Людмила Улицкая

Даниел Щайн, преводач

Книга на надеждата

„… без него аз не бих имал жива, нагледна представа за типа на тези евреи, които са създали Християнството след Христа.“ С тези думи Владимир Соловьов охарактеризира личността на И. Д. Рабинович, основал през 1884 г. в Кишинев юдео-християнската община „Витлеем“. Не приемайки нито една от исторически утвърдилите се християнски църкви, Рабинович вижда смисъла на своята вяра в проповедта на истината за обетования Месия, живия Христос. За него всичко останало е било второстепенно и исторически обусловено. Но нима не тази вяра в Месията е определяла и дейността на първите апостоли, пита философът. „Цялата истина ни е дадена в името на Христос — продължава той, — но не цялата е разкрита изведнъж за християнското съзнание. Само при пълно равнодушие по отношение на историческата правда може да се твърди, че всички догми на православието, които днес сме усвоили, са се изповядвали явно и определено от цялата Църква от самото й начало — от времето на Христа и апостолите… Както тогава, така и сега именно от тази месианска истина трябва да изхожда вярващият юдей — за да приеме съзнателно християнството върху своята религиозно-историческа почва[1].“

По мнението на Соловьов единствената грешка на Рабинович се състои в това, „че той изисква от евреите, все още не вярващи в истината на християнството, да се отнасят към християнския свят така, сякаш са вече истински християни, изисква те изведнъж да простят и забравят цялото това зло, което са преживели в християнския свят“.

Впрочем няма да изморяваме повече читателите с пространни исторически обзори. Едва ли бихме се обърнали към прецедента на отдавна забравената кишиневска общност, ако не намираме в него определено сходство с опита на главния герой в забележителната книга на Людмила Улицкая. Но само определено… И двамата, и Рабинович, и Даниел Щайн-Руфайзен, търсят в образа на Христос истинския Месия, обетования Израил. В своите общини двамата извършват богослужения на родния език — единият на идиш, другият на иврит. Двамата се мъчат да разберат как е вярвал техният Учител. И двамата претърпяват неуспех. Създадените от тях общини успяват да се задържат едва няколко години и прекратяват съществуванието си след смъртта на основателите си. Дали християнството не се е оказало за тях онова „недоразумение“, за което говори Ф. Ницше?[2]

Не, не се е оказало. Поне за героя на тази книга и неговия реален прототип. Защо? Да чуем самия Даниел Щайн: „Когато пристигнах в Израел, за мен беше важно да разбера в какво е вярвал нашият Учител. И колкото повече се задълбочавах в изучаването на онова време, толкова по-ясно съзнавах, че Исус е бил истински юдей, който е призовавал в своите проповеди да се изпълняват заповедите, но е смятал, че само едното им изпълнение е малко. И само любовта е единственият отговор на човека към Бога и главното в поведението на човека е непричиняването на зло на другия, състрадание и милосърдие. Учителят е призовавал към разширяване на любовта. Той не е задавал никакви нови догми, а новото в неговото учение се състои в това, че Той е поставял Любовта по-високо от Закона…“.

Това са думи на Даниел Щайн, преживял достойно Шоа, Катастрофата на европейското еврейство.[3] Те пряко или косвено биха могли да бъдат произнесени и от Паул Целан, автор на непреходната „Фуга на смъртта“, или от Арнолд Шьонберг[4], озвучил пронизително кошмара на гетото в „Оцелелият от Варшава“, или от Ели Визел[5], предал гениално нощта на човешкото съществуване в своята „Нощ“, или от Клод Ланцман[6], разказващ за потъването в небитието… или от безброй други хора.

„И тогава разбрах, че Бог е бил заедно със страдащите. Бог може да бъде само със страдащите и никога с убийците. Него са го убивали заедно с нас. Страдащият заедно с евреите Бог е мой Бог. Аз разбрах, че Исус е бил действително Месия и че в Неговата смърт и възкресение се намира отговорът на моите въпроси.“

Както Дитрих Бонхьофер[7] е могъл да продължи пътя на християнската ортодоксалност след Шоа, така и Даниел Щайн-Руфайзен се е опитал да осъществи християнството в ортопраксията[8].

„… само християнската практика ще остане жива, т.е. животът на умрелия на кръста, тя е християнска… Такъв живот е възможен и днес, за определени хора е дори необходим: истинското, първоначалното християнство е възможно във всички времена“ — ще произнесе разочарованият от всичко Ницше.

Да, то е възможно във всички времена, ще кажем ние с надежда.

Свещеник Игнатий Крекшин, Тюбинген

„Благодаря Богу, че аз говоря повече езици от всички ви; обаче в църквата предпочитам да изговоря пет думи с ума си, за да наставя и други, а не десет хиляди думи на непознат език.“[9]

I Кор. 14, 18–19

Първа част

1.

Декември 1985 г., Бостън

Ева Манукян

Винаги мръзна. Дори на плажа през лятото, под палещото слънце, студът, който чувствам по гръбнака си, не минава. Може би защото съм родена през зимата в гората и първите месеци от живота ми са преминали в един ръкав, разпран от шубата на майка ми. Въобще не би трябвало да оживея, ето защо, ако животът е подарък за някого, това се отнася за мен. Само че не знам бил ли ми е нужен този подарък.

При някои хора спомените за тях самите се включват много рано. Моите започват от двегодишна възраст, от времето на католическия приют. За мен винаги е било важно да зная какво се е случвало с мен и с моите родители през всичките тези години, за които аз не помня нищо. Някои неща научих от брат си Витек. Но в онези години той е бил твърде малък и спомените му, наследени от мен, не възстановяват картината. В болницата той изписа половин ученическа тетрадка — разказа ми всичко, което помнеше. Тогава ние не знаехме, че майка ни е жива. Брат ми умря от сепсис на шестнадесетгодишна възраст, преди тя да се върне от лагера.

В документите ми за място на раждането ми се посочва град Емск. В действителност това е мястото на моето зачеване. Майка ми бяга от емското гето през август 1942-ра, когато е бременна в шестия месец. С нея е бил и шестгодишният ми брат Витек. Родила съм се на стотина километра от Емск в непроходимите гори, в тайното селище на избягали от гетото евреи, укриващи се там до самото освобождение на Беларус през август 1944 година. Това си е бил партизански отряд, макар всъщност да не е бил такъв, а просто три стотици евреи, опитващи се да оцелеят в окупираната от немците територия. Струва ми се, че въоръжените мъже по-скоро охраняваха този вкопан в земята град, населен от жени, старци и няколко оцелели деца, отколкото да воюват с немците.

Баща ми, както ми разказа години по-късно майка ми, е останал в гетото и там е загинал — няколко дена след бягството всички обитатели на гетото били разстреляни. Майка ми ми разказа, че баща ми е отказал да тръгне, смятайки, че бягството само ще озлоби немците и ще ускори разправата им с нас. И тогава бременната ми майка е взела Витек и е избягала. Само триста от осемстотинте обитатели на гетото са се решили на бягство тогава.

Там са били пропъдени жителите на Емск и евреите от съседните села. Майка ми не е била местна, но се озовава случайно по тези места — била изпратена там от Лвов като свръзка. Тя е била вманиачена комунистка. Родила е Витек в лвовския затвор от свой партиен другар през трийсет и шеста, а аз съм от друг мъж, с когото се е запознала в гетото. През живота си не съм срещала жена, която да е толкова далеч от майчинството, колкото моята майка. Мисля си, че ние с брат ми сме се родили само заради липсата на предпазни средства и клиники за аборти. През младостта си я ненавиждах, по-късно дълги години бях изумена и отчуждена и до ден-днешен едва търпя общуването с нея. Слава богу, че е твърде рядко.

Всеки път, когато я попитам за миналото, тя се наежва и започва да крещи: в нейните очи аз винаги съм била аполитична еснафка. Аз наистина съм си такава. Но съм родила дете и със сигурност знам: когато се появи дете, животът на жената се подчинява на този факт. Повече или по-малко. А тя е партийна маниачка.

Преди месец ме запознаха с Естер Гантман. Такава една прелестна прозрачна старица, много бяла, с гълъбови побелели коси. Тя е приятелка на Карин, работили са заедно в някаква благотворителна организация. Карин отдавна ми беше говорила за тази Естер, но аз бях абсолютно незаинтересована. Малко преди Рождество Карин организира прием по случай петдесетгодишнината си и аз веднага обърнах внимание на Естер. По някакъв начин тя се открояваше сред тълпата от полупознати хора. Вечеринката беше много по-сърдечна, отколкото при американците: все пак имаше много поляци, няколко руснаци и двама югославяни. С една дума — славянското присъствие на този американски празник се усещаше, от време на време се чуваше полска реч.

Говоря еднакво свободно и полски, и руски, а английският ми има полски акцент, което бе забелязано от Естер, докато си разменяхме някакви незначителни реплики в рамките на светското бърборене.

— От Полша ли сте? — попита тя.

Този въпрос винаги ме озадачава: трудно ми е да отговоря — не мога, вместо да дам лаконичен отговор, да изпадна в пространен разказ за това, че майка ми е родена във Варшава, а аз в Беларус, с неизвестен баща, детството ми е минало в Русия, в Полша попаднах едва през петдесет и четвърта, след това заминах отново за Русия да уча, оттам се прехвърлих в ГДР, а след това в Америка…

Но този път, кой знае защо, казах това, което не казвам никога:

— Родом съм от Емск, от Чорная пуща[10].

Старицата ахна тихичко:

— Кога си се родила?

— През четиридесет и втора. — Никога не крия възрастта си, защото знам, че изглеждам млада, никога не ми дават моите четиридесет и три години.

Тя ме прегърна с леките си ръце и гълъбовата й глава започна по старчески да се тресе:

— Боже мой, Боже мой! Значи ти си оживяла! Онази побърканата те роди в землянката, мъжът ми акушираше… А след това, не помня точно, май че не мина и месец, тя взе децата и замина неизвестно къде. Всички я увещаваха да остане, но тя не слушаше никого. Всички вярваха, че ще ви хванат по пътя или в първото село… Господ е велик — ти си оцеляла!

Озовахме се в коридора. Просто не можехме да се откъснем една от друга. Смъкнахме връхните си дрехи от закачалката — беше смешно, защото кожените ни палта бяха еднакви — дебели, лисичи, почти неприлични за Америка. По-късно се оказа, че Естер е също от зиморничавите…

Тръгнахме към нейния дом — тя живее в центъра на Бостън, на Комънуелс авеню, в чудесен квартал, на десет минути път от мен. Докато пътувахме — аз зад волана, тя до мен, — у мен възникна странно чувство: че през целия си живот съм мечтала до мен да има някой по-възрастен, мъдър човек, който би могъл да ме ръководи, когото бих могла да послушам, подчинявайки се с радост — и никога не бе имало такъв. В приюта, разбира се, имаше строга дисциплина, но това бе съвсем друга работа. През живота си винаги съм била в ролята на по-възрастния — нито майка ми, нито приятелите и мъжете ми бяха възрастни. А в тази старица имаше нещо такова, че ти се искаше веднага да се съгласиш с всичко, което тя би казала…

Влязохме в нейния дом. Тя запали лампите — от коридора започваха стелажи с книги, които се губеха в дълбочината на квартирата. Тя улови погледа ми.

— Това е библиотеката на покойния ми съпруг. Той четеше на пет езика. Има маса книги по изкуство. Трябва да намеря добри ръце, в които да ги оставя…

Тук си спомних какво точно ми бе говорила Карин: Естер е бездетна вдовица, доста богата, много самотна. Почти всичките й роднини са загинали по време на войната.

Ето какво ми разказа Естер: видяла майка ми за първи път в Емското гето, когато започвали да прогонват в него населението от околностите — дотогава в гетото е имало само градски евреи. Те ужким се били заселили там доброволно, защото съвсем неотдавна, до преселването им, в градчето е имало ужасяващо изтребване на евреи — били ги събрали на градския площад между католическата и православната църква и започнали да ги убиват. Убили хиляда и петстотин, останалите живи се преселили в гетото.

Това не било обичайното старинно гето — един или няколко квартала, които евреите са обитавали от времето на Средновековието. Точно обратно — в Емск хората напуснали своите домове в града и се преселили в полуразрушен замък, принадлежал на някакъв си княз. Оградили замъка с бодлива тел и поставили охрана. Отначало не било много ясно кой кого и от кого охранява. Полицаите били местни, беларуси, немците считали тази работа под достойнството си. А с беларусите отношенията бяха ясно какви — на тях им плащаха. За всичко им плащаха. За пари те доставяха дори оръжие.

— Майка ти — каза Естер — не беше от местните. Доста красива, но много рязка. С нея беше малкият й син. Спомних си фамилията й — Ковач. Нали така?

Изтръпнах: аз ненавиждам тази фамилия. Със сигурност знам, че майка ми е имала друга фамилия, а това е някакъв партиен псевдоним или фамилия, написана в някой от фалшивите й документи, с които е преживяла половината си живот. Аз дори се омъжих отчасти заради това, защото исках да отхвърля от себе си прозвището, което не беше име. Тогава всички бяха в шок: еврейка от Полша се омъжва за немец! Наистина Ерих беше също комунист, гедерейски — иначе не биха го пуснали да учи в Русия. Ние в Русия и се запознахме.

Аз гледах Естер, както дете гледа бонбон: такава жена, мека и тиха, по европейски елегантна — копринена блузка, италиански обувки, но в същото време нищо, което да бие на очи, никакъв простодушен американски шик — колко хубаво щеше да е, ако ми беше майка, леля или баба. И обръщението й към мен е такова — „хлапе“…

Без всякакъв натиск от моя страна тя ми разказа следното:

В гетото имало силна вътрешна организация, то имало своя администрация и освен това свой собствен авторитет в лицето на знаменития равин Ширман, извънредно учен и както се говорело, истински праведник. Самата Естер и мъжът й били полски евреи, и двамата лекари, прехвърлили се в тамошните краища няколко години преди войната. Исак Гантман, съпругът й, бил хирург, а тя — зъболекар. Т.е. не точно истински лекар, но с добро специално образование — завършила е стоматологично училище във Франкфурт. Не са били особено свободомислещи; нормални евреи, случвало се е да запалят съботните свещи, но и да заминат в съботата в съседния град на концерт. Когато Германия анексирала Полша, Исак съобщил на жена си, че всичко е свършено, че трябва да се измъкнат оттам където и да е. Дори им минало през ум да отидат в Палестина. Но докато разсъждавали и преценявали, се оказали под немска власт в гетото…

Седяхме в салона на една много хубава квартира, обзаведена по европейски — старомодно и според мен с голям вкус. Културното равнище на домакините беше явно по-високо от моето — винаги чувствам това, защото твърде рядко го срещам. Богат дом. Гравюри, а не постери. Мебелите не са от една гарнитура, а явно са събирани поединично; на някакво ниско шкафче — голямо мексиканско чудо от керамика — дървото на мира или нещо от този род.

Естер седеше в дълбокото кресло, с подгънати под себе си крака, като момиче, захвърлила обувките си — сини, от змийска кожа. Винаги отбелязвам за себе си подобни детайли. Ненапразно майка ми ме счита за еснафка. Приютът, детският дом — помня измръзналия си гръб. А за майка ми ужасяващата нищета беше нормална. Може би се е чувствала добре и в сталинските лагери. Но когато аз се измъкнах от сирашката бедност, бях готова да целувам всяка чашка, кърпа, чорап. През първата година от живота ми в Берлин, в Пренцлауберг[11], Ерих работеше допълнително, за да мога да си купувам разни неща: дрехи, съдове, всичко, всичко, всичко… Той знаеше, че така се лекувам от миналото… Постепенно тази страст започна да ми минава. Но все едно, даже тук, в Америка, любимото ми развлечение са гаражните разпродажби, битпазарите… Гриша, сегашният ми съпруг, гледа снизходително на това: той е от Русия, израснал е сред гладни за всичко хора… И синът ми Алекс, роден в Америка, също обича да пазарува. Така че сме истински „потребители“. Струва ми се, Естер разбира всичко това.

— Условията в гетото ни се струваха ужасни — просто не бяхме виждали нещо по-лошо. Тогава не знаехме за концлагерите, за мащаба на това велико човекоубийство, което се вършеше в цяла Европа — тя се усмихваше, говорейки за всичко това, и имаше нещо особено в изражението на лицето й: отдалеченост, печал и нещо неуловимо — мъдрост навярно. Да, ние говорехме на полски, а за мен това бе наслада.

— Колко време живяхте в гетото? — попитах аз.

— По-малко от година. От есента на четиридесет и първа. Излязохме оттам на 11 август 1942-ра. А след това още две години в Чорная пуща в партизански отряд. Живяхме в землянките до самото освобождение. Семеен партизански лагер. От триста души накрая останаха живи сто и двадесет. С нас имаше шест деца. Още две се родиха в гората. Ти и още едно момче, ала то умря. Но тези, които излязоха от гетото, останаха живи до края на войната.

— Защо майка ми си е тръгнала от Чорная пуща? — зададох този въпрос, чийто отговор знаех от майка си, но винаги я подозирах в лъжа. Не, не че лъже. Просто аз не мога да повярвам на това, което говори. Затова ми беше нужно да знам какво ще каже Естер. Нали тя е нормална.

— Ние я разубеждавахме. Помня добре как се възмущаваше Исак, че тя рискува живота на децата си, като напуска нашето убежище. Тя дори не отговаряше. Единственият човек, с когото общуваше в гетото, беше Наум Баух, електромонтьор.

Така научих фамилията на баща си. Майка ми никога не я назоваваше. Значи ако тя беше нормална жена, аз щях да бъда Ева Баух. Интересно.

— Разкажете ми за него, ако обичате — помолих аз Естер.

— Познавах го малко. Струва ми се, че беше недоучил инженер.

Тя седеше неподвижно, гърбът изправен, наистина аристократка. И никакво еврейско жестикулиране.

— Исак ми казваше, че още преди войната е канил веднъж този Баух в болницата — да поправи някакъв апарат. В гетото той е имал привилегировано положение. Както впрочем и Исак. Някои евреи са имали работа в града, имали са разрешение за излизане. Исак е преглеждал в болницата. И Баух е работел в града.

В гетото майка ти и Наум живееха заедно. В някаква стаичка в лявото крило. Замъкът беше полуразрушен, когато ни натириха там, започнахме да го възстановяваме. Отначало даже купувахме строителни материали. Ръководеше ни Юденрат[12]. Всичко завърши ужасно. Работата е там, че Юденрат плащаше постоянно пари на беларуската полиция. Там имало един подлец, не помня фамилията му, местен началник — той беше обещал, че акциите — разбираш, нали? — няма да засегнат обитателите на гетото, докато му плащаме.

През това време започнаха да унищожават всички местни евреи, които живеят по селата. Ние знаехме това. Юденратът успяваше да се откупи до някое време. А онзи негодник, дори да е искал да направи нещо, не би могъл. Просто изцеждаше парите ни. Вече никой нямаше пари. Жените даваха брачните си халки, последните си бижута. И аз дадох брачната си халка. Не зная подробности, пък и те нямат значение сега. На някои им се струваше, че ще могат да откупят живота си. Затова, когато бе предложено бягство, направихме нещо като общо събрание: получи се разделение — половината бяха за бягството, половината — против. Тези, които бяха против, считаха, че след него останалите ще бъдат подложени на ужасни гонения… ти разбираш, че ставаше дума не просто за гонение… А сред организаторите на бягството имаше отчаяни, истински бойци, те искаха да воюват… Помагаха им от града. Имаха и връзка с партизаните. Тогава ние не знаехме. В действителност всичко бе организирано от един евреин, младо момче, казваше се Дитер. Той работеше в гетото като преводач. Някак си му се беше удало да скрие, че е евреин. По-късно разбраха, но той вече бе съумял да избяга. Веднъж, вече в края на войната, дойде в лагера ни в Чорная пуша. Воювал в руски партизански отряд; при нас го бяха изпратили с една крава. Партизаните я бяха купили или отнели и бяха помолили едно от нашите момчета, месар, да им направи колбаси. Дитер бе докарал кравата, нашите го бяха познали, зарадваха се, някой донесе самогон. Той приседна на един пън и взе да говори за Христос. Нашите само се споглеждаха: за тях в този момент нямаше нищо по-глупаво от това да се говори за Христос. Аз си мисля, че леко се беше смахнал. Представи си, той се беше покръстил, показваше ни някакви икони. Беше трудно да се повярва, че именно той е организирал бягството.

В началото на четиридесет и пета, след освобождението, ние с него пътувахме с първия влак за Полша. Някой ми каза, че след войната той бил станал ксьондз[13].

Но тогава, в гетото, в нощта преди бягството конфликтът бе толкова остър, че дори се стигна до сбиване. Равинът Ширман, умен старец, доста над осемдесетте, усмири всички. Той имаше рак на простатата, Исак го оперира, когато бяхме вече в замъка. Каква ти операция, постави му катетър… Равинът се качи на стола и всички млъкнаха, а той каза, че ще остане тук, няма да ходи никъде. Някои нямат сили да тръгнат, нека останат. А който има сили да бяга, нека отива. Исак каза, че ние ще тръгнем, и тръгнахме. Майка ти със сина си също тръгна, а Наум остана. Никой не знаеше, че тя е бременна. Знаеше само Исак, защото тя бе идвала наскоро при него и го бе молила да й направи аборт, но той отказал: времето било много напреднало.

Естер поклати изящната си главица.

— Виждаш ли, той е бил прав: родило се е такова хубаво момиче. И е оцеляло…

Видът на Естер беше толкова измъчен, пък и вече бе късно. Тръгнах си. Уговорихме се да се срещнем. Имах странно чувство — винаги съм искала да зная всичко за някогашните обстоятелства, за баща си. А сега изведнъж се уплаших: едновременно ми се искаше и да зная, и да не зная. Толкова години влача на гръб миналото си, едва през последните години с Гриша то се откъсна от мен, малкото момиченце Ева от полския приют в Загорск и девойката от съветския детски дом престанаха да бъдат свързани с мен и сякаш бяха кадри от отдавна гледан филм. И ето че ми се отваря възможност да разбера, как се е случило всичко в действителност. Все пак не успявах да си представя, какво може да накара една млада жена, майка на две деца, да ги остави в приют… Струваше ми се, че има нещо, което не знам.

2.

Януари 1986 г., Бостън

Естер Гантман

Струваше ми се, че на моята възраст нови за мен хора не биха могли да се появят. Първо, всичките ми сърдечни преживявания са изразходвани по умрелите. Второ, тук в Америка има много доброкачествени хора, но жизненият им опит е доста ограничен — прави ги същества плоски и малко картонени. Освен това подозирам, че възрастта сама по себе си поставя човека в някаква черупка и собствените му емоционални реакции отслабват. Смъртта на Исак пък ми показа до каква степен съм зависела от него. Завися. Не страдам от самотата, но забелязвам как тя ме обгръща като облак. Сред тези доста тъжни усещания неочаквано се появи Ева. В появата й усетих нещо съдбоносно. Тази млада жена би могла да бъде моя дъщеря. Хубаво би било да поговоря за това с Исак. Той винаги умееше да каже нещо остро и неочаквано за мен — дори при пълното ни единомислие. Какво ли би казал той за това момиче? Сам по себе си фактът на нашата среща е удивителен. Още по-удивително е, че стана дума за Чорная пуща. Майка й, тази Ковач, беше абсолютно чудовище. Исак я смяташе за съветска шпионка. Той винаги казваше, че евреите са налудничав народ: ревностните евреи, особено хасидите[14] с техните копринени шапки, нелепи дългополи кафтани, кърпени и замрежени чорапи, и еврейските комисари, пламенните комунисти и чекисти отнасяше към един и същи психически тип.

По време на втората ни среща Ева каза нещо подобно за майка си, макар и по друг начин. Интересното е, че при това тя не притежава никаква интелектуална изтънченост, дори няма подобаващо образование. Личи си, че е много силна натура, органично честна: иска й се да каже истината на самата себе си и за самата себе си. Тя ме разпитва с жадно любопитство, веднъж се заседя до два часа през нощта и както се оказа после, мъжът й я заподозрял в изневяра или нещо от този род. Тя е омъжена за трети път, последният й мъж е емигрант от Русия, с около десет години по-млад от нея. Тя казва, че е успял математик.

В нашите разговори ние през цялото време се въртим около темата, която беше толкова важна и за Исак. Той винаги иронизираше, че нито един талмудист в света не е размишлявал толкова за Господа Бога, както той, невярващият материалист.

По възраст Ева можеше да ни бъде дъщеря. Още повече че тогава бяхме в гората, но не ние бяхме нейните родители, а други хора. Исак казваше, че през XX век бездетността е станала такъв небесен дар за евреите, както многодетността в историческите времена… Той никога не е искал деца. Може би защото при нас не се получаваше? Когато бях млада, пролях много сълзи заради безполезността на нашия брак, а той ме утешаваше: природата ни е направила избраници, свободни сме от робството да раждаме деца. Той сякаш предвиждаше какво бъдеще ни очаква.

Когато излязохме от гетото и се оказахме в Чорная пуща, той ми каза: „Естер, би ли искала сега да имаме три деца?“. И аз отговорих честно — не. Ние напуснахме Европа след Нюрнбергския процес — Исак беше в групата експерти в качеството си на лекар, затворник от гето и партизанин. След участието му в процеса получихме възможност да заминем за Палестина година преди създаването на Израел.

Ева задава толкова много въпроси, че аз се реших да прочета записките на Исак, които водеше през онези години. Всъщност той пишеше книга, но откъслечно, отлагайки все за по-късно. Умря на 79 години, в съня си. Старостта още не бе настъпила, той беше здрав и енергичен, дори не успя да се пенсионира. Книгата така и си остана недописана.

Ева ме разпитва за своя баща, Баух: „Може би в книжата на вашия мъж има нещо за моя баща? Ако изведнъж се окаже, че имам братя и сестри? Разберете ме, Естер, аз съм дете от приюта, цял живот съм мечтала за семейство!“.

Книжата на Исак са в идеален ред, записките са подредени по години. Малко ми е страшно да ги отварям. Ева каза, че е готова да ми помага — следвоенните бележки са на полски, а от края на петдесетте години са водени на английски. Аз отказах — беше ми невъзможно да дам записките в чужди ръце. Впрочем всички събития, отнасящи се до 40-те, бяха описани години по-късно. Дори не в Израел, а вече в Америка, т.е. след 1956 г., когато го поканиха тук на работа.

В разказите на Ева ме порази още нещо: била е на три месеца, когато заедно с брат си е попаднала в приюта. По онова време майка им е участвала в организирането на Гвардия Людова[15] и е воювала, след това е била по сталинските лагери и се е освободила през петдесет и четвърта, когато Ева е била на единайсет-дванайсет. Брат й Витек не е дочакал завръщането на майка си. По онова време Ева е била вече католичка.

Ева е много красива. Външно прилича повече на сефарадите[16] — тежки черни коси, сухо лице, без нищо излишно, особени източни очи, но не премрежени, а огнени. Като на Исак.

3.

1959–1983 г., Бостън

Из записките на Исак Гантман

През целия ми живот ме занимава темата за личната свобода. Аз винаги съм си я представял като висше благо. Възможно е през дългия си живот да съм успял да направя няколко крачки по пътя към свободата, но това, с което определено не успях да се справя, е националността. Не успях да престана да бъда евреин. Еврейството е натрапчиво и авторитарно, проклета гърбица и прекрасен дар, то диктува логиката и начина на мислене, сковава и те обгръща като в пелена. То е неотменимо както пола. Еврейството ограничава свободата. Винаги съм искал да изляза отвъд неговите предели — излизах, отивах, където си искам — по други пътища, десет, двайсет, трийсет години, но в някой момент откривах, че не съм стигнал доникъде.

Еврейството вън от всяко съмнение е по-широко от юдаизма. Двайсети век познава цяла плеяда еврейски учени атеисти, но към газовите камери ги водеха наред с религиозните им събратя. Следователно за външния свят кръвта се оказа по-авторитетен аргумент. Както и да се определят самите евреи, всъщност тях ги определят отвън: евреин е този, когото не-евреите смятат за евреин. Затова на кръстените евреи не им правеха никакви отстъпки: и те бяха подложени на унищожение. Участието ми в Нюрнбергския процес бе по-тежко, отколкото пребиваването в гетото и при партизаните. Изгледаните филмови ленти, заснети от немците в концлагерите и от съюзниците след освобождението, подкопаха моето еврейско съзнание: не ми се искаше да бъда повече средноевропеец и заминахме за Палестина. Заминахме там, за да бъдем евреи. Но за такова нещо пък не ми достигна еврейската маниакалност.

Войната от четиридесет и осма година не оставяше време за размисли, но когато тя завърши — временно! — почувствах, че раните от куршуми и отломки от снаряди, ампутациите и пластиката след изгаряния ме довеждат до депресия. Къде са резекцията на стомах, премахването на камъни от жлъчните пътища, баналната апендектомия и непроходимост на червата, мирни болести от мирно време? Захванах се с кардиохирургия.

Палестина се тресеше, ционистката държава се превръщаше в религиозен символ, евреите — в израелтяни, арабите — в някакъв смисъл: в евреи. Повдигаше ми се от националната идея във всяка нейна трактовка.

Кое е главното в еврейското самосъзнание? Целеустремена, сама по себе си насочена интелектуалност. Агностик и атеист, попаднал в Израел като възрастен човек, аз направих това, от което избягах през ранната си младост, когато отхвърлих семейните традиции. Тогава този отказ доведе до скъсване със семейството ми. Баща ми не ми прости. Той прокле мен и моята медицина. По-късно цялото ми семейство загина в газовите пещи.

Баща ми би бил много доволен да узнае, че в зряла възраст аз пожелах да изучавам онзи предмет, който еврейските момчета са изучавали от петгодишни в течение на две хиляди години — Тората. Това, което в детството ми предизвикваше скука и отблъскване, се оказа необикновено интересно.

Почти веднага след пристигането си в Палестина аз започнах да посещавам Йерусалимския университет и семинарите на професор Нойхауз по еврейска история. Занятията бяха много увлекателни. Нойхауз, блестящ учен, разглеждаше еврейската история не като фрагмент от световната история, а като модел на целия световен исторически процес. Без да обръщам внимание на това, че такъв подход ми бе чужд, сами по себе си занятията бяха много съдържателни.

Открих, че за учителя интелектуалната активност на учениците, умението да поставят, да обръщат наопаки и дори да анулират самия въпрос са по-важни от същността на учението. Тогава разбрах, че ядрото на еврейското самосъзнание се състои в полирането на мозъка като съдържание на живота, в постоянната работа за развитието на мисленето. Именно тя в крайна сметка ни дава марксовците, фройдовците, айнщайновците. Когато са откъснати от религиозната основа, тези мозъци започват да работят още по-интензивно и качествено.

Наистина ние можем да разглеждаме съвременната (имам предвид християнската) история като логично (а Нойхауз предполага метафизично) продължение на идеите на юдаизма в европейския свят. Извънредно интересно е как именно в тази точка се срещат идеите на християнските и еврейските мъдреци. Между другото, добре работещият мозък е необходим на хирурга не по-малко от изкусните му ръце.

Именно тогава, отчасти поради тези двегодишни занятия, аз направих най-важната си професионална стъпка — прехвърлих се в областта на гръдната хирургия, която ме интересуваше още през довоенните години. Всъщност сърцето ме привличаше не толкова като медицински обект… по-скоро в „това чудесно оръдие, създадено от върховния художник“, по израза на Леонардо да Винчи, на мен ми се привиждаше някаква тайна. Тайна, абсолютно непроницаема като произхода на света и живота… Действително е трудно да си представим по какъв начин този неголям по размери орган, макар изграден от относително гъвкава мускулна, но все пак нежна и леко ранима плът, се справя с толкова сложна задача, преобръщайки в течение на много години милиони литри кръв, давайки й енергия, необходима за поддържането на живот във всички най-малки клетки на човешкото тяло. За мен в този парадокс се заключаваше онази метафизична същност на сърдечната дейност, за която говоря. Тя означаваше, че сърцето не е помпа, или не е просто помпа, подобна на механичната, че неговата функция се основава на някакви висши, не просто механични закони. Смътната ми догадка се потвърждаваше и от обстоятелството, че в съотношенията на сърдечните структури и закономерностите в работата на сърцето аз виждах отчетливо една златна пропорция. По този начин кардиохирургията бе за мен в значителна степен опит да разбера, да обясня тази тайна. Наблюдаването на болното сърце ми даваше безценен материал да проумея как нарушаването на тези божествени пропорции води към несъстоятелност на сърдечната дейност и в крайна сметка до смърт. Стигнах до извода, че пряката хирургическа намеса в структурата и функцията на сърцето трябва да бъде насочена към възстановяване на тези пропорции, към пресъздаване на някаква „божествена крива“[17], която е толкова характерна за здравите сърдечни структури и която е видима без изключение във всички творения на природата — спиралите на морските раковини и древните вкаменени мекотели, в спираловидната конструкция на галактиката. Тя може да се види в работата на архитектите и художниците — в кривата на старите италиански площади, в композициите на различни картини. Впрочем, както е казал все същият Леонардо, „колкото повече говориш за него (сърцето), толкова повече ще смущаваш ума на слушателя“.

В Израел нашите работи веднага тръгнаха много добре. Аз станах завеждащ отделение по кардиохирургия в прекрасна клиника. Естер откри частна стоматологична практика. Нещата вървяха добре. Купихме си къща в чудесното арабско село Ейн Карем[18] — напуснато от обитателите му през четиридесет и осма. Изгледът към Юдейските планини, който се откриваше оттам, бе велико щастие за очите.

Веднъж в отделението докараха млад арабин, ранен с нож в областта на сърцето. Успяхме да го спасим. Лекарят обича своите безнадеждно болни, измъкнати от онзи свят, не по-малко, отколкото те него. Сприятелихме се с момчето. Оказа се, че семейството му е избягало от Ейн Карем, оставяйки дома си и старата градина, веднага след началото на Войната за независимост. Аз не му казах, че живея в Ейн Карем. Не можах. Пък и защо?

Един ден с Естер се изкачихме до манастира на сестрите от Сион[19] в Ейн Карем. Юдейските планини лежаха пред нас като стадо спящи камили.

Тогава още беше жива деветдесетгодишната настоятелка, която помнеше основателя на манастира Пиер Ратисбон, кръстен евреин от Франция. Тя се приближи към нас, покани ни да вечеряме с нея. Скромна вечеря, приготвена от плодовете в манастирската градина. Попита ни в коя къща живеем. Каза, че помни старите стопани. А и много други. Наистина не помнеше младия човек, който попадна при мен на операционната маса, но добре познаваше неговия дядо — той е помагал да създадат манастирската зеленчукова градина… Ние с Естер вече бяхме успели да преустроим старата къща, това бе първият ни дом и много го обичахме. Същата вечер се върнахме вкъщи и Естер заплака. А моята жена не е от плачливите.

Когато бях млад, не исках да бъда евреин, а европеец; впоследствие точно обратното — не европеец, а евреин. В онзи момент не исках да бъда нито едното. И ето, след 10 години в Израел получих предложение от Америка и направих още един опит да се разделя ако не със самото еврейство, то с еврейската почва — преместих се в Бостън. Тогава, през 1956 година, започваха да правят операции на „сухо“ сърце[20], а това страшно ме интересуваше, защото и аз имах някои идеи.

Америка ми хареса много заради количеството свобода на квадратен метър. Но и тук, в старата къща, построена по английски маниер, в най-свободната страна живеехме върху земята, принадлежала някога на уампаноагите или лекотите.

Впрочем отдавна вече на земята няма място, където евреинът може да се чувства у дома си в пълния смисъл на тази дума.

Изминаха много години и аз разбрах, че съм толкова далеч от личната свобода, колкото и в младостта си. Сега като маниак се занимавам не само с всекидневна хирургична практика, но и с експерименти, нарушавайки постоянно една от седемте заповеди на Ной[21], адресирани не само към евреите, но и към цялото човечество: да не се проявява жестокост към животните. Горките ми примати… Те не са виновни, че кръвоносната им система прилича толкова много на човешката.

Може би именно способността да „принадлежим на идеята“ е истинската определяща черта на еврейството?

Повишена интензивност. Спомних си удивителния юноша Дитрих Щайн, който организира бягството от немското гето. Отначало по идейни съображения той се бе устроил на работа в гетото — за да спасява хората от адовите лапи. След това се покръсти — пак за да спасява хората от адовите лапи. За последен път се срещнах с него в разнебитения влак, който ни отвеждаше към Краков. Стояхме през нощта на платформата на вагона и той ми говореше, че отива там, за да постъпи в манастир.

Не се сдържах и го попитах:

— За да спасяваш хора?

Изглеждаше около седемнадесетгодишен — мършав, нисък на ръст еврейски младеж — чудно как немците са могли да го сбъркат с поляк? Детска усмивка.

— Горе-долу е така, господин докторе. Вие ме спасихте, за да мога да служа на Господ.

И тогава си спомних, че по-рано се бях застъпил за него пред руските партизани. Паметта изтласква всичко, с което й е трудно да се справи. Иначе как бих могъл да живея, ако помнех всички онези материали, които се наложи да разгледам по време на Нюрнбергския процес.

4.

Януари 1946 г., Вроцлав

Ефраич Цвик — до Авигдор Щайн

Авигдор! Знаеш ли, че намерих Дитер още през август четиридесет и пета година? Той е жив! Но се намира в манастир. Когато разбрах, че Дитер е отишъл в манастир, не повярвах на ушите си. Нали бяхме заедно в „Акива“[22], бяхме ционисти, готвехме се да се преселим в Израел — и ето ти на! Манастир!

Останахме малко живи след войната, а на него му провървя! И за какво — да отиде в манастир? Щом се чу слухът, че е в Краков, тръгнах натам. Бях уверен — и сега не съм престанал да вярвам, че са го примамили с някаква хитрост. Честно да си кажа, взех със себе си за всеки случай оръжие, имам хубав трофеен „Валтер“.

Намерих този кармелитски манастир на двайсетина километра от Краков.

Не искаха да ме пуснат — стои един портиер, стар дядо, и не мърда. Заплаших го с пистолета, пусна ме, аз — право при настоятеля — там седи още един пън в нещо като приемна. Аз пак вадя пистолета. С една дума, излиза настоятелят — стар, побелял здравеняк. „Заповядайте, господине“ — кани ме в кабинета.

Аз сядам и слагам пистолета на масата: дайте ми, казвам, моя другар Дитер Щайн. Онзи казва: „Заповядайте. Само си приберете оръжието и почакайте десет минути“.

Наистина след десет минути Дитер дойде. Нямаше расо, беше облечен в работна престилка, ръцете му мръсни. Прегърнахме се, разцелувахме се.

Казвам му, че съм пристигнал, за да го прибера. Казвам му да тръгваме. Той се усмихва: „Не, Ефраим, решил съм да остана тук“.

— Ти полудял ли си, или какво? — питам аз.

Гледам, настоятелят седи зад огромната си маса и се усмихва. Обзе ме такова озлобление — излизаше, че той ми се надсмива! Защо е толкова уверен, че няма да мога да прибера Дитер?

— Усмихвате се? — разкрещях се аз. — Примамили сте доброто момче и се усмихвате? Не сте си намерили майстора! За какво ви трябва Дитер, евреите не ви ли стигат?

А онзи казва: „Никого не задържаме, млади човече. При нас няма насилие. Вие сте този, който дойде тук с пистолет. Ако вашият приятел иска да тръгне с вас, нека върви“.

А Дитер стои и се усмихва като глупак. Ей богу, като глупак! Аз и на него му подвикнах: „Отивай, събирай си партакешите и да вървим!“.

Той клати глава. Разбрах, че те са го напили или урочасали.

— Да вървим! — казвам му. — Никой не те държи тук! Това не е място за евреин!

Авигдор, изведнъж виждам, че те се споглеждат — настоятелят и Дитер. Сякаш аз съм луд. Какво мога да ти кажа — живях там три дена. Дитер, разбира се, не е наред, но не в онзи смисъл, както обикновено разбираме това. В главата му нещо се е преместило. Поведението му е напълно нормално — не пасе трева, но в главата му е пълно безумие, и то на божествена основа. Беше такова нормално момче и другар, умник, нищо лошо не може да се каже за него, винаги е готов да помогне на всички — и на свои, и на чужди, и най-важното е, че оживя! И ето ти на!

След три дена се разделихме. Дитер ми каза, че е решил да посвети остатъка от живота си в служба на Господа. Но защо на техния Господ? Нямаме ли си свой Бог? Така и не успях да го убедя, че може да служи на Господ където и да е, не задължително в католически манастир. Ние сме на двадесет и три години — връстници сме. Можем да станем лекари, учители, има много начини да служиш.

Като цяло, Авигдор, жалко за момчето. Ела, теб може да послуша. Донеси му фотографии от Палестина, току-виж успееш да го уговориш. В края на краищата щом той толкова обича еврейския народ, защо го изоставя заради чуждите?

Засега съм отседнал във Вроцлав, не зная как ще тръгнат нещата, но временно съм оставил мисълта за преместване в Палестина. Искам да строя нова Полша. Такава разруха и бедност — трябва да се борим с това и да вдигнем на крака страната. Поздрави на теб и на жена ти. Твой Ефраим Цвик.

5.

1959 г., Неапол. Пристанище Мерджелина

От Даниел Щайн — до Владислав Клех

… никаква патерица, само една торба. Живях осем дни в общежитието на манастира. Ставах заедно с всички за молитва в четири часа, после отивах с братята в трапезарията. След закуска икономът ми даваше задачи и аз ги изпълнявах, както ги разбирах. Живях така една седмица, всички очакваха епископа и аз чаках: бяха ми обещали пари за пътуването до Хайфа. Нямах никакви пари. Една сутрин икономът ми каза: „Направи си екскурзия до Помпей“. Качих се на автобуса и тръгнах. Пътят радва очите с непоносима красота. Неаполитанският залив. Капри — всичко блести. Бедната наша Полша — нито топло море, нито слънце. А тук — разкош — растителен и рибен. На рибния пазар изпитваш същата радост и възхищение от красотата на рибите и всякаквите морски твари. Има някои страшни наистина, но повечето са чудновати.

В Помпей отначало ме очакваше неуспех — не пускаха в разкопания град, музеят бе затворен, служителите стачкуваха. Е, мисля си, чудесна страна е Италия. Какво ли щеше да стане, ако стачкуваха в краковския Вавел? Не попаднах в античния град.

Все пак се разхождам, разглеждам околностите, гледам Везувий — самата планина има такива нежни очертания, а той не предизвиква никакъв страх, не може да бъде заподозрян в онова коварство, което е проявил тук преди две хиляди години. Имам пари колкото за обратен билет и за пица, т.е. за парче хляб. Вървя из града, когато виждам храм. Постройката е нова, нищо особено като архитектура. По пладне жегата е много голяма, мисля си да вляза вътре и да си почина на прохлада. Църквата е Санта Мария дел Росарио[23].

Ах, Владек, и започва една история, сякаш специално измислена за мен, в църквата виждам „ексвото“[24]. Това е засвидетелстваната благодарност на тези, за които се е случило чудото на молитвата към Божията майка.

Обикновено, както знаем, това са сребърни изображения на ръце, крака, уши — на тези органи, които са излекувани. Тук няма ръце-крака, а висят картинки на деца и техните родители, изобразяващи случилите се чудеса, нарисувани от неумели и благодарни ръце. Има пожар, от който изваждат дете — детето е нарисувало бащата, пожарникаря. Три картинки. Някакъв войник от Първата световна война дал обет, че ако се върне жив, ще се ожени за сираче — и цялата история е нарисувана: войникът се връща у дома и настоятелката на манастира извежда момичето. По-късно тази девойка се разболява и е на границата на смъртта, бившият войник моли Божията майка за нейното изцеление — и ето ги, нарисувани тримата с петгодишния им син… Някакъв шофьор, спасил се от авария в планински проход, носи в дар на Божията майка шофьорската си книжка, а друг й подарява военните си награди. Толкова милост и толкова благодарност!

Но това не е всичко — излезе една монахиня, разказа ми, че това прославено място съществува благодарение на старанията на един готвач — Бартоло Лонго. Той бил бедняк, но получил образование и ръководил работите на една богата неаполитанска вдовица. Бартоло имал видение — Божията майка му заповядала да построи на това място църква. Той й казал, че е беден, и Девата го попитала има ли една лира. Казала му, че това ще бъде църква на бедните, а той трябва да събира за нейното построяване по една лира. И от бедните, и от богатите — еднакво от всички — по една лира. Бартоло започнал да събира пари, но все не достигали; тогава вдовицата, при която работел, му дала парите, които не достигали. Скоро те се оженили и основали дом за сираци — оттам благодарният войник получил годеницата си. А след това отворили и приют за стари хора. И започнали да се явяват големи благодатни сили на това място — мнозина били изцелени от болести и получили различни благоволения. Сега Бартоло Лонго е обявен за „слуга на Господ“. Това е първата степен на светостта.

Когато излязох от църквата, в небето се разнесе гръм и започна ужасна буря. Гръмотевиците и светкавиците бяха толкова мощни, и то от страната на Везувий, че през главата ми мина мисълта, че древният Везувий напомня за себе си…

Върнах се в Неапол, а сутринта дойде епископът и ми даде пари за път. Отидох на пристанището и си купих билет за кораба. Той отплаваше за Хайфа след три часа. Ето, седя и ти пиша писмо — помниш ли, че ти ме спираше, смяташе, че човек трябва да седи там, където са го поставили. Може и да си прав, но аз чувствам, че мястото ми е в Израел, и доказателство за това е, че от първата минута на пътешествието ми всичко е благоприятно за мен. Винаги чувстваш дали вървиш срещу промисъла, или според неговия зов. Бог да е с теб, Владек. Поклон на татко Казимеж. Като стигна, ще пиша.

Даниел

6.

1959 г., Неапол

До Авигдор Щайн от Даниел Щайн

ТЕЛЕГРАМА

Посрещай на 12 юли на пристанището в Хайфа тчк Даниел

7.

Туристически проспект „Посетете Хайфа“

Град Хайфа се е разпрострял нашироко по склоновете на библейската планина Кармел и в подножието й. В сравнение с други селища в страната Хайфа е млад град, основан през римската епоха. През XI век, в епохата на кръстоносците, Хайфа преживява кратък разцвет, а в края на XIX век е неголямо арабско селце. По-късно Хайфа става център на нелегалната имиграция, по-голямата част от репатрираните евреи от началото на XX век пристигат в Палестина през нейното морско пристанище.

Украшение на градския пейзаж е планината Кармел. Това е планински масив с дължина 25 километра. Най-високата точка на Кармелската верига достига 546 метра. Местните почви са много плодородни, в древността склоновете на планината са били покрити от лозя и градини.

В дълбока древност местното езическо население е смятало Кармел за обител на Ваал[25] — на върха й са намерени следи от езически култ. Пак тук финикийците са се кланяли на тукашното божество Хадад. Римският император Веспасиан е извършвал тук жертвоприношения на Юпитер, тук са и храмът и олтарът на Зевс Кармелски.

Кармел се почита от вярващите от три монотеистични религии. Планината се смята за мястото, където е живял пророк Илия. Има няколко пещери, в които той се е крил. Оттук според преданието Илия се възвисил на небето.

Кармел е място на древни манастири. Смята се, че първите са основани тук още в дохристиянските времена от предшественици на християнските отшелници — еврейските назореи[26].

Тържеството на християнството води до възникването на цяла мрежа от манастири. През 1150 г. кръстоносците откриват тук византийски манастири, съществували дълго преди това.

Сега най-голям и известен е католическият манастир на Ордена на босите кармелити. Той съществува в планината от XIII век. Много пъти са го разрушавали и възстановявали. В сегашния си вид манастирът е от началото на XIX век. Намира се на югозападната страна на планината на височина 230 метра.

Недалеч от него е построен фар. На входа му има статуя на Мадоната. Това съоръжение се нарича „Стела Марис“, пътеводна звезда на моряците.

Спускайки се от станцията на метрото „Ган а-Ем“ надолу по планината, попадаме на една от главните забележителности на Хайфа — Бахайския храм, намиращ се на територията на така наречените Персийски градини. Този храм е световен център на бахайската религия. Основателят и пророк на бахаизма Ел-Баб (Саид Али-Мохамед от Шираз) е бил обявен за вероотстъпник и екзекутиран от иранските власти през 1850 г. в Табриз. Останките на пророка почиват в храма Бахай, наричан и Храма на Баб. Броят на последователите на бахаизма по света днес е няколкостотин хиляди.

Бахаистите смятат, че тяхната религия е събрала в себе си всичко най-добро от юдаизма, исляма и християнството. Същността на учението се изразява в думите: „Земята е една страна и всички хора са граждани на тази страна“. Интерес представляват някои от основните заповеди на бахаизма: единен Бог, единна религия, единство на човечеството, непрекъснато търсене на истината, хармония между науката и религията, отказ от предубеждения, догми и суеверия.

Хайфа е вторият по промишлено значение град след Тел Авив в Израел. Пристанището на Хайфа е главното на страната. Построяването му започва през 1929 г., завършва през 1933 г. Има голям корабостроителен завод. Освен това с разширяването на мрежата на железопътния транспорт по време на британския мандат Хайфа се превръща във възлов железопътен център на Палестина.

В Хайфа функционира единствената в страната линия на метрото, открита през 1959 г. Тя има шест станции — от подножието на планината Кармел до крайната „Ган а-Ем“ — „Майчина градина“, разположена в самия масив на Централен Кармел. Край станцията има прекрасен парк, в който се намират местният зоопарк и музеят по история на Древния свят.

В града се намира и най-старият в страната политехнически институт, наречен Технион, основан през 1912 г. Хайфа притежава исторически и художествени музеи. Градският музей има три отдела — за древно изкуство, етнография и съвременно изкуство. Също така могат да се посетят Музеят на музиката, Музеят на нелегалната имиграция и Морският музей.

На нос Кармел са разположени археологическите разкопки „Тел Шикмона“, или Хълмът на сикоморите[27]. Открити са останки от постройки и съоръжения от времето на цар Соломон до периода на селевкидите[28] (II в. пр.н.е.). Дотам може да се стигне и с градските автобуси № 43, 44, 47.

За да разгледате града, можете да поръчате туристическа екскурзия с опитни екскурзоводи, владеещи много езици.

8.

1996 г., Галилея, Мошав Нов А-Галил

Из разговора на Ева Манукян и Авигдор Щайн

(Аудиозапис, транскрибиран от Ева след посещението й при семейство Авигдор и Милка Щайн)

Първа касета

АВИГДОР. Моля, включвай си магнетофона! Но аз няма да кажа нищо особено.

ЕВА. Аз имам лоша памет и се страхувам да не забравя нещо важно. Някога в Емск разговарях с Даниел, след това се връщах в хотела и записвах всичко в една тетрадка — за да не загубя нито една дума.

АВИГДОР. Е, може би си е струвало да се записва казаното от брат ми. Но защо пък и от мен? Между другото, когато се върна от Беларус, той разказваше за теб. Момиченцето, което са сложили в ръкава на една шуба. Та какво искаш да разбереш от мен?

ЕВА. Всичко. Откъде сте родом, от какво семейство, как сте живели преди войната… И защо той беше такъв…

АВИГДОР. И ти си пристигнала чак от Америка, за да ме разпитваш за семейството ни? Разбира се, ще разкажа. Виж, защо той беше такъв, какъвто беше, няма да ти кажа. Самият аз съм мислил много за това. Той още от детството си се отличаваше с нещо от другите. По-рано си мислех, че е такъв особен, защото казваше винаги „да“. По-късно, когато се срещнахме отново тук, видях, че понякога умее да казва „не“. Тъй че не е там работата. Да ти кажа честно, така и не разбрах. В нашето семейство само той бе такъв. А семейството ни беше най-обикновено, живеехме в Южна Полша, това е парче земя, което е преминавало от едни ръце в други, принадлежало е на Австро-Унгария, на Полша, а някога е влизало в Галицийското княжество. Ние с брат ми сме родени в западнало село с полско-еврейско население.

Баща ни, Елиас Щайн, беше евреин по военизиран образец, каквито бе възможно да съществуват само в Австро-Унгария. Макар да изповядваше юдаизма, ходеше в синагогата и общуваше със своите единоверци, той ценеше светското образование, което самият не бе получил, свободно владееше немски — в неговите очи културата се асоциираше именно с немската култура. Той беше войник и това му харесваше. Беше прослужил осем години в австро-унгарската армия, започнал службата си като войник, завършил я е като младши офицер и смяташе годините, прекарани на военна служба, за най-хубавите в своя живот. Пазеше последната си униформа на унтерофицер в гардероба като реликва и я беше взел със себе си в онзи ден, 2 септември 1939 година, когато се озовахме в тълпата бежанци, опитващи се да избягат от немската окупация.

Родителите ми се оженили през 1914 година, преди Първата световна война, по време на някаква отпуска на баща ми от военната служба. Майка ми му е била далечна роднина. Родствените бракове чрез сватосване бяха приети в еврейската среда. Майка ми е била образовано момиче — учила е в училище за чиновници.

Бракът им беше късен. Сега, когато е минало толкова време, мисля, че са се обичали, но бяха с много различни характери. Майка ми беше с две години по-възрастна от него, тя вече беше на трийсет, т.е. стара мома — според тогавашните обичаи по онези места момичетата се омъжваха не по-късно от шестнайсетгодишни. Майка ми имаше зестра, в наследство от леля й й се беше паднала къща с кръчма. Още преди да се омъжи, тя е имала свой бизнес. Доходът от него бе незначителен, а работата беше тежка — майка ми едва свързваше двата края, но през целия си живот беше запазила някаква смешна илюзия за значимостта на своето състояние: по-голямата част от обкръжението ни беше още по-бедно. Омъжвайки се, майка ми е разчитала, че съпругът й ще се заеме с кръчмата. Тогава тя още не е знаела, че си е избрала за съпруг много непрактичен човек.

Работата в кръчмата не се харесваше на баща ми, той се стремеше към образовани хора, умни, а тук му се налагаше да общува с пияни полски селяни. Но не му се наложи дълго време да търгува с водка — започна Първата световна война и той замина да воюва. Майка ми се върна към търговията, баща ми — към оръжията. Запазила се е негова снимка от ония години: мъжествен войник с мустаци, в изрядна военна униформа. Гледа гордо.

С наближаването на 1918 година всичко се измени: войната бе загубена, а родното ни село премина към Полша. От културната немскоезична Австрия се прехвърлихме в бедната и изостанала Полша. Баща ми до края на живота си се придържаше към немската си ориентация. С удоволствие минаваше от полски на немски. В дома ни почти не се говореше на идиш — основния език на полското еврейство.

През 1922 г. се е родил по-големият ми брат. Той е бил закъсняло дете, но не последно. След две години съм се родил аз. Нарекли са ни с традиционни еврейски имена — Даниел и Авигдор, но в документите сме записани с благородни арийски имена — Дитер и Вилфрид. Това са имената от нашето детство, така ни наричаха и в училище. Брат ми се върна към древното си име, когато стана монах, а аз — когато пристигнах в Палестина.

Животът на семейството ни беше много труден. Майка ми постоянно се въртеше около домакинството и работата в кръчмата. По-късно баща ми купи малко дюкянче, кръчмата не му бе по душа. Това магазинче се оказа първото от неуспешните му търговски начинания. Те всички се проваляха, но през първите години майка ми вероятно е имала все още някакви илюзии относно деловите способности на мъжа си. След това е станало ясно, че единственото, в което той е преуспявал, са били дълговете.

В онези години обожавахме баща си и прекарвахме много време с него. Той имаше романтично военно минало, постоянно разказваше за службата си в армията. Това бе една от най-хубавите роли в неговия живот — войнишката. Беше воювал в австрийската армия, но именно немската военна машина му се струваше върхът на съвършенството и той произнасяше пред нас, момченцата, възторжени речи за Бисмарк и Клаузевиц. Така и не видя съкрушителния крах на немския милитаризъм, защото беше смлян от този съвършен механизъм заедно с още шест милиона свои единоверци. Струва ми се, че той така и не успя да се раздели с последната си илюзия — за превъзходството на немската култура в света. Четеше Гьоте и обожаваше Моцарт.

Сега, когато аз самият съм прехвърлил тази възраст, на която родителите ми загинаха в концлагерите, много по-добре разбирам техните трогателни и нервозни взаимоотношения. Баща ми принадлежеше към онзи тип, който Шалом Алейхем[30] определя като „въздух под налягане“. Стотици идеи се рояха в главата му, но нито едно негово начинание не носеше успех. Той строеше въздушни замъци, които се рушаха един след друг и при вида на това изпадаше в истерия, изпитваше малодушие.

Майка ми имаше твърд характер и между родителите ми постоянно възникваха конфликти. Баща ми изискваше тя да го спасява, като взима пари назаем от по-богати съседи или от сестрите си. Наистина те му помагаха понякога да се измъкне от сложни положения. Родителите ми често се караха, но въпреки това бяха задружна двойка, бурните им скандали се сменяха от сдобрявания, струва ми се, че майка ми жалеше баща ми.

Ние така и не разбрахме нищо за това как са завършили живота си. В лагер на смъртта. Това е сигурно.

ЕВА. Кога се разделихте с родителите си?

АВИГДОР. На трети септември 1939 година. Разделихме се на един път, задръстен от тълпи бежанци. Всички предчувствахме, че това е завинаги. Дитер беше на седемнайсет, аз на петнайсет. На нас също ни предстоеше раздяла — за почти двадесет години.

Обожавах по-големия си брат: между нас никога не е имало сянка на съперничество. Може би защото той винаги се отнасяше към мен като по-голям към по-малък; играеше с мен, грижеше се, пазеше ме. Макар да имахме разлика във възрастта от около две години, тръгнахме на училище едновременно. Пък и какво училище бе това — полско, за селските деца. Деца на различна възраст седяха в едно помещение. Равнището на образование беше повече от скромно, но на четене и писане ни учеха. Религиозно възпитание не получавахме — по това време в селото вече нямаше хедер[31], а в цялата околност се наброяваха двайсетина еврейски семейства. Децата бяха малко. Но все още имаше еврейско гробище и синагога. Знам, че сега вече няма нищо.

ЕВА. Ходили ли сте там?

АВИГДОР. Какво да правя там? Дори гробове няма. Детството затова е детство: рекичка, гора, игри. Животът на възрастните беше много тежък — следвоенната криза.

ЕВА. А какво помните от онези години?

АВИГДОР. Преселническо време. Тогава всички — и поляци, и евреи, се преселваха в градовете. Селата пустееха. Започна голямата еврейска емиграция: по-прагматичните заминаваха за Америка, другите, увлечени от ционизма, за Палестина. Но това не засягаше нашето семейство: майка ми се държеше за кръчмата си, сякаш това бе родов дворец.

Майка ми имаше две велики идеи — да запази своята собственост, кръчмата, и да ни даде образование. Още повече беше ясно, че Дитер има големи способности. Те се проявиха много рано. В детството много си приличахме, съвсем като близнаци, но брат ми се различаваше от мен с талантите си. Това никога не ми се е виждало обидно, още повече че и аз имах своята неголяма дарба — умели ръце — по-добре ми се удаваше всякаква работа с дърво и с желязо. Нали виждаш, и тук, в Израел, макар да не съм завършил висше образование, винаги съм отговарял за цялата селскостопанска техника. И досега, когато нещо се развали, тичат при мен. Нищо, че съм пенсионер. Аз познавам всичко тук, в този мошав съм от първия ден.

ЕВА. Мошав и кибуц едно и също нещо ли са?

АВИГДОР. Мошав е обединение на собственици на поземлени участъци, а в кибуца има пълен социализъм, всичко е обществено, както е било и в съветските колхози. Не ме прекъсвай, забравих докъде стигнах… Да, за Дитер… Макар ние тук отдавна да сме забравили неговото немско име — Даниел, та Даниел… Когато навърши седем години, леля ни го взе при себе си в съседното градче, за да може да посещава добро еврейско училище. Това училище бе изключително — в Източна Полша нямаше подобно. Бе последен образец на австро-унгарското педагогическо учреждение. На първо място, училището беше със светски, а не с религиозен характер, второ, преподаването се водеше на немски език. То се смяташе за еврейско, защото се издържаше от евреи и по-голямата част от преподавателите бяха такива.

В онези времена беше изключително важно на какъв език се преподава. Немското образование се ценеше по-високо от полското, да не говорим за езиците като идиш или староеврейски, на които преподаваха в еврейските училища. Въпреки забележителните си лингвистични способности Даниел не знаеше добре идиш. Всъщност съдбата се бе погрижила… Работата е там, че в говора му въобще нямаше еврейски акцент. Когато говореше на чужд език, акцентът му бе полски. Даже на иврит, който усвои много бързо, говореше прекрасно и четеше книги, които аз дори не мога да взема в ръце и да прочета заглавията им, той говореше с полски акцент. Не вярваш — но аз говоря по-добре. Без акцент.

Брат ми завърши началното училище след четири години. Вкъщи го водеха само през лятото, през зимата не си идваше толкова често. Тогава нямаше железопътна линия, не можеш да минеш четиридесет километра пеш, а конете — баща ми ту пътуваше с тях по работа, ту ги даваше на съдружника си. По това време той търгуваше с дървен материал или нещо такова — което също не вървеше. Когато лятно време брат ми се прибираше у дома, за мен бе празник. Той ми разказваше толкова много неща. Понякога ми се струва, че пропуските в моето образование се запълваха до известна степен точно от тези разговори. Той умееше да говори за сложните неща много просто и разбрано.

След това пак му провървя с училището: приеха го в държавното училище на Йозеф Пилсудски. То се смяташе за най-доброто в града. Там приемаха еврейски деца. Преподаваше се на полски език, католиците и евреите се разделяха само при провеждането на часове от религиозните дисциплини.

МИЛКА. Може би ще си починете и ще обядваме? Всичко съм приготвила.

АВИГДОР. Да, добре. Да ти помогна ли?

МИЛКА. Не трябва да ми помагате, просто се преместете, за да мога да постеля покривката.

Втора касета

ЕВА. Оо, еврейска храна! Бульон с кнедли!

МИЛКА. Какво, евреите в Америка същата храна ли ядат?

ЕВА. Е, само в някои семейства. Имам по-голяма приятелка, тя готви. Аз не обичам да се занимавам с това.

АВИГДОР. Как така, ти изобщо ли не готвиш?

ЕВА. На практика не. Мъжът ми е арменец, той винаги е обичал да готви — и когато каним гости, сам приготвя всякакви арменски ястия.

АВИГДОР. Арменска храна — това е съвсем друго нещо, подобна е на арабската кухня.

МИЛКА. Яжте! Яжте!

ЕВА. Не, уверявам ви, не. Истина е, че имат турски ястия. Но кухнята им е много по-изискана. Много е вкусна. Обаче тази еврейска храна има уханието на дом. Това е генетичната памет. Аз съм расла в приюти и в детството ми никой не ме е хранил с бульони…

АВИГДОР. Докъде спряхме?

ЕВА. Започнахте да разказвате за училището на Пилсудски. Но на мен ми се иска да разбера още за тази организация „Акива“, в която сте ходили.

АВИГДОР. Ева, за всичко си има време. Там, в училище, той се научи още… трябва да ти бъде интересно, защото това умение по-късно много послужи на Даниел. Слушай…

В училището евреите бяха, разбира се, малцинство, но на брат ми му е провървяло, защото е учил в един клас с наш братовчед. Възможно е и самият аз да се заблуждавам, но винаги ми се е струвало, че антисемитизмът се намира в обратна зависимост спрямо културното и интелектуално равнище. В групата, в която учеше брат ми, имаше деца от най-културните полски семейства в града. Така или иначе нито на него, нито на братовчед ни им се е налагало да се бият, за да защитят достойнството си. Даниел въобще не се биеше — не бе в характера му. Честно да си кажа, аз също не съм забелязвал прояви на антисемитизъм, макар че учех в професионално училище, нещо като занаятчийско, а там децата бяха по-обикновени.

Мисля, че Даниел се е сблъскал за пръв път с антисемитизма, когато не са го приели в групата на скаутите. Той беше твърде разстроен тогава. И досега не зная дали това са били някакви общи правила в скаутската организация, или ръководителят просто не е пожелал да приеме еврейското момче, но на Даниел му бе отказано. Това беше удар. Въобще той имаше много приятели сред поляците. Не мога да кажа, че са били особено близки.

Затова пък един негов полски приятел, син на полски офицер кавалерист, му направи добра услуга. Това е историята, която исках да ти разкажа. Бащата на това момче — забравил съм фамилията — беше полковник от полската армия, той имаше манеж и на него Даниел и съучениците му два пъти в седмицата се занимаваха с езда. Абсолютно нееврейско занимание, което извънредно много се харесваше на Даниел и той няколко години тренираше този аристократичен спорт. Стана добър ездач и това умение може би му спаси живота след няколко години.

През лятото преди последния клас в училище Даниел се върна у дома за ваканцията и именно тогава станахме особено близки. Разликата във възрастта съвсем беше престанала да се усеща. Появиха се нови общи интереси, а в семейните разговори възникна нова тема — Палестина. Ние постъпихме в „Акива“, младежка ционистка организация, почти всяка вечер ходехме на сбирки. Всичко беше почти като при скаутите: спортът, походите, нощуването сред природата, изпитания за издръжливост и вярност. Разликата бе в това, че „Акива“ беше еврейска организация — и политическа, и общообразователна. Обучаваха ни да знаем иврит, еврейската история и традиции. Ционизмът в „Акива“ не беше религиозен: юдаизмът не ги интересуваше. Излагаха ни еврейската традиция, т.е. начина на живот и принципите на нравствено поведение, а в качеството на философска база — алтруизъм, пацифизъм и търпимост, презрение към лесната печалба — неща обикновени, но особено привлекателни. За нас стана философия на живота ни. При всички случаи в „Акива“ нямаше нито шовинизъм, нито антикомунизъм. В ционизма присъстваше силна социалистическа тенденция, тя и до ден-днешен се чувства в Израел. Аз неслучайно съм се озовал в мошав, харесваше ми тази идея — евреин, който обработва земята и живее от плодовете, добити със собствените му ръце. Живея тук от преселването си в Израел, от 1941 година. Сега не можеш да привлечеш младежта. Децата ми и не искаха да чуят да останат тук. Щом порастваха, и заминаваха. По-малкият ми син — Алон — още на шестнайсет напусна дома.

„Акива“ стана вторият ни дом. С брат ми отивахме сутрин и се връщахме вечер. Изживявахме ново чувство — станахме част от група, обединена от общи ценности. Навярно нашите религиозни връстници са изпитвали единение с други ценности чрез богослужението, но нас това не ни засегна. Макар че на определената възраст, на тринайсет години, ние преминахме „бар-мицва“[32] — знаеш ли какво е това? Изпит и празник на пълнолетието. Но това не направи особено впечатление нито на мен, нито на брат ми. Просто така беше прието. Майка ни искаше да не бъдем извън традицията.

Занятията в „Акива“ разшириха културния ни кръгозор. Представите на родителите ни за живота ни се струваха вече провинциални — техните грижи бяха свързани само с насъщния. Приемахме учителите си за носители на висшите ценности.

С брат ми мечтаехме да се преселим в Палестина, но тази идея не предизвикваше особен ентусиазъм у родителите ни. Те бяха на възраст, в която се чувстваха вече непригодни за такова героично действие като усвояването на нови земи. А и самите ние разбирахме, че родителите ни са твърде стари за такива промени; от друга страна, не искахме да ги оставяме сами, без подкрепа на тези години. Освен това нямаше и пари. По онова време британските власти разрешаваха имиграцията на евреи в рамките на годишна квота, но изискваха от влизащите в контролираната територия паричен залог. Младежите до осемнайсет години получаваха сертификат безплатно, така че за нас с брат ми вратите бяха отворени.

През 1938 година възникна идеята единият от нас да замине, а другият да остане с родителите ни. Сред различните варианти за заминаване се обсъждаше постъпването на Даниел в Йерусалимския университет. Като се имат предвид неговите забележителни успехи, идеята не бе лоша. Но също изискваше финансов ресурс. Макар сертификатите за младежи да бяха безплатни, билетът струваше скъпо, трябваше да се плаща и обучението. А и на брат ми му предстоеше още цяла учебна година, беше на седемнайсет. Тогава сестрите на майка ни решиха да подкрепят племенника си и да съберат необходимата сума измежду роднините. Междувременно на брат ми му се наложи да се стегне и да вземе изпитите си като външен ученик. Така той получи зрелостното си свидетелство година по-рано от съучениците си.

И ето, един живот завърши и започна друг. Но съвсем не онзи, за който всички си мечтаехме. Настъпи 1 септември 1939 година — Германия започна окупацията на Полша.

МИЛКА. Не можете ли едновременно да се храните и да разговаряте?

АВИГДОР. Аз се нахраних.

МИЛКА. Ти да, но чинията на Ева е пълна!

ЕВА. Разкажете как се срещнахте след толкова време. Колко години не се бяхте виждали?

АВИГДОР. Осемнадесет. От четиридесет и първа до петдесет и девета. Срещнахме се? Да, срещнахме се… Бях на пристанището от ранната утрин. Нарочно отидох сам. Милка всеки момент трябваше да роди Ноеми, Шуламита беше съвсем малка. Рут ме молеше да я взема, но аз й наредих да се грижи за майка си. Тя е най-голяма, беше на осем. На мен ми се искаше първата ни среща да е такава — очи в очи. Честно казано, не бях уверен в себе си, ами ако заплача? Ние си пишехме отдавна, от 46-а година и много неща си бяхме разказали в писмата. Тогава брат ми дори не знаеше, че родителите ни са загинали още през 43-та. Много неща ми бяха странни: защо той, пристигайки в Полша, не е започнал веднага да ги търси? Не разбирам. Сигурно е мислел, че те не са сред живите, а ако са оживели, ще го разубеждават за това негово католичество. Но неговото решение вече е било взето. И той дори не се е опитал да ги търси. Странен ход на мислите. Той и мен е започнал да търси едва след година. Наш приятел бе разузнал къде се намира, опитваше се да го вземе оттам. Не се получи нищо. А след това? Аз не заминах за Полша. Не исках. Той пък не можеше да дойде в Израел да ни погостува. Да бъдеш монах е по-лошо от това да си войник. Войникът поне има отпуск или някакъв определен срок на службата. Що се отнася до Даниел, при него нямаше такова нещо. Тичаше, тичаше със своя кръст… Дори не искам да си спомням. После ще ти покажа гробището, това е друга история.

И така, аз стоя и чакам парахода. Посрещачите са малко, по това време евреите вече се връщаха със самолет. Рядко по море. Параходът от Неапол приближи. Виждам един, който стои, облечен в сутана[33] — веднага се сетих, че посрещат брат ми.

Най-накрая хвърлиха мостика и хората започнаха да слизат — туристи, разбира се. Аз не го виждам. Появи се по-късно — моят брат! В сутана и той. С кръст. Всъщност не очаквах нещо друго, знаех, че е монах от тринадесет години. Но все едно — не вярвам.

Брат ми не ме забеляза веднага. Търси в тълпата от посрещачи — към него вече върви монахът. Втурнах се към брат си, за да го изпреваря. Той се приближи към този, който го посрещаше, поговориха нещо и виждам — брат ми се обръща към мен.

— Тази нощ ще остана да нощувам при теб, сутринта ще отида в манастира… — рече.

Прегърнахме се — о, моя кръв! Родна миризма, все същата миризма. Той е с брадичка — такъв не съм го виждал! Беше на деветнайсет, когато се разделихме, а ето ти сега — зрял мъж. Стори ми се още, че е станал много красив. Защо се смееш, Ева? Аз, разбира се, се разплаках. Помислих си, добре че не бях взел жена си. Глупак, мислех си, какъв съм глупак! Нека си е свещеник — какво искам от него? Главното е, че останахме живи!

Седнахме в колата и тръгнахме. Той чете всички табели и всеки път простенва тихо. Стигнахме до кръстовище, едната стрелка е за Акко[34], а другата за Мегидо[35]. Той ми казва: — Боже, къде съм попаднал? „До Армагедон: 35 км.“

Разбираш ли, Ева? Отговарям му:

— Знам, Дитер, точно така, там живее приятелката на Милка, отиваме й на гости.

А той се смее:

— Мегидо! На нито един език в света това не означава нещо. Само на иврит! — Казва ми: — Да тръгнем натам.

Тук аз дойдох на себе си, започнах да възразявам: не, казвам му, цялото семейство те чака у дома, Милка вече два дена не излиза от кухнята. Той изведнъж замря и рече:

— Не разбираш какво каза току-що… Каза, че ме чака семейството… Никога не съм мислил, че мога да имам семейство.

Аз му казвам — а ние какви сме ти? Нямаш друго семейство, ти си избра това. Той се смее, казва:

— Добре, добре, ще видим що за семейство е това.

Този път не го закарах другаде, а направо вкъщи. Тогава. Ева, ние не живеехме в този дом, в който седим сега. Върху този парцел имаше малка къщичка, без всякакви удобства. Тя и сега стои като помощно помещение зад тази къща. Всичките ни деца са расли там. През петдесетте години работите в нашия кооператив не вървяха много добре, нещата тръгнаха с пълен напред през шестдесетте години. Ние имахме един от най-хубавите кооперативи в цял Израел, да…

Пристигнахме с Даниел вкъщи. Милка и децата се изсипаха отпред и нашето момиченце му поднася цветя. А какви ти цветя през юли? Всичко отдавна е прегоряло. Шломо, съседът ни, пропътува сутринта осемнайсет километра. Той има стопанство за цветя. Докара лалета, това е нашето цвете. Какво си мислиш, в Библията цар Давид за други цветя ли е пял своята песен? А моите момичета са се залепили за него, виждам, всичко е наред. Е, кръстът изглежда странно на него, разбира се, но мога да го изтърпя. Нас в „Акива“ ни учеха на веротърпимост. Аз тук живея с арабите от толкова години, те също са християни. Сред тукашните араби повечето са християни, не мюсюлмани. Отношенията станаха напрегнати сега, но по-рано имахме доста работници араби, едно момче — Али — по-голям от нашите деца, живееше в семейството ни. Е, сега си замина оттук…

Ева, той влезе в дома ни с думата „Шалом!“. Приближава се до масата и изрича някаква благословия на иврит. Не се кръсти, нищо такова… А на мен ми се върти в главата само една мисъл — да не заплача. Милка донесе супника от кухнята — и тук самият Даниел заплака. Тогава и аз заплаках. Щом по-големият плаче, значи мога и аз… Гледам го, никак не се е променил. Мина известно време и пак мога да кажа: съвсем не се е променил.

Аз, разбираш ли, съм атеист. Никога не ме е интересувала религията и Бог не ме е интересувал. И всичките тия разговори — има бог, няма бог… Някои имат доказателства, че има, други — че няма бог. Според мен шест милиона евреи, заровени в земята, е най-главното доказателство, че няма никакъв бог. Е, да допуснем, че това е лична работа на всеки — какво мисли той за Бога. Но ако толкова много му е бил нужен бог, защо моят брат е избрал християнския? И въобще колко са те, боговете — един, два, четири? Ако трябва да избира, за евреина е логично да избере еврейски бог. Ще кажа честно, ако трябва да си спомним какво беше тогава, по какво се отличава Бога от Дявола? Моят брат бе такъв човек! Такъв човек! Беше праведник. Между другото, отначало той ходеше в одеяния, а след това ги свали, обличаше се като всички хора. Много обичаше да доизносва дрехите ми. Не обичаше нови неща. Вечно преподаряваше новото, което получаваше като подарък. Ето, виж последната ни снимка. Година преди смъртта му. Голямата дъщеря беше тук, тя ни е снимала. Не, това съм аз, а това е той. Приличаме си, разбира се, но разлика има. И то: голя-я-яма разлика. Сега седни, ако обичаш. Милка ще донесе щрудел.

ЕВА. А какви бяха отношенията на децата ви с такъв странен чичо?

АВИГДОР. Какви отношения? Те го обожаваха, той си играеше с тях — ту беше конче, ту слон, ту куче. Имахме четири деца, работа, грижи, разбираш сама, не си играехме особено с тях; но пристигаше Даниел — и наставаше празник! Когато с тях се случваше нещо важно, тичаха при него. Милка дори малко се обиждаше.

МИЛКА. Нищо подобно. Не съм се обиждала! Когато се случи оная история с Алон, дори му бях благодарна.

ЕВА. Каква история?

АВИГДОР. Милке, донеси онези писма, искам да ги покажа на Ева. Алон, най-малкият. Той винаги е бил с характер. На шестнайсет години реши да се премести от нас при сестра си. Едва го върнахме. А след това отиде да учи на такова място, че сега почти не го виждаме. Вече четири години не сме го виждали. Не знам къде живее, какво прави. Знаем само, че е в чужбина. И че е жив. Ако загине, нашето министерство ще ни съобщи. Ето, чети, чети сега. Няма да ти дам да ги вземеш.

9.

1981 г., Хайфа

Даниел — до Алон

Драги Алон, поздравявам те! Ти си на 16 години и си извършил първата си постъпка на възрастен, напуснал си дома и си отишъл при сестра си. Всички хора правят това, рано или късно напускат родителите си. Но ти си го направил по особен начин — не защото си се оженил и си решил да имаш свое семейство и не защото си заминал да учиш или работиш. Ти си си тръгнал, защото родителите ти не те разбират и въобще всички техни виждания не са ти по душа. В какво положение си поставил сестра си? Тя те обича, разбира се, че ще те приюти, но в същото време й е неловко пред родителите ви. Така излиза, че тя одобрява стореното от теб.

Знаеш ли, прав си — трудно се живее в семейство без разбиране. Но работата е там, драги ми Алон, че това е взаимен процес, те не разбират теб, а ти не разбираш тях. Въобще в нашия свят това е голям проблем: като цяло никой никого не разбира. Бих казал даже, че човек много често не разбира самия себе си: например ти защо си казал на майка си, че тя е в състояние да разбере само кокошките от фермата си? Защо си казал на баща си, че неговото разбиране за живота е механично — ограничава се със знанията му за устройството на карбуратора и скоростната кутия? Бива ли да се казва такава глупост? Милка разбира кокошките си! Милка чувства какво им трябва. Когато имаше епидемия и измряха всички кокошки в околността, нейните птици останаха живи. Векове наред се е смятало, че само магията може да защити животните от такива явления, а твоята майка — с едното си разбиране — запази пет хиляди птици. Та такова разбиране като у Милка е рядък дар!

А карбураторът и скоростната кутия? Това са сложни механизми, но баща ти дълбоко ги разбира и даже сам е изобретил толкова малки механични неща, всички онези смешни машини, които закача за тракторите си. Ако беше търговец и умееше да продава малките си изобретения, отдавна щеше да е богаташ! Той има такава остра техническа мисъл, а ти смяташ, че това не е важно, че е незначително. Човек е свързан със света на растенията и животните, дори с космоса именно чрез такова разбиране. Това е нещо от висш порядък, а не незначимо.

Честно казано, засегна болното ми място — цял живот мисля за това: защо светът е пълен с неразбиране? На всички равнища! Старците не разбират младежта, тя — старците, съседи не се разбират един друг, учители и ученици, началници и подчинени, държавите не разбират своите народи, а народите — управниците си. Няма разбиране между класите — това го е измислил Карл Маркс — че едни класи са длъжни непременно да ненавиждат други. А в действителност не разбират. Дори в тези случаи, когато хората говорят на един език. Ами на различни? Как един народ може да разбере другия? От неразбиране се ненавиждат един друг. Няма да давам примери, омръзна ми.

Човек не разбира природата (майка ти е рядко изключение, тя разбира кокошките си!), не възприема езика, на който природата от ясно по-ясно му показва, че той причинява вреда и болка на земята и току-виж съвсем ще я унищожи. И най-важното неразбиране — човек не разбира Бога, какво Той се опитва да му внуши чрез известните на всички текстове, чрез чудесата, откровенията, природните бедствия, които от време на време се стоварват върху човечеството.

Не зная защо е така. Може би защото за съвременния човек е по-важно не да „разбира“, а да „побеждава“, „овладява“, „потребява“. В края на краищата според преданието смесването на езиците е станало по времето, когато хората решили да построят кула до небето — т.е. явно не са разбрали, че са си поставили лъжлива задача, непостижима и безсмислена…

А с какво започнах? Поздравявам те за рождения ти ден! Хайде да се видим! Имам подарък за теб. Звънни в храма. Хилда ще ти каже къде и кога можеш да ме намериш. Или ми определи среща. Твоят додо Даниел.

1983 г., Хайфа

Даниел — до Алон

Драги Алон! Преди две години имахме дълъг разговор за неразбирането. Онзи път семейният конфликт се разреши много лесно и бързо забравихме за него. Този път те моля да застанеш на мястото на родителите си, особено на майка си, и да разбереш защо те не могат да намерят в себе си сили да те подкрепят, да приемат твоя избор, да се зарадват, че те взимат в такова специално училище, в което е трудно да се влезе. Ние и тримата — твоите родители и аз — на твоята възраст се озовахме в кашата на много мръсна война. Както знаеш, аз се оказах преводач в Гестапо, майка ти беше свръзка във Варшавското гето, а баща ти осем месеца си пробиваше път към Палестина през много страни, обхванати от войната. Искам да ти кажа, че войната, подобно на затвора или тежка болест, е голямо нещастие. Хората страдат, губят близките си, лишават се от ръце, крака и друго, и което е най-важното, на никого не му става по-добре от войната. Не слушай този, който ще ти каже, че войната закалява мъжете, че чрез нея хората се променят към по-добро. По-скоро добрите хора не стават по-лоши вследствие на войната, но като цяло от войната и затвора губят човешкото си лице. Казвам ти това, за да разбереш защо никой от нас не бе във възторг, че постъпваш в такова училище, където не просто има военни, а са най-особените военни — разузнавачи или диверсанти, не знам как да ги нарека. В младите си години съм общувал много с военни — немци, руснаци, поляци, всякакви и през всичките тези години само едно нещо ме радваше — че бях преводач, както и да го погледнеш, помагах на хората да се договарят помежду си и по никого не съм стрелял.

Родителите ти искаха ти да имаш мирна професия, както и ти самият искаше по-рано — инженер или програмист. Аз ги разбирам. Но разбирам и теб — искаш да защитаваш страната си. Израел прилича на Холандия: там има дига, която постоянно удържа напора на морето, което се стреми да залее Нидерландия, т.е. „ниската земя“, и всеки холандец, дори дете, е готов да запуши дупката в дигата дори с пръста си. Такова е и съществуването на Израел; само че вместо море имаме огромен арабски свят, готов да залее нашата малка страна.

Ти очакваше, че родителите ти ще се зарадват на постъпката ти, а те по-скоро се огорчиха, защото много те обичат и се страхуват за живота ти. Що се отнася до теб, Алон, аз ще върша своята работа — ще се моля за теб. Шалом! Твой додо Даниел.

1983 г., Негев

Алон — до Даниел

(текст от картичка с изглед от Негев)

Додо! Нямам нищо против твоите молитви, но не настоявам. Тъй като много хора вероятно имат претенции към твоите молитви, можеш да ме поставиш на последно място в своя списък. Твой Алон.

1983 г.

Даниел — до Алон

(текст от картичка с изглед от Голанските възвишения)

Алон! Поставих те на последно място след котката. Додо Даниел.

10.

Ноември, 1990 г.

Из беседите на брат Даниел Щайн с ученици от град Фрайбург

Родил съм се в Южна Полша и до седемнадесетгодишна възраст не бях ходил по-надалеч от четиридесет километра от дома си. Първото ми пътешествие, принудително и разтеглило се напред в годините, започна, когато бях на седемнайсет, в деня на нападението на германските войски над Полша. Ще ви разкажа за това странстване. За мен то означаваше почти същото, както за еврейския народ четиридесетгодишното лутане из пустинята. Напуснах Полша в началото на септември 39-а и се върнах през 45-а. Заминах оттам още момче, а се върнах възрастен човек. В годините на войната, без да правя големи прехвърляния, се оказвах ту в Западна Украйна, която преди това бе Източна Полша, а след това стана част от СССР; след това в независима Литва, окупирана отначало от руснаците, после и от германците; по-късно в Беларус, която по-рано бе част от Полша и също се озова под немска окупация.

Местенцето в Южна Полша, където съм роден, не е град, нито село. Жителите са поляци и евреи. На втория ден от началото на войната започна паника.

До границата с Чехия имаше само сто километра и оттам стремително се приближаваше армията на Райха. Огромна маса от хора потегли на север. Нашето семейство събра спешно покъщнината и я натовари на голяма каруца. Нямаше коне, впрегнахме се с брат ми, баща ни буташе отзад. Родителите ни бяха възрастни хора, а и майка ни боледуваше, затова сложихме и нея в каруцата. Скоростта, с която се придвижвахме, беше смехотворна. След няколко километра ни застигнаха роднини и се прехвърлихме в тяхната каруца, теглена от коне. Взехме само най-необходимото.

Тази картина стои пред очите ми: задръстен от талиги път, тълпи пешеходци, всички — много покрусени; бягаха от немците, но бягаха неизвестно накъде. На север, на изток… Баща ни беше особено потиснат. Той предпочиташе да остане. Беше служил в австрийската армия през Първата световна война и двата му медала, завързани в носна кърпичка, лежаха във вътрешния джоб на сакото му. Мундирът, който се пазеше за спомен в гардероба двадесет години, остана сред нещата, захвърлени в каруцата. Намръщен, той мълчеше, както винаги в случаите, когато трябваше да се подчинява на решенията на майка ми. Именно тя настояваше за бягството. Планът й бе да се доберем до Краков, а оттам да тръгнем на изток. Това не се харесваше на баща ми, той предпочиташе да остане под немска окупация.

Като спомен от тази седмица ми остана постоянната грижа за конете — дори с водата беше трудно. Крайпътните кладенци по пътя бяха изчерпани, а край рекичките, които се срещаха по пътя, стояха опашки за водопой. Нямаше откъде да се купи сено и на мен сърцето ми се свиваше при вида на нашите измъчени кранти. Тези селски кончета съвсем не приличаха на едрите и добре гледани коне, които яздехме на манежа в кавалерийския полк. Когато се добрахме до Краков, ги разпрегнах и се сбогувах с тях. Оставихме кончетата направо на улицата, недалеко от гарата, с надеждата, че ще ги вземат добри хора.

Да се качиш на влак бе много трудно. Изкарахме две денонощия на гарата, на третото успяхме да се вмъкнем в товарен вагон. Това беше последният влак, напуснал Краков — само след няколко часа гарата бе бомбардирана. Нашият влак попадна под бомбардировките след едно денонощие. Влакът не пострада, но пътят бе повреден и по-нататък тръгнахме пеша. Мисля, че успяхме да се отдалечим на не повече от двеста километра. Почти не се виждаше местно население — селата бяха пусти, много от тях и разрушени.

Огромна тълпа от бежанци — удивително е по какъв начин толкова хора се бяха побрали в една композиция — се проточи по разрушения междуселски път. След няколко часа разбрахме, че град В., където отивахме, вече е завзет от германците. Не успяхме да изпреварим настъпващата им армия. Баща ми си мърмореше: „Казвах аз… казвах аз…“.

Решихме да заобиколим града: по селата нямаше чужди войници, те се задържаха само в големите градове. Свърнахме от пътя и направихме почивка край една горичка. С брат ми бяхме опитни туристи — в „Акива“ ни готвеха за усвояването на нови земи — изградихме малък навес и място за отдих на родителите си, запалихме огън и започнахме да варим каша от последните запаси булгур.

Докато яденето се вареше, родителите ни поспаха малко. По-късно се събудиха и чухме, че тихо разговарят. Баща ни казваше: „Разбира се, разбира се, ти си права…“.

Мама извади от чантата си четири сребърни лъжици, сватбен подарък от леля ни, избърса ги с носна кърпа и даде на всеки по лъжица. Седнахме на земята и ядохме със сребърни лъжици каша от опушената котелка. Това бе нашата последна семейна трапеза. Когато хапнахме, майка ни каза, че е дошло време да се разделим: те са доста стари, за да вървят с нас по-нататък.

— Ще ви бъдем пречка по пътя, взехме решение да се връщаме у дома — рече майка ни.

— Германците няма да ни навредят, служил съм в австрийската армия, те ще зачетат това. Не се безпокойте за нас — каза татко.

— Вие се постарайте да се доберете до Палестина. Това ще е най-доброто, защото тук сигурно ще ви вземат трудоваци или на фронта или ще измислят нещо още по-лошо — рече мама.

Тогава имаше слухове, че немците ще събират местните младежи, за да ги пускат пред танковете, когато настъпват.

Родителите ни стояха един до друг, такива малки и стари, но с голямо достойнство — никакви сълзи, никакви оплаквания.

— Само ни обещайте да не се разделяте при никакви обстоятелства — добави майка.

После тя прилежно изми четирите лъжици с останалата вода, добави към тях още две от чантата си, още веднъж ги избърса с кърпата си и им се полюбува. Мама обичаше тези лъжици — те поддържаха самоуважението й.

— Вземете, дори в най-лошите времена ще ви дадат самун хляб срещу сребърна лъжица.

Баща ни тържествено извади портфейла си — той също като мама обичаше солидните неща, не според доходите си. Даде ни пари. Мисля, че това беше всичко, което им бе останало. След това свали часовника си и го сложи на ръката ми.

По-късно съм си мислил: защо ние така безропотно послушахме родителите си. Бяхме вече големи момчета — аз на седемнайсет, брат ми на петнайсет и много ги обичахме. Мисля, че имахме изграден силен навик за послушание и през главите ни не е и минавало, че можем да не се подчиним и да постъпим другояче.

Разделихме се с родителите си на 11 септември 1939 година. Когато те тръгнаха по пътя в посоката, от която току-що бяхме дошли, аз легнах в тревата и дълго плаках. После с брат ми събрахме остатъците от покъщнината, нарамих раницата — тя беше една за двама ни, брат ми пък взе торбата и тръгнахме, оставяйки слънцето зад гърба си.

Няколко дена се лутахме по пътищата, нощувахме в гората — нямахме никаква храна, заобикаляхме селата, защото се страхувахме от всички. Накрая разбрахме, че трябва да се цаним за ратаи. Прие ни украинско селско семейство, уредихме се да събираме картофи. Работихме на полето една седмица, не за пари, а срещу храна и нощувка. Но когато си тръгвахме, стопанката ни даде малко продукти и ние отново поехме на изток. Нямахме никакъв план, знаехме само, че трябва да се махнем по-далеч от войната, от немците.

На следващия ден срещнахме войници. Бяха руснаци. Оказа се, че сме излезли от зоната на немската окупация. Това беше голяма изненада. Тогава ние не разбирахме нищо от политика. Аз и сега не се ориентирам добре в нея. Знаехме за пакта за ненападение между Германия и СССР, но не знаехме за секретната част от това съглашение, предвиждащо да се раздели Източна Европа, като Латвия, Естония, Източна Полша (т.е. Западна Украйна и тогава Западна Беларус) и Бесарабия преминат към Русия, а Западна Полша и Литва — към Германия. В съответствие с тази документи Лвов премина към Русия. Не знаехме също, че Полша е капитулирала, а Русия е преместила своите граници според договорката между Сталин и Хитлер, присъединявайки отново част от териториите, които са й се полагали след разделянето на Полша през 1795 г.

Добрахме се до Лвов пеша. Останахме поразени — не бяхме виждали такива големи градове с красиви домове, с широки улици. Стигнахме до пазарния площад, търговията вървеше. Тук извадихме късмет — срещнахме наш приятел, също член на „Акива“, Арон Щам. Той бе по-голям от нас, от същите момчета, които мечтаеха да попаднат в Палестина. Оказа се, че много младежи от „Акива“ са се събрали тук и се надяват да си пробият път към някоя от неутралните страни, откъдето все още можеше да се замине за Палестина. По това време Литва оставаше неутрална и беше решено да се доберем до Вилно[36]. Но работата не се оказа лесна: ционистките лидери трябваше първо да организират пунктове за прехвърляне по пътя за Палестина, което пък бе много сложно в условията на военната обстановка в Европа. Търсеха се безопасни маршрути и обходни пътища.

Младежката група заседна в Лвов. Веднага започнахме да си търсим работа с брат ми, от време на време изникваше по нещо случайно. На брат ми му вървеше повече, отколкото на мен — той успяваше да се уреди ту в хотел, ту в пекарна. Мама се оказа права — смених една от сребърните лъжици за кравай селски хляб.

Обстановката в Лвов бе много сложна. По това време ни се струваше направо кошмарна — градът гъмжеше от бежанци от Полша, най-вече евреи. По-късно, след всички военни арести, вече не мислехме, че в Лвов е било толкова лошо: там не ни арестуваха на улицата, не ни вкарваха в затвора, не ни разстрелваха…

Що-годе се бяхме настанили, пет човека наемахме една плевня в покрайнините, недалече от еврейското гробище. Вечерно време се събирахме, мечтаехме за бъдещето, пеехме песни. Бяхме много млади, нямахме нито опит, нито ни стигаше въображението, за да предвидим това, което ни очакваше.

Зимата настъпи рано. През ноември всичко бе затрупано със сняг, в това време членовете на „Акива“ се разбиха на групи — по-лесно се минаваше през тогавашната руско-литовска граница. Тя по принцип се охраняваше твърде небрежно, но с наближаването на зимата положението се промени, граничарите станаха строги. Задържаха нашите групи, арестуваха някои от познатите ми и ги изпратиха в Сибир.

Аз бях ръководител на една от групите; минавахме границата в района на град Лида. Дотам стигнахме с влак, а на място ни посрещна водач, който обеща да ни преведе през границата нощем. Вървяхме през гората, без път, затъвайки до колене в снега, страшно мръзнене — нямахме топли дрехи. Когато силите ни съвсем отпаднаха и ни се струваше, че вече сме преминали, ни задържаха, тикнаха ни в местния затвор, откъдето ни пуснаха на сутринта, като им дадохме всичките си пари. Посрещна ни същият водач и този път ни преведе през границата по прокарана пътека без всякакви усложнения. По-късно ми казваха, че това е бил номер на водача ни, който е помогнал на другарите си от местната милиция да изкарат малко пари. Ала посвоему той беше честен човек, можеше въобще да изчезне… Останалите ни фамилни лъжици отидоха при милиционерите. Все пак ни провървя.

И на брат ми му провървя: той минаваше границата с друга група, тях ги задържали литовци, но виждайки полските им документи, ги пуснали — брат ми казал, че са жители на Вилно. Онези не се ориентирали поради неграмотността си.

Попадайки в Литва, ние се радвахме: струваше ни се, че с още малко усилия ще се доберем до Палестина. Бяхме щастливи, че от окупирания от руснаците Лвов попаднахме в литовския град Вилно. Всъщност беше литовски чисто географски, повече от половината население се състоеше от евреи и поляци.

11.

Август 1986 г., Париж

Павел Качински — до Ева Манукян

Мила Евка! Отказът ти да прочетеш моята книга ме озадачи много: отначало се обидих, после разбрах, че ти си от породата хора, които не желаят да знаят за миналото, за да запазват равновесието си в настоящето. Срещал съм и такива хора. Но ако се съгласим да зачеркнем миналото от паметта си и да оградим паметта на децата ни от ужасите на ония години, ще бъдем виновни пред бъдещето. Опитът на Холокоста трябва да бъде осъзнат — дори само заради паметта на загиналите. Масовите идеологии освобождават хората от морални устои, в младостта си бях носител на такива идеологии, а по-късно, оказвайки се на окупираната от фашистите територия — тяхна жертва.

В ония времена партизанствах из Карпатите, а майка ти — в Беларус. Тогава още не знаех, че идеология, поставяща се по-високо от нравствеността, неизбежно става престъпна.

След войната събирах историята на страната, която никога не е била на картата на Европа, т.е. нямаше очертани граници: Идишланд. Страна на хора, говорещи на езика идиш. Събирах материали по история на еврейското съпротивително движение на териториите на Идишланд — Полша, Беларус, Украйна, Литва, Латвия. Публикувах всичко в различни исторически издания. А темата на научната ми дисертация — нали живеех в следвоенна Полша — беше посветена на историята на работническото движение. Книгата, за която говоря, не е научна монография — това са моите спомени за онези години и свидетелствата на хора, които познавах лично.

Ние, малкото останали кореняци на този изгорен материк, се познаваме ако не по имена, то по фамилия. С майка ти дружа от най-ранните си години, живеехме в един дом на същата улица „Крохмална“, която стана известна в целия свят благодарение на Януш Корчак[37]. Повярвай ми, името на твоята майка ще бъде записано в историята на това време с големи букви.

Не мога да настоявам да прочетеш цялата книга, но съм направил ксерокопие на няколко страници, които навремето с голям труд измъкнах от архивите. Там се говори за събития, станали малко преди твоето раждане — ти сама се беше оплаквала, че майка ти не иска да ти каже нищо. Ти си безжалостна към Рита, но не знаеш какво й се е наложило да понесе. Аз искам да знаеш. Целувам те. Твой Павел.

1956 г., Лвов.

Ксерокопия от архива на НКВД[38]

(Централна картотека, №4984)

Заповед №01/1 на Лвовския градски затвор (Бригитка) от 5.10.1939 г.

Да се освободят всички затворници, излежаващи наказания с присъди по политически параграфи и явяващи се членове на полските социалистически партии и организации. Прилага се списък от 19 човека.

И.д. началник на затвора: капитан от НКВД А.М. Ракитин(подпис)

Дата: 5 октомври 1939 г.

АВТОБИОГРАФИЯ

Аз, Рита Ковач (Двойра Брин), съм родена на 2 септември 1908 г. в бедно еврейско семейство във Варшава. През 1925 г. постъпих във висшето училище на Муха Скочевска със специалност „възпитател“. За нещастие, многочислените арести и лежане по затворите не ми позволиха да завърша обучението си.

През 1925 г., докато учех във висшето училище, постъпих в редовете на революционната младежка организация „Гринс“.

През 1926 г. влязох в КСМ (полския комсомол) и организирах кръжок за просвета към една от болниците във Варшава.

През 1927 г. станах секретар на районния комитет във Воля, предградие на Варшава. Като избрана на поста секретар на младежката група участвах в събранията на Комунистическата партия на Полша. В периода на разногласия между „болшевики“ и „меншевики“ подкрепях меншевиките.

През март 1928 г. бях задържана и арестувана по време на демонстрация на групата работници от завод „Почиск“ и бях осъдена на две години затвор. Лежах в женския затвор „Сърбия“ във Варшава и в затвора в град Ломжа.

През март 1930 г. бях освободена. Присъединих се към регионалния комитет на КСМ и станах секретар на антивоенната секция.

През октомври 1930 г. се прехвърлих в Лодз и открих просветителски кръжок в болничната каса. В Лодз бях секретар на райкома и член на воеводския комитет.

През януари 1931 г. бях отново арестувана и осъдена на три години затвор. Наказанието си излежавах в затвора в град Серадз, където бях секретар на затворническата комунистическа организация. След освобождаването ми през 34-та година станах партиен работник — отначало секретар на Ченстоховския комитет, след това на този в Лодз.

През ноември 1934 г. бях арестувана, но освободена след 2 месеца.

През януари 1935 г. постъпих в КПЗУ (Комунистическата партия на Западна Украйна). Станах секретар на КСМ на град Лвов и съседните райони (Дрогобич, Станислав, Стрий).

През септември 36-а отново бях арестувана. Бях осъдена на десет години затвор. През ноември 1936 г. в затвора „Бригитка“ родих сина си Витолд.

През април 1937 г. заедно със сина си бях прехвърлена в затвора „Фордон“ край Варшава. И в двата затвора бях ръководител на комунистическите организации.

През януари 39-а бях върната отново в лвовския затвор „Бригитка“, откъдето бях освободена след идването на Съветската армия.

Рита Ковач

ЗАЯВЛЕНИЕ

До Градската партийна организация на гр. Лвов От Рита Ковач

Във връзка с освобождаването на Източна Полша и предаването на тези територии към СССР, като предполагам, че жителите автоматично придобиват съветско гражданство, аз, Рита Ковач, членуваща в редовете на КСМ от 1926 година, моля да бъда приета в редовете на ВКП(б)[39].

Подпис:

Дата: 5.10.1939 г.

Прилагам списък на лицата, готови да потвърдят моите думи и като стари партийни другари да ме препоръчат в редовете на ВКП(б):

1. Антек Возек (Свинобой)

2. Антек Елстер

3. Мариан Машковски

4. Юлия Рустигер

5. Павел Качински

12.

1986 г., Бостън

Из дневника на Ева Манукян

Разказвайки на Естер за своето детство, неочаквано открих някои неща за самата себе си. Естер е поразителен човек. Тя почти не коментира, не задава въпроси, но самото й присъствие е толкова съчувстващо, такова умно, че аз самата сякаш ставам по-умна и фина.

С Гриша е точно обратното: той толкова много ме превъзхожда интелектуално, че в негово присъствие онемявам и се страхувам да не кажа някоя глупост. Затова пък царувам напълно в спалнята, защото в леглото със сигурност съм по-умна от него. От общуването ми с Естер направих откритието, че спомените ми се оказаха много по-дълбоки и подлежат на преоценка. Те са гъвкави и променливи. Това е поразително!

Сега обаче не говоря за гъвкавостта на спомените, а за фактите. Всъщност аз не зная чак толкова много: от документите е известно, че с брат ми сме доведени в приюта от сестра Елжбета. Приютът е бил създаден от Ванда Василевска, любимка на Сталин — сега вече почти никой не помни името на тази полска писателка, комунистка, както и на полските деца, погубени от Сталин. Без Ванда нищо не би се получило, макар приютът да беше официално покровителстван от международния Червен кръст и тайно от полската католическа църква. Как сме попаднали при Елжбета, не знам. Известно е само, че сме доведени при нея не от майка ни, а от някаква друга жена и това е станало през 1943 година. Аз съм нямала и три месеца. Витек е бил на шест години. Как са ни прехвърляли през границата, също не зная. Дали официално, с документи от Червения кръст, дали нелегално. Но е трудно да си представя последното с две еврейски деца. Макар, от друга страна, по тези места селските хора открай време да са минавали границата по тайни пътеки през гори и блата.

Полският приют беше в Загорск. Защо са избрали това градче — малкия руски Ватикан, който по-рано се наричал Троицко-Сергиева лавра, — не зная. Сега няма и кого да се попита вече. Може би някъде в Полша доживяват живота си монахините, които се грижеха за нас. През 46-а самият приют се върна във Варшава и май че съществува и досега. Така се стекоха обстоятелствата, че попаднах за втори път там вече през петдесетте години, когато майка ми ме докара във Варшава.

Първите ми детски спомени са огромни куполи на църкви, свирки на влакове, бял хляб, какао, някаква сладка паста, американски подаръци. Осигуряваше ги Червеният кръст, а монахините не умееха да крадат. Аз бях най-малката, момиченцата си играеха с мен, носеха ме на ръце. Най-важното, имах си роден брат, първата любов в живота ми. Той беше много красив. Жалко е, че не е останала нито една негова снимка. До срещата ми с Естер той си оставаше единственият, когото съм възприемала като по-голям от мен. Той умря през 1953, на шестнайсет години.

Когато приютът се върна в Полша през 47-ма година, с Витек и още няколко деца ни оставиха в детски дом в СССР. Нас не ни бяха потърсили. Майка ни бе още в лагерите, а и нямахме роднини, които биха се разтичали за нас. Беше късмет, че с Витек се оказахме заедно, че не ни разделиха. Останахме в Загорск. Витек винаги говореше с мен на полски. Говорехме си, шепнейки. Това бе тайният ни език. Забавно е, че когато по-късно се озовах в Полша, дълго време говорех, шепнейки. Брат ми винаги ми казваше: непременно ще се върнем в Полша. Не съм обичала никого в света по-силно от Витек. И той ме обичаше повече от всички на света. Последните години, когато станах ученичка, той ме водеше в девическото училище, а след това отиваше в мъжкото през два квартала. Запомнила съм първия ден подробно: дадоха ни кафяви униформени рокли и бели престилки и той ме държеше за ръка. Другите момиченца бяха с майките и бабите си, а аз си имах брат и усещах неразбираемо преимущество. Толкова се гордеех.

Освен полския език имахме още една тайна, която Витек ми сподели, когато вече бяхме в съветския детски дом. Той каза, че сме евреи. Но наред с това добави, че вярва в католическия Бог. Не знам дали е бил кръстен. Но Витек ми говореше, че трябва да се молим, че Божията Майка е наша покровителка, тя се грижи за сираците. И аз й се молех, а Синът й въобще не ме интересуваше. Мисля, че всичко това бе внушено на брат ми от монахините. Когато Витек умря, аз се молех да възкръсне, но това не стана. Тогава, след смъртта на Витек, отношенията ми с Девата се развалиха. Престанах да се моля. А сетне тя ми се присъни: нищо особено, поглади ме по главата и се помирихме.

През всички тези години майка ни не знаеше нищо за нас. Не знаеше, че Витек е жив, не знаеше и че е умрял. Тя партизанстваше, след това воюваше. Била е по сталинските лагери и я пуснаха едва през 54-та, година след смъртта на Сталин. И след смъртта на Витек.

Срещата с майка ми стана в болницата: бях се разболяла от скарлатина и лежах в една московска болница. Тя дойде направо в стаята. Грозна. Лошо облечена. Суха. Не ми мина през ума, че повече от всичко се е страхувала в този момент да не заплаче. А аз заплаках — от разочарование. Майка ми уреди документите и заминахме за Полша. Това беше ужасно. Най-големият ужас в моя живот. Тя не ме обикна, а аз просто я възненавидях. Не знаех нищо за обстоятелствата, при които ни е изоставила. Чужда жена, тя и на външен вид не се отличаваше от измъчените руски възпитателки и загрубели гледачки. Представях си майка ми като блондинка в копринена рокля със светли къдрици, хванати с красива фиба…

Не се плашете, Естер. Не съм луда. Минала съм курс по психоанализа. Просто на детето му трябваше майка. Нормална майка. Но тя говореше само за политика. Говореше само за комунизма. Прекланяше се пред Сталин — след толкова сталински лагери смяташе, че неговата смърт е огромен удар за цялото прогресивно човечество. Така и казваше: „прогресивно човечество“.

Във Варшава се запознах с това прогресивно човечество — няколко оцелели другари от комунистическата нелегалност. Най-симпатичен сред тях бе Павел Качински. И досега съм запазила добри отношения с него. Той е мил и го чувствам близък. Също е участвал във войната в еврейски партизански отряд в Карпатите. От триста души в отряда са оживели двама. Когато през 68-ма година Гомулка набеляза за изгонване евреите от Полша[40], Павел сам напусна партията.

Върху убежденията на майка ми не бяха повлияли дори лагерите и затворите — а бе лежала отначало в Полша, после в Русия повече от десет години. Тя постоянно ми излагаше своите идеи, но моят организъм има потресаваща съпротивителна сила към всичко, което тя казва: аз не я чувам.

Живях с майка във Варшава една година. Тя не можеше да се справи с мен. Аз се държах ужасно. Бях на тринайсет, най-кошмарната възраст. И тогава тя ме даде в същия приют, който някога се намираше в Загорск, а сега бе преместен във Варшава. Тази година беше особена за мен — заедно с другите момичета от приюта ходехме в католическата църква. Бяхме заобиколени от монахини: тихи, строги, някак само с появата си забелязваха не просто неподчинението, а дори тихия ропот. С майка си воювах, но на монахините се подчинявах лесно и без усилие. Така веднъж отидох в църквата и сама се кръстих. Това си беше мое желание, никой не ме е принуждавал. Навярно отчасти поради ненавистта към майка ми.

Ходех на всички служби, молех се с часове, стоейки на колене. Тогава имаше големи гонения срещу католиците, а в мен живееше духът на съпротива срещу пошлостта на света — вероятно същият дух, който е направил нея комунистка, мен ме е довел в църквата. Не дружах със съучениците си: бях еврейка и при това — ревностна католичка! Една нормална глава не би го разбрала. Прекарвах много време в огромната катедрала. Това не беше обикновена църква, а огромна катедрала, имаше издигната катедра и в онези месеци всички бяха заети с подготовката за посвещаването на новия епископ. В криптата бяха наредени гробниците на епископи, свещеници, монаси — поредица от дати и фамилии още от XV век. Молех се върху всеки ковчег — горещо, изпадайки в дълбок транс. Животът горе бе абсолютно отлетял за мен, даже не ми се искаше да излизам навън. За какво се молех? Интересен въпрос. Сега бих казала: да се промени животът. Тогава, на моите тринайсет-четиринайсет години, се молех да няма нищо от това днешното и тукашното, всичко да бъде друго. Вероятно съм била много близо до полудяването, без сама да зная. Може би пък ковчезите ме защитиха?

Монахините виждаха моето упорство и за предстоящото тържество ми бе отредена важна роля — трябваше да нося възглавничката, върху която лежеше тръненият венец — Korona cierniowa… Запомних този ден за цял живот.

Църквата беше пълна с народ, горяха хиляди свещи, монасите размахваха кадилници, от които се носеше дивна миризма. Този мирис винаги ме връща към моята кратка и отчаяна вяра. Стоях на колене, а в протегнатите си ръце държах Христовия венец. Ръцете ми изтръпнаха и замръзнаха като две парчета лед. Коленете ми усещаха възелчетата на ленения килим, покриващ каменния под. Болеше ме. После престанах да чувствам болката, престанах да чувствам краката си — възнасях се нагоре заедно с венеца и плувах към олтара. Поднесох трънената корона на облечения в злато епископ и чух ангелско песнопение. Бях далече от всичко, но единна с всички. Свещеникът ме хвана нежно за ръка — венецът лежеше на олтара. Не знаех какво става с мен, мисля, че това бе вярата.

Вярата си тръгна от мен за един ден. Не ме пуснаха на първото причастие: нямах бяла рокля. Когато майка ми дойде да ме посети в приюта, аз я умолявах да ми купи тази нещастна рокля — тя твърдо ми отказа. А свещеникът не ми разреши да пристъпя за причастие в обикновена рокля. Монахините ме обичаха и разбира се, биха намерили рокля за мен, но аз се притеснявах да ги помоля. Беше ме срам. Това е, защото съм горделива.

Всички момичета бяха удостоени с причастието. Аз — не. И аз си тръгнах, а моят Бог и моята вяра останаха в църквата.

В приюта живях една година, после майка ме прибра, опита още веднъж да бъдем семейство. Самата тя изживяваше трудни дни тогава — от 56-а година в комунистическите среди течеше десталинизация, тя се бе изпокарала с всичките си другари и само добросърдечният Павел Качински я навестяваше понякога. Но всеки път нещата приключваха с това, че тя го прогонваше с викове. През тази година за пръв път изпитах жалост към нея — тя беше сама и непоколебима като скала. А пък аз завързвах първите си познанства. Не беше приятелство, а роман с един китарист, истински джазов музикант. В Полша всичките тези години бяха много сложни, но аз запомних 58-ма като особено щастлива. Едва бях навършила шестнайсет. Ако някой ме е възпитавал, това са католиците и тук възниква конфликтът, който разреших без никакви колебания: изборът между Дева Мария и китариста бе решен в негова полза. Романът ми бе бурен и кратък, след него имах още няколко любовници. Майка ми мълчеше. В последния клас на училището реших твърдо, че трябва да замина. За мен пътят бе само един — в Русия. Майка ми ми помогна за първи и единствен път в живота. Тя използва връзките си и аз получих възможност да уча в Москва, в Селскостопанската академия, която наричаха Тимирязевска. Никой не ме беше питал какво искам да уча, имаше място за там и аз заминах.

Живеех в общежитие за чуждестранни студенти, главно от страните с народна демокрация. Във втори курс се омъжих за Ерих. Не се върнах повече в Полша. Майка ми остана там до 68-а година. Тогава в цяла Европа имаше големи вълнения, които обхванаха и Полша. Когато потушиха безпорядъка в Полша, започнаха арести, уволнения, а в тяхната партия се надигна вълна против ревизионистите и ционистите. Гомулка гонеше евреите — в партията те бяха доста и доколкото си спомням, всички бяха настроени просъветски. Изгониха и майка ми, без да обръщат внимание на нейните велики, както тя смяташе, заслуги. Тя се бори до последно, писа някакви възражения. Накрая получи инсулт.

Тя замина за Израел, който ненавиждаше с цялата си душа. От осемнайсет години е в Хайфа, в дом за възрастни хора. Тя е герой от войната и жертва на сталинските репресии, има пенсия и прилични условия. Посещавам я веднъж годишно. Съсухрена старица, влачи крака, очите горят както по-рано. Аз стискам зъби и прекарвам там три дена. Престанала съм да я ненавиждам, а да я обичам не се научих. Жалко е, но е така.

Никога не пита за внука си. Веднъж, когато Алекс беше на шест — като Витек, когато тя ни предаде в чужди ръце, — аз го заведох там. Мислех си, че тя някак си ще стане по-мила. Започна да му разказва как е воювала. Той я помоли да му покаже автомата. Тя му отговори, че е предала оръжието, щом е свършила войната. И той загуби интерес към нея. А е чудесно момче, нежен, много обича животните.

Тогава, през 68-а, Павел Качински замина за Париж. Работи в Сорбоната, в някакъв институт за изучаване на евреите. Той напусна партията. А майка ми не искаше. Нея я изгониха. Тя се беше изхитрила да напише писмо с молба да я възстановят в партията дори от Израел. Побъркана…

Преди около пет години се срещнах с Павел в Париж. Той пише изследвания по съвременна история и се оплака, че синът му е станал троцкист. Забавно…

13.

Януари 1986 г., Хайфа

Писмо от Рита Ковач до Павел Качински

Павел! Искам все пак да ти съобщя за смяната на адреса си. Сега стаята ми е номер 507, а не 201. Всичко останало е без промяна. Живея във все същия приют за старци. В случай че искаш да ми пишеш. Макар че за какво ли, разбира се, бихме могли да си пишем? Нали когато беше в Израел през 1971-ва, ти дори не сметна за необходимо да ме известиш, не казвам да дойдеш да ме видиш. То и няма какво да се гледа. Куца, изкривена и злобна. Дъщеря ми непрекъснато подчертава това и казва: „Защо си толкова злобна?“.

Миналата седмица една девойка от персонала на столовата също каза, че съм злобна — уволниха я незабавно! Помислих и реших, че действително съм злобна. Наистина е така, трябва да си призная. Естествено, в мен се е натрупало много раздразнение, но, Павел, ти си свидетел на моя живот, другарувахме с теб, откакто се помня: нима животът беше справедлив към мен? Ти си единственият, който помни майка ми — тя отдаде цялата си любов на брат ми, а мен не можеше да търпи. Ти си свидетел, а и цялата улица го знаеше. Аз бях красиво момиче, а първият мъж в живота ми, когото обичах безпаметно, ме предаде и отиде при бившата ми приятелка Хеленка, която пък още преди това ме бе намразила. Колко ми се повдигаше от това, че той отиде точно при нея, при моя враг… Не помниш ли? Предателствата следваха едно след друго. Когато за първи път ме вкараха в затвора през 28-ма, мислиш ли, че не знам кой предаде всички ни? Вече след войната, когато работех в спецотдела, ми дадоха да видя тези документи: Шварцман ни е предал, той е бил провокатор, но за мен е писал отделно и е стоварил всичко върху ми. Аз участвах в демонстрацията, а той беше обрисувал такава картина, сякаш съм била главният комунист. Сега, когато са минали всички тези години и толкова от нашите загинаха, помисли кой остана верен. Само тези, които загинаха, само те и аз. Теб не те броя — ти излезе от партията, ти измени и сам си се променил. Седиш си в Сорбоната и описваш грешките на комунистическите идеи, вместо да говориш за грешките на тогавашното ръководство. Аз съм си останала същата и нищо няма да ме промени. В моите очи ти си същият предател като всички останали. Но си единственият, който може да ме разбере. Даже дъщеря ми не успя да проумее нищо. Това е направо поразително. Понякога тя ми казва неща, които говореше майка ми. Ева не я е виждала никога, но също ме обвинява в егоизъм и жестокост. Дума по дума! Какво съм искала за себе си? Никога нищо не съм имала, нищо не ми е било необходимо. Изживяла съм живота си с един чифт обувки на краката — едните се късаха, купувах си други. Имах една рокля и два чифта гащи. И ме упреквате в егоизъм! Когато живеехме във Варшава, Ева ми казваше, че съм ужасна майка, че нито една жена в света не би постъпила като мен — когато я изпратих в приют… Тогава сърцето ми се разби на части, но аз правех това за тяхното бъдеще. За да живеят те в справедливо общество. Изпратих децата си, за да ги спася, защото бях наясно, че само мога да ги погубя.

Дълго време не знаех нищо за тях и разбрах, че са живи, едва след войната, но не успях да замина да ги взема, защото отначало работех в спецотдела на НКВД на секретна работа, а след това пък отново ме затвориха. Пак ме предадоха. Това е нещастието на моя живот — винаги съм била заобиколена от предатели. И ти също си предател. Когато отиде при Хеленка, беше най-голямото нещастие в живота ми, след този случай на никого не съм отдавала сърцето си. Но ти си двоен предател, защото напусна и Хеленка, а колко още си захвърлил, не зная. В този смисъл всички мъже са предатели, но след теб това не ме интересуваше, аз разделих нещата завинаги: любовта е едно, физиологията — друго. Мъжът не заслужава любов. Всъщност жената също. Аз отдадох своята любов не на мъж, а на делото. Партията също не е безгрешна, сега разбирам, че и тя имаше своите грешки. Но тук съществува едно от двете — или тя ще осъзнае грешките си и ще ги поправи, или ще престане да бъде тази партия, на която отдадох своето сърце, своята любов и своя живот. И аз никога няма да съжаля, че съм казала своето „да“.

Смешно ми е да гледам Ева — това е живот на глупава пеперуда, тя прелита от мъж на мъж, всеки път е щастлива, после нещастна, но не й омръзва. Когато й е скучно, заминава за някой курорт или сменя квартирата, или си купува още един куфар с парцали. Когато идва да ме навести, нито веднъж не носи една дреха два пъти. Идва за три дена с два куфара!

Когато се опитвам да й кажа нещо, тя започва да крещи, затова отдавна вече не й казвам нищо. Аз съм виновна за всичко, дори за смъртта на Витек. Но тогава бях в лагер! Какво можех да направя за Витек? А какво можех да направя за тях, когато минавах фронтовата линия с автомат, една месна консерва и кибрит! Какво можех да направя за тях, когато по три денонощия, зарита в пряспа сняг, дебнех поредния войнишки конвой, за да го унищожа с един откос?

Тя не разбира нищо със своите два куфара вехтории! Пристига в Израел и ти мислиш, че седи при майка си? Не, тя отива в Кинерет, в някакъв манастир! Необходимо й е, разбираш ли, да бъде при Дева Мария, когато собствената й майка седи сама като бастун по цели месеци.

Ти, естествено, смяташ, че не мога да общувам с хората и затова нямам свой кръг познати? Но разбери, домът, в който живея, е най-добрият в Израел и е пълен с буржоазна публика, някакви богаташи и банкери, които съм ненавиждала през целия си живот. Заради такива евреи съществува антисемитизмът! Целият свят ги ненавижда и е прав! Тези дамички и господа! Тук почти няма нормални хора. В целия дом само няколко стаи са дадени на нормални хора: участници във войната, инвалиди от тукашните войни и герои от съпротивата — плаща им държавата. Но защо на мен ми плаща Израел? На мен ми е длъжница Полша! Аз отдадох всичките си сили на Полша, воювах за Полша, живеех заради нейното бъдеще, а тя ме изхвърли! Тя ме предаде.

Ти разбираш, Павел, какво имам предвид. Искам да те видя. Няма голямо значение, но тази година навършвам 78 години, а с теб сме живели в един двор, познати сме от раждането си. Сигурно ще поскърцам още малко, но не задълго. Така че ела, ако искаш да се сбогуваш с мен.

Един път в годината ми се полага да отида в санаториум, това са кални бани на Мъртво море, затова, ако решиш да дойдеш, да не е през декември. Тогава ще бъда в този санаториум. Естествено, дават ни карти извън сезона. Разбираемо е, безплатни са. А може би точно обратното, ела през декември, ще ти запазя стая в санаториума, ще я платя, разбира се, и всичко ще обсъдим. Така че ще си платиш само билетите. Наистина гледката в тази балнеология не е най-веселото нещо — множество инвалидни колички (аз също съм в количка, между другото). През пролетта, когато е сезонът, естествено, тук се лекуват само паралиите от цял свят, а инвалидите, героите и всякакви стари вехтории не се допускат, за да не развалят общата картинка. Целият живот отмина, Павел, и светът съвсем не е станал по-добър. Е, ти ме разбираш.

Пиши ми по-отрано, че Ева се кани да идва, а не искам да сте по едно и също време. Бъди здрав.

Рита

14.

Юни 1986 г., Париж

Писмо от Павел Качински до Ева Манукян

Мила Ева! Току-що се върнах от Израел, където бях да навестя Рита. Много ме е срам, че не направих това по-рано, а едва след отчаяното й писмо. Познавайки характера й, мога да си представя какво й е струвало да го напише.

Първо, длъжен съм да те успокоя: нищо лошо не се случва с майка ти. Тя старее като всички нас, но е все толкова рязка и непримирима, все такава вярна и честна. Честна до идиотизъм. В живота си не съм срещал друг такъв човек, способен да свали от себе си последната си риза и да я даде на първия срещнат. Да я имаш като майка е много сложно, а в качеството на приятел, в що-годе нормална ситуация — също е сложно. Но в нечовешки условия, пред лицето на смъртта — по-добра от нея няма. Беше мъкнала на собствения си гръб ранения си другар две денонощия, той е умирал и я е молил да го застреля, но тя го довлякла до базата, където той починал само след час. Кой е способен на такова нещо?

Евка, твоето е свинщина! Намери време и отиди да навестиш старицата. Тя, разбира се, е желязна, но намери време да й обърнеш внимание, да утешиш тази дяволски желязна жена. Не си разчиствай сметките с нея. Тя е такава, каквато е. Страшна еврейка, истинска еврейка, с малки юмручета, които размахва всеки път, щом види несправедливост. Тя е нетърпима и непреклонна като нашите предци. Ще влезе — и влезе! — в огъня заради идеята. И презира всички, които не искат да влязат.

Например мен. От глупост се похвалих, че съм получил премия за книгата си за партизаните „Идишланд“, а тя изсипа върху ми цяла кофа лайна. Оказва се, че продавам за пари нашето свято минало. Книгата е преведена на английски и немски. Ти напразно отказваш да я четеш — в нея има няколко думи за майка ти. Все пак ще ти изпратя книгата. Може би ще дойде време, когато ще ти се стори интересна. На какъв език предпочиташ — на английски или на немски? На полски няма да излезе никога.

Както винаги, Израел ми направи много силно впечатление. Преди не съм бил в Хайфа, тя ми хареса много. Повече от Тел Авив. Тел Авив е „плосък“ град, без особена история, а Хайфа е многослойна, почти както Йерусалим.

Рита се е преместила в нова стая и от балкона й има великолепен изглед към целия залив на Хайфа, вижда се и Кишон. Това е промишлената зона, издигат се някакви охладителни кули, има складове, доста скапано място. Но отгоре складовете не се виждат. Ходих там от исторически интерес. Доколкото ти си момиче, абсолютно необразовано в еврейския смисъл на думата, не знаеш „маме лошен“[41], т.е. идиш, и сигурно не си и надниквала в Библията, а аз успях да посещавам хедер и да получа зачатки на еврейско образование… Ще ти кажа, че именно тук, край потока Кишон, през IX век преди нашата ера, в годините на управлението на цар Ахав и царица Езевел, която е поощрявала култа към Ваал и Ашера[42], се е случило нещо особено. Пророк Илия, яростен защитник на вярата в единния Бог, е организирал своего рода съревнование. Предложил на жреците на Ваал да свалят огъня от небето и да запалят положените на олтара жертви. Те дълго призовавали своите богове, но нещата не се получавали. А Илия положил върху олтара на Единния жертвено животно, полял три пъти с вода и олтара, и жертвата, и дървата, помолил се и огънят незабавно се спуснал от небето. Нашето взело връх. Илия заповядал веднага да изколят всички жреци — 400 пророци на Ваал и 450 пророци на Ашера. Това било сторено на място и в същия час. Народът се върнал към Господ, а трупа на Езевел хвърлили на кучетата.

Нашите предци са разбирали справедливостта по този начин.

По-късно се изкачих в планината Кармел. Стъмваше се, когато се озовах пред вратите на Кармелския манастир „Стела Марис“. Излязох от колата — караше ме много мил човек, лекар от Русия, работещ в дома за стари хора. И в този момент се приближи раздрънкана кола и от нея излезе малък човек в развлечен пуловер и сламена шапка с провиснала периферия — монах от местния манастир, който с радостна усмивка започна да ни разказва какви забележителности можем да разгледаме от това място на дневна светлина. Ние му благодарихме и продължихме пътя си и едва тогава лекарят ми каза, че този монах е известният в Израел брат Даниел Щайн. На следващата сутрин, докато чаках на аерогарата полета си за Париж, се досетих, че това е Дитер Щайн, за когото съм писал в своята „партизанска“ книжка. Именно той изведе хората от Емското гето. В това число и бременната ти майка. Ти все питаш кой е баща ти. Ето този човек е направил за твоя живот повече, отколкото баща ти. Родила си се благодарение на него. Защото, ако той не бе организирал бягството, щяха да убият всички.

И ето, заради забавената си реакция изпуснах възможността да стисна ръката на един от истинските еврейски герои.

Когато решиш да навестиш майка си, опитай се да го намериш. Като католичка ще имаш за какво да си поговориш с него.

Мирка ти праща поздрави и те кани при нас в Париж. Ние сменихме квартирата, сега живеем на удобно място — недалеч от пазара Муфтар, на петнайсет минути от Люксембургската градина. Ще се намери стая за вас. Само ни предупредете отрано, защото често ни гостуват различни хора.

Целувам те, скъпа Ева. Твой Павел.

15.

Април 1986 г., Санторини

Писмо от Ева Манукян до Естер Гантман

Скъпа Естер! Нашите планове се нарушиха малко, защото, когато долетяхме в Атина, в хотела Гриша срещна свой познат — Сьома, също математик и бивш московчанин, който ни уговори да сменим маршрута си — вместо до Крит да плаваме до остров Санторини. Отначало не бях особено доволна, защото за Крит зная някои неща, а думата „санторини“ чувах за първи път. Но тук бях изненадана от Алекс — той бе във възторг, каза, че е чел за този остров, че той е останка от загиналата Атлантида. Така след два дена мотаене из Атина се качихме на кораб и седем часа по-късно се озовахме на Санторини. Ще отбележа, че Атина не ми направи особено впечатление, по-скоро ме разочарова. Тук древната история е абсолютно изолирана от съвременния живот: сгърчат антични отломки — две такива колони има и под прозорците на хотела, а наоколо всичко е застроено с калпави пететажни сгради; моята приятелка Зоя живее точно в такава до Тимирязевската академия в Москва. И хората според мен нямат нищо общо с онези древни гърци, за които пише Омир. Източен народ, напомнящ ми повече турци, отколкото европейци. За разлика от Гърция, в Израел имаш усещането, че продължава да тече същият онзи живот, който е съществувал някога, че той не е изчезнал и даже хората са все същите: носове, очи, гласове. Такова е мимолетното впечатление.

Когато доплавахме до Санторини, душата ми се преобърна. Островът е във формата на тесен сърп сред голям залив — остатък е от кратера на вулкан, казват, че не е съвсем угаснал, от време на време се обажда. Веднъж на сто години… Доплавахме до отвесния бряг, издигащ се на четиристотин метра нагоре, а на върха е разположен град Фира с малки бели къщички.

Същата отвесна стена се спуска надолу на огромна дълбочина. Това е вътрешната стена на избухналия преди 3500 години вулкан. Островът сега е претопени остатъци от вулканичната лава и каквото е останало от неразрушения остров, сякаш са образували една сплав. Вече трети ден сме тук, а моето чувство, че душата ми се е вкаменила и не помръдва, не минава. Островчето е мъничко — наехме кола и още първия ден го обиколихме цялото.

За кой ли път оцених Гриша — той знае абсолютно всичко. Разказва и показва как се редят някакви геоложки пластове. Седя половин ден и изчисляваше нещо на хартия, ядосваше се, че не си е взел компютъра. Каза, че наистина приливната вълна би могла да стигне до Крит и да разруши двореца Кносос. Не знам защо трябваше да смята, когато това го пише във всички пътеводители. Ти знаеш, винаги съм била любителка на пътешествията, а сега съм уверена, че на света няма по-хубаво занимание. Много съжалявам, че не можа да дойдеш с нас. Длъжна си да посетиш това място! Непременно!

Знаеш, че повече обичам разходките по магазините, отколкото по гори-планини, но тук има нещо особено: за пръв път почувствах, видях със собствените си очи величието на Твореца. Във всекидневния живот не усещаш това, а тук сякаш очите ти се отварят. Дори в Израел не съм имала такова усещане. Наистина там всяко твое откритие засяга историята, която започваш да виждаш като река, чиито брегове се менят постоянно, но тя си тече, все едно нищо не е станало. А тук природата крие такава мощ, че сама по себе си изключва възможността да няма Бог. Пиша глупости, но ти, естествено, ще ме разбереш. Тук личи ръката на Господ и това не може да не се види. Именно на Твореца, който не се интересува от дребните разпри между хорицата за това как е правилно да се вярва. Жалко, че мъжът ти не може вече да види тези неща. Възхищават ме и моите момчета — Гришка и Алекс. Те излазиха тук всеки камък. Аз повече си седя на балкона и гледам на една или друга страна. Или на плажа — пясъкът, между другото, е с вулканичен произход и е почти черен. Но на другия плаж има и червен и бял. Вълшебство! Моите момчета са накупили книжки и учат гръцки. Алекс казва, че иска да научи и старогръцки.

В същото време ние с Гриша преживяваме нещо като меден месец и всичко, взето заедно, ме прави щастлива както никога в живота ми. Аз също накупих много книжки и картички. Алекс непрекъснато щрака с новия си фотоапарат, така че като му дойде времето, ще получиш пълен отчет. Аз лежа в следобедните часове на горещото слънце, когато всички нормални хора си тръгват — а на мен едва след три дена ми мина усещането за вечния студ по гърба ми.

Целувам те. Ужасно съжалявам, че не тръгна с нас. Вярвам, че ако ти беше тук, щеше да бъде още по-хубаво. Твоя Ева.

P.S. Като си помисля, че вместо това вълшебно пътуване трябваше да седя при майка си в Хайфа и да слушам нейните проклятия, малко ме хваща срам. Обаче не съжалявам.

16.

1960 г., Акко

Из дневника на Жюлиен Сомие

Вчера вечерта ми позвъни мъж и попита мога ли да му давам уроци по арабски език. Неотложно. Това ме позабавлява — незабавното неотложно изучаване на арабски. Молеше да започнем веднага, още сега, в момента. Помолих го да дойде все пак не на минутата, а поне утре. Днес, доста рано сутринта, час преди уговореното време, се почука на вратата. На прага стои монах в кафяво расо на кармелит — нисък на ръст, кръгли кафяви очи, усмихва се като ясно слънчице. Представи се — брат Даниел. И веднага започна да ми благодари: колко е прекрасно, че не съм му отказал.

Аз още не си бях изпил кафето, предложих му да почака малко с уроците, а за начало да пийнем кафе. Да, да, разбира се! Говорим си на иврит. Той разказва, че преди около година пристигнал в Израел от Полша, че има неголяма група католици, заради които е дошъл тук. Нямат своя сграда, но една арабска църква е съгласна да им предостави своето помещение за богослужения в определен час.

— Те са такива добри хора, тези араби, и аз почувствах, че живеейки в Хайфа, където има толкова много араби християни, е някак си неловко да не знам арабски. Цял живот съм изучавал езиците в движение, по слух или по учебник, но арабският изисква някакъв поне начален курс, седем-осем занятия — той говори бързо, енергично, весело.

Аз го гледам изумен: наивност, самонадеяност или глупост? Когато се заех да уча арабски, без да си вдигам главата от книгите, едва на третата година започнах да разбирам устната реч, а той иска шест-осем урока. Но си замълчах.

Отначало ми се стори доста речовит, после се усетих, че има лека форма на йерусалимския синдром: това е възбудата, която изпитва всеки вярващ човек, без значение от вярата му, щом се озове в Израел за първи път. Когато аз пристигнах тук през 47-ма, имах много остро усещане за огън под краката си. Стъпалата ми горяха във физическия смисъл на думата. Мога да си представя колко по-силно е това чувство у евреите, след като у мен, французина, тази възбуда продължи няколко месеца.

Преподадох му двоен урок — той доста бързо усвоява звуковете. Имам впечатлението, че е много надарен лингвистично. Когато си тръгваше, ми каза, че сега няма пари, за да заплати за уроците, но ще се разплати с мен при първа възможност. Това е най-интересният ми частен ученик от малкото, които съм имал през годините. Да! Видя на масата картички — попита ме. Отговорих му, че съм зает със съставянето на ивритско-арабски речник, в частност ме интересува палестинският диалект. Той разпери ръце и се хвърли да ме целува. На ръст е съвсем дребен, едва стига до рамото ми. Много експанзивен човек. Но проницателен — тръгвайки си, ме попита: „Да не си монах?“.

— Аз съм учител по френски език в арабско католическо училище за момчета — казах му, но премълчах, че членувам в обществото на „малките братя“[43].

— О, френски! — зарадва се той. — Това е прекрасно! Ще се позанимаваме и с френския!

Нима монахът в мен се познава отдалеч? Никога не ми е минавало през ума.

17.

1963 г., Хайфа

Писмо от Даниел Щайн до Владислав Клех

Скъпи Владек! Ще се опитам да ти обясня какво се случва. Представите ми за страната, която толкова обичах задочно, не съвпаднаха с реалността в нито едно отношение. Не намерих тук нищо от онова, което очаквах да открия, но видяното надмина силно очакванията ми. Пристигнах в Израел като евреин и християнин — Израел ме прие като герой от войната, но не призна евреина в мен. Християнството се оказа препъникамък за моя народ. През всичките години, откакто съм тук, не исках да ти пиша за тази дълга съдебна история, но всичко завърши и ти разказвам накратко какво се случи. Проблемите с имиграционната служба започнаха още на пристанището в Хайфа. Смятах, че имам право да пристигна в Израел по закона за завръщане, създаден за евреите, желаещи да се установят за постоянно в Израел от всяка страна по света, където и да са живели до създаването на държавата. В този случай за евреин се приема всеки, който е роден от майка еврейка и смята себе си за евреин. Виждайки моето расо и кръста, младият чиновник, намръщил чело, се досети, че съм християнин. Аз потвърдих ужасното му предположение и заявих, че професията ми е свещеник, а националността — евреин. Събра се цяла група от митничари и имиграционни мъдреци, които дълго разсъждаваха и поставиха черта в графата „етническа принадлежност“. Това бе началото на дълга история, която преля в безкраен съдебен процес, продължил три години и завършил преди месец. Загубих делото. То бе нелепа неразбория — обърнах се към началството в „Стела Марис“, те отправиха запитване до своето ръководство, после ми разрешиха да подам документи във Върховния съд на Израел, но трябваше да се намерят и пари за дело. Всички ме разубеждаваха, но знаеш, че съм упорит, те обаче се оказаха още по-упорити. Не ми дадоха гражданство като евреин, бе ми обещано такова „по натурализиране“. Така че скоро ще стана израелски гражданин, но без право да се наричам евреин в Израел. Ако отида в Полша или в Германия — там за всички съм евреин, само не и за държавата Израел. В удостоверението ми е написано „националност неопределена“. Излиза, че съм удържал победа в борбата с Гестапо и НКВД, но съм понесъл пълно поражение от ръцете на израелските чиновници.

Естествено, ще ме питаш защо ми е било необходимо всичко това. Владек, мислех за тези евреи християни, които ще пристигнат в страната след мен. Не можеш да си представиш какъв шум се вдигна около този процес, съдиите и равините се изпокараха. Такава задача не съм си поставял.

Аз бих искал евреите християни — а по света те не са малко — да могат да се връщат в Израел и да се възстанови Църквата на Яков, Йерусалимската община, която произхожда от последната вечеря на Учителя с Учениците; нея почитат всички християни по света. Засега не се получава. Но въпреки всичко има една неголяма група католици, повечето поляци, сред тях има и няколко кръстени евреи. Събираме се в арабската църква, където нашите братя ни дават възможност да отслужваме меса в неделя вечер, след тяхната служба.

Много съм ти благодарен за изпратените списания. Признавам, че ти си единственият ми източник на църковни новини. В нашия манастир живеят извън времето, рядко в ръцете ми попадат съвременни католически издания, пък библиотеката е пълна с литература, която не ми допада особено. Макар понякога да е интересна. Не ми пишеш как е здравето на патера. Направиха ли му операция? Братски поздрав.

Даниел

18.

1959–1983 г., Бостън

Из записките на Исак Гантман

Попадна ми израелски вестник с новина, която ме върна към събития отпреди двадесет години. През пролетта на 45-а, когато ние с Естер хванахме първия влак от Беларус за Полша, с нас пътуваше младият евреин Дитер Щайн, който играеше решаваща роля за спасяването на част от хората от Емското гето. Всъщност това бе човекът, който ни спаси живота. Отначало не знаехме нищо за него. Беше известно, че Щайн ни е помогнал някак, немците го задържали и осъдили на разстрел, но той избягал — из градовете били разлепени листовки с портрета му: търси се… Била обявена и значителна сума за залавянето му.

С него се запознахме по-късно, в отряда на Дуров. Там замалко не го разстреляли. За късмет, тъкмо тогава ме доведоха в отряда да оперирам един ранен и се застъпих за него. Така ми се удаде да спася живота на моя спасител.

Детайлите на нашия разговор във влака са се изпарили от паметта ми. Направи ми впечатление, че младият човек е много екзалтиран: говореше за постъпване в католически манастир. Но в онези времена неуравновесеността беше норма… Нормалните хора загиваха най-рано. Оцеляваха единици, надарени с психологическа сила и определена грубост — изпитанията не бяха за фини хора. Ако бях психиатър, бих направил изследване за промените в психиката на партизанския лагер при екстремните условия. Впрочем това би била само една част от голяма книга за затворите и лагерите. Такава книга е необходима и ще я напишат. Не аз. Надявам се другите да я напишат.

Психологическите промени, които наблюдавах у този юноша, бяха насочени към „благородна“ цел и се обясняваха вероятно с неприемане на случващото се. Неприемането го е подтикнало да отиде в манастир… Това бе бягство от действителността, ескейпизъм.

През следващите години загубих Дитер Щайн от погледа си. Макар да поддържах спорадични контакти с някои хора. По-голямата част от оцелелите „партизански“ евреи се озоваха в крайна сметка в Израел и отчасти в Америка, но всички те бяха „ам хаарец“[44] — съвсем прости хора, а аз не съм толкова сантиментален, че да се срещам с тях по-често от веднъж на десет години.

Връщам се към монаха Дитер Щайн. В Америка постоянно преглеждах израелските вестници и през 60-а година открих, че са пълни с негови фотографии. Оказа се, че Дитер Щайн е отишъл да се засели в Израел. Постъпил е в манастира „Стела Марис“ в планината Кармел. Възбудил съдебен процес срещу държавата Израел, настоявайки да му бъде предоставено израелско гражданство според „закона за завръщане“.

Във вестниците тази новина се съпровождаше с доста стряскащи дискусии. Усетих прокрадващото се скрито напрежение. Щайн сам по себе си беше странен казус: от една страна, Щайн — герой от войната, извършил подвиг, от друга — налага му се да се оправдава за службата си в Гестапо, защото това по принцип е престъпление.

Отгоре на всичко Щайн беше католически свещеник. Християнин. Живеейки в Израел, винаги съм чувствал до каква степен единството и животът на страната се определят от задружното противопоставяне на обкръжаващия арабски свят. Към това се добавя още едно обстоятелство, което премълчават от съображения за политическа коректност — дълбоката убеденост на евреите, че случилата се Катастрофа е съзряла в недрата на християнската цивилизация и е извършена от ръцете на християните. Макар нацистката държава да се е разграничила от църквата и много християни не само че не са одобрявали убийствата на евреи, но са ги и спасявали, няма как да се избяга от факта, че две хиляди годишното официално християнство, дори да се е ръководело от заветите за християнска любов, е носело в себе си и неизтребима ненавист към евреите. Затова Щайн, който е приел християнството, се възприема от много хора като предател на националната религия, преминал на страната на „чуждите“.

Щайн от своя страна изисква израелско гражданство съгласно „закона за завръщане“. Той предоставя такова право на всеки, който счита себе си за евреин и е роден от еврейска майка. Щайн е получил немотивиран отказ, след което се обърнал към Върховния съд.

Казусът е в това, че са му дали гражданство не по закона за завръщане, а чрез натурализация. Той е настоявал да му бъде признато еврейството, т.е. изисквал е в графата за етническа принадлежност да бъде записан „евреин“. Което съответства напълно на еврейския закон Галах[45].

Всичко навежда на разсъждения за това, че гражданските закони трябва да бъдат разделени от религиозните по-отчетливо и че не е добре да се преплитат теократичните идеали с демократичното устройство на съвременната държава.

Ние напуснахме Израел преди да е започнал процесът на Щайн и той някак си се загуби от полезрението ми. А процесът се проточи няколко години и ето, вчера прочетох в израелски вестник, че в края на краищата Щайн е изгубил съдебното дело. Това ми се струва връх на идиотизма: след като се е намерил един католик, който иска да бъде евреин, защо да не му се разреши?

Би ми се искало да зная същата ли е тази ситуация от християнска страна и желано ли е лицето Щайн в католическите среди.

19.

Февруари 1964 г., Йерусалим

Писмо от Хилда Енгел до свещеника Даниел Щайн

Скъпи отец Даниел! Най-вероятно Вие не ме помните. Казвам се Хилда Енгел, срещнахме се в кибуца в Израелската долина, където работех и учех иврит, а Вие доведохте една група и нощувахме в хотела на кибуца. Аз храних Вашата група — обикновено ме запомнят, защото съм най-висока на ръст. Веднага ще Ви кажа, пиша Ви, защото искам да работя с Вас. Много мислих за това, което говорихме след вечерята, когато се събрахме в столовата, именно това искам. Не Ви писах веднага, защото си дадох сметка, че ако нямам съответната специалност, ще Ви бъда лош помощник. Завърших в Мюнхен курсове за енорийски служители — там подготвят помощници на свещениците и социални работници за църквата — и отново се върнах в Израел. Засега се намирам в мисията в Йерусалим, върша канцеларска работа, но не заради това се стремях да дойда тук.

Случи се така, че аз зная много за Вас, а Вие за мен — нищо. Щом ни предстои да работим заедно, ще Ви разкажа за себе си, важно е.

Семейството ми е родом от Източните земи. И досега недалече от границата с Полша, край град Швет (на река Одер) стои и се руши имението на моя прадядо. Бил е богат и знатен човек с политическа кариера. По време на Райха дядо ми е бил генерал, член на нацистката партия. Бил е военен специалист, дори учен. Във всеки случай зная, че е имал отношение към немското ракетно въоръжение. Нося фамилията на баща си и дълго не знаех фамилията на дядо. Майка ми никога нищо не ми е говорила. Баща ми е загинал на Източния фронт през 44-та. След войната майка ми заминала за Западна Германия, омъжила се е и имам трима полубратя. С единия от тях ме свързва дружба, другите двама са ми абсолютно чужди. Както и вторият ми баща. Миналото му не ми е известно, той е търговец и ограничен човек. Цялото ми детство е минало в мълчание. В семейството ни не се говореше нищо. Страхуваха се от въпроси, страхуваха се и от отговори. Мълчанието бе най-удобно. В неделните дни ни водеха на църква, но и там не общувахме с другите. В малкото градче край Мюнхен, на брега на Щарнбергското езеро, където вторият ми баща купи голяма къща в началото на петдесетте, живееха много хора, които не искаха да говорят за своето минало. Когато бях на четиринайсет, в ръцете ми попадна книгата на Ане Франк. И преди това знаех за унищожението на евреите. Т.е. бях чувала нещо с половин ухо, но сърцето ми беше абсолютно глухо. Тази книга обаче разби сърцето ми. Чувствах, че не трябва да питам майка си за нищо. Тогава започнах да чета.

По-късно аз все пак я попитах какво е правело нашето семейство за спасението на евреите. Майка ми каза, че й било толкова трудно по време на войната, че не й е било до евреите. И въобще тогава тя не е знаела нищо нито за лагерите, нито за газовите камери. Аз отидох в градската библиотека, оказа се, че там има много литература и филми. Нещо повече, недалеч от Мюнхен е имало огромен лагер за унищожение — Дахау. Повече от всичко ме потресе това, че там живеят хора, спят, ядат, смеят се — и нищо…!

Веднъж при нас пристигна братовчедката на майка ми от Швет. От нея научих, че дядо ми се е самоубил седмица преди капитулацията на Германия. Тя ми каза и фамилията му. Ако не се беше застрелял, сигурно са щели да го обесят като военнопрестъпник. Тогава разбрах, че искам да посветя своя живот в помощ на евреите. Разбира се, историческата вина на немците е огромна, аз като немкиня я споделям. Сега желая да работя за държавата Израел.

Аз съм католичка, участвала съм в детското църковно движение и когато проявих желание за църковните курсове, веднага ми дадоха препоръка. Сега ги завърших, преминах практика за работа с трудни деца и работих три месеца в хоспис. Опитът ми не е голям, но съм готова да се уча. Имам още някакви познания в счетоводната работа и вече доста приличен иврит. Не се реших да Ви пиша на иврит, защото не исках да получите писмо с грешки, пък и ми е по-лесно да изразявам мислите си на немски.

Аз съм на двадесет години. Силна съм физически. Мога да работя и с деца, и със стари хора. Нямам добро образование. Едно време мислех да постъпя в университет. Но сега ми се струва, че това не е задължително. Чакам отговора Ви и съм готова незабавно да пристигна в Хайфа, за да започна да работя с Вас. С уважение, Хилда Енгел.

Март 1964 г., Хайфа

От Даниел Щайн — до Хилда Енгел

Скъпа Хилда! Ти си ми писала на немски, а аз ти отговарям на иврит: тъкмо ще се упражниш. Написала си ми много хубаво писмо, разбрах всичко. Бих се радвал да работя с теб, но ние сме много малка енория, нямаме никакви пари, за да ти плащаме заплата. А как ще живееш без нея? Самият аз живея в манастира. На теб ще ти се наложи да наемеш квартира. Затова си мисля така: ако в мисията имаш свободно време, винаги можеш да дойдеш в Хайфа, да се запознаеш с нашите енориаши, да пообщуваш с тях. Обикновено след службата прекарваме няколко часа заедно — скромна трапеза, понякога съвместно четене на Евангелието, после различни разговори. Звънни ми по телефона, когато смяташ да дойдеш, и ще те посрещна на автогарата. Иначе няма да ни намериш лесно. Бог да е с теб! Брат Даниел. Предпочитам такова обръщение към себе си, ако не възразяваш.

Май 1964 г., Йерусалим

От Хилда Енгел — до Даниел Щайн

Скъпи брат Даниел! Майка ми винаги е казвала, че упорството ми пробива стени. Написах писмо до мюнхенската ни управа, после им звънях три пъти и те ми обещаха, че ще се постараят да направят така, моята щатна бройка (помощник на пастора) да бъде прехвърлена от Йерусалим в Хайфа. Казах, че съм научила иврит, но не зная арабски и това създава трудности в общуването с местните католици, които са само и единствено араби. Обещаха ми да не се бавят с отговора, но молят да им напишеш писмо, че наистина съм ти необходима в твоята църква. По-долу ще намериш адреса, на който трябва да пишеш. И тогава след месец ще бъда в Хайфа. Ура! Хилда.

Да! Звънях на майка си, казах й, че ще работя като помощник на свещеника в еврейска църква, а тя ми рече, че съм луда. Помислила си, че ще работя в синагога! Оставих я със заблуждението й, не обясних повече нищо. Нека да си мисли така.

Юни 1964 г., Хайфа

От брат Даниел — до Хилда Енгел

Миличка! Забравила си половината от нещата си — пуловер, една обувка (интересно дали втората е била на крака ти, или имаш в запас още един чифт?), учебник по иврит, а също детективски роман на английски с много лошо качество. Като събрах всички тези вещи на една купчинка, реших, че да си помощник-свещеник е твоето истинско призвание.

С любов, брат Д.

20.

Ноември 1990 г., Фрайбург

Из беседите на Даниел Щайн с ученици

Ние знаем, че много съвременни християни не извършват съвместни богослужения, защото са се разделили исторически заради богословски разногласия. Някога единната църква е била разделена на три главни — католическа, православна и протестантска. А има още множество малки църкви, някои наброяват едва няколкостотин членове, но те нямат литургично общуване с другите християни — не се молят заедно, не извършват съвместни богослужения. Такива разколи в средите на християните, наричани схизми, понякога са били много остри и дори са водели до религиозни войни.

Евреите също са преживели такъв разкол в края на XVIII век. Тогава възникнали две течения — хасиди и митнагдим, традиционалистите. Те не са се признавали взаимно, макар да не се е стигнало до война. Еврейските жители на Полша са принадлежали основно към хасидския свят, а Вилно (тогава така наричали Вилнюс) си е останал „традиционен“ град. Хасидите били мистици, изпадали са в молитвен екстаз, при това са отдавали голямо значение на изучаването на Кабала и са очаквали скорошното идване на Месията. Последното сродява хасидите с някои християнски секти.

През последните две столетия Вилно е бил столица на евреите от традиционното направление. До ден-днешен от различията между двете течения се интересуват само религиозните евреи. Но нацистите въобще не се интересували от тези тънкости — те са си поставили за задача да унищожат всички евреи: хасиди, митнагдим и въобще невярващите. Това е етнически геноцид.

Когато през декември 39-а година ние, младите евреи от полските покрайнини, попаднахме във Вилно, той ни се стори не само голям град на европейска държава, но и столица на западното еврейство. В онези години често го наричаха „Литовския Йерусалим“. Почти половината от населението бяха евреи.

Когато попаднахме там, Вилно според пакта Рибентроп-Молотов премина към Литва и литовците започнаха да изтласкват поляците. Това бе кратък период на независимост за Литва и на нас ни се струваше, че мечтата ни се сбъдва: скоро ще се озовем в Палестина. Не разбирахме, че всъщност сме попаднали в капан, който аха-аха ще се затвори. През юни 1940 г. Литва беше окупирана от Червената армия, а след още месец и половина влезе в състава на Съветския съюз. През юни 1941 г. Вилно бе завзет от войските на вермахта. Но ние не можехме да предвидим такъв развой на събитията.

Вилно ни хареса много, изкачихме се на планината Гедиминас, поразходихме се из европейските квартали и минахме по крайбрежните улици. Градът притежаваше особена миризма, дъх на дим от печки. Почти нямаше въглища, градът се отопляваше с дърва. Именно благодарение на това ние си намирахме работа: през първата зима се прехранвахме от рязането и разнасянето на дърва по високите етажи на вилнюските сгради.

В града все още работеха различни еврейски организации, в това число и ционистки, с които се свързахме веднага. За заминаване в Палестина трябваше да получим специален сертификат. Той беше безплатен за ненавършилите осемнайсет години. За моя брат шансовете да замине не бяха лоши, а моите — много малки. Той бе на шестнайсет, а аз вече бях навършил осемнайсет години.

Налагаше се да оцеляваме по някакъв начин, докато чакаме сертификата. Създадохме си кибуц — общност, в която всички работят заедно и нямат личен доход. Като в манастир. Заселихме се в доста просторен дом, всяка група имаше своя стая, единственото момиче сред нас се грижеше за домакинството. Всички останали работеха, а понякога работата бе много тежка. Отначало заедно с всички работех като дървосекач, после ми предложиха да стана ученик на един обущар. Човекът беше много беден, с куп деца; прекарвах при него почти целия ден: след работа оставах с децата и им помагах да си учат уроците. Аз пък се научих на обущарския занаят — и до днес сам си поправям сандалите.

Чрез Червения кръст установихме връзка и с нашите родители. Започнахме да си пишем. След раздялата ни те се бяха върнали у дома, но веднага ги преселили в друга област на Полша. Червеният кръст препращаше писмата. За последен път родителите ни са били видени живи от наши братовчеди, с които са живели заедно известно време. След това връзката прекъсна. Не знаем със сигурност в кой от лагерите са загинали.

В последното писмо от майка ни, което стигна до нас, тя ни умоляваше да не се разделяме в никакъв случай.

Но ние се разделихме — брат ми получи сертификат за заминаване в Палестина. Той тръгна за там по много опасен маршрут — през Москва и Истанбул. Беше януари 1941 година. Тежка раздяла; никой не знаеше ще се срещнем ли повече някога.

След заминаването на брат ми събитията се развиха по най-драматичен начин: на 22 юни 1941 година започна Руско-германската война. Час след обявяването й започна бомбардировка. След три дена руснаците предадоха града.

В този момент ние вече не бяхме там, бяхме решили да се махнем от града и се намирахме на около шестдесет километра извън него, докато не открихме, че сме се озовали на територията, заета от немците.

Върнахме се във Вилно. Научихме угнетяващи новини: в деня, когато Червената армия напуснала града, били стихийно организирани литовски банди и започнали да избиват евреите още преди идването на германците. Впоследствие голяма група литовци се включи в техните наказателни отряди.

Влязоха в действие антиеврейски закони: конфискация на собственост, забрана за поява на обществени места, забрана да се ходи по тротоарите. Накрая наложиха задължително носене на отличителен знак — звездата на Давид. Започнаха арести.

По онова време бях толкова наивен и не можех да повярвам, че немците имат обмислена система за унищожение на евреите. Възпитавали са ме в уважение към немската култура и аз спорех с приятелите си, като ги убеждавах, че отделни факти на насилие и издевателства са следствие от липсата на ред. Не можех да повярвам в друго. Твърдях: „Това не може да бъде! Не вярвайте на клюки! Немците скоро ще въведат ред“.

Действително ние още не бяхме видели истинския немски ред!

По улиците започнаха хайки срещу евреите, изчезваха хора. Плъзнаха слухове за разстрели. Аз напълно отхвърлях очевидното.

Всички ционистки организации, които съществуваха в града, бяха разгонени. Можехме да забравим за Палестина. Реших да издиря родителите си чрез Червения кръст и да се промъкна при тях. По пътя към приемната на Червения кръст попаднах на хайка и бях арестуван.

Във всеки един ден от това първо задържане на 13 юли 1941 г. до края на войната можех да бъда убит. Дори може да се каже, че много пъти съм бил длъжен да загина. По някакъв чуден начин всеки път бях спасяван. Ако човек може да свикне с чудото, то през годините на войната аз привикнах, да. Но в онези дни чудесата в моя живот едва започваха.

Кое всъщност наричат чудо? Това, което никой преди не е виждал, което никога не се е случвало? Това, което излиза извън границите на нашия опит? Което противоречи на здравия разум? Което е малко вероятно или се случва толкова рядко, че такова събитие няма свидетели. Например ако в средата на юли във Вилно изведнъж падне сняг — ще бъде ли чудо?

Изхождайки от своя опит, мога да кажа: чудото се познава по това, че него го сътворява Бог. Означава ли това, че с невярващите не се случват чудеса? Не означава. Защото умът на невярващия човек е устроен да обяснява чудото с естествени причини, с теорията на вероятностите или с изключението от правилата. За вярващия човек чудото значи вмешателството на Бога в естествения ход на събитията и умът на вярващия се радва и се изпълва с благодарност, когато чудото се случва.

Никога не съм бил атеист. Започнах да се моля осъзнато на около осемгодишна възраст; молех Бог да ми прати учител, който да ме научи на истината. Представях си го красив, образован, с дълги мустаци, приличащ на президента на Полша от онези години.

Не срещнах такъв мустакат учител, ала Този, Когото срещнах и Когото наричам Учител, дълго време разговаряше с мен именно на езика на чудесата.

Но преди да се науча да чета на този език, трябваше да се науча да различавам буквите му. Замислих се над това след първата хайка, когато с приятеля ми ни задържаха на улицата.

От полицейския участък поведоха групата задържани евреи на работа в една пекарна — да цепим дърва. За първи път пред очите ми двама немски войници пребиха до смърт момче, което работеше лошо. С приятеля ми едва го домъкнахме до двора на затвора „Лукишка“, където ни натикаха след дългия работен ден. Дворът бе претъпкан с евреи — само мъже. Взеха ни вещите и документите и ни заповядаха да отговаряме каквото ни питат. На въпроса какъв съм по специалност се поколебах какво да кажа: дървосекач или обущар. Като помислих, реших, че съм по-умел като обущар, отколкото като дървосекач. Така и казах. И стана чудо, офицерът извика: „Хей, върнете вещите и документите на Щайн!“.

Изведоха ме на стълбите. После дойдоха още няколко души. Всички бяха обущари. Както стана ясно по-късно, на гестапо му трябвали обущари, защото конфискували голям склад за кожи от еврейски търговци и местното немско началство решило да се прояви като грижлив стопанин — да не изпраща кожата в Германия, а да си направи обувки. От хиляди задържани в уличната хайка само дванадесет се оказали обущари. По-късно ми казаха, че всички останали били разстреляни. Аз не повярвах.

Кожата бе толкова много, че работата на обущарите се проточи. Първите шест седмици не ни пускаха от затвора, но после ни направиха пропуски с печат на гестапо и ни разрешиха да си отидем по домовете. Сега трябваше да идваме в затворническата работилница на работа.

Веднъж, когато се прибирах към вкъщи, някакъв селянин с каруца ми предложи да ме закара. Тогава не подозирах, че срещата с този човек — наричаха го Болеслав Рокицки — е чудо сама по себе си. Знаем колко много хора има, на чиято съвест лежат погубени животи. А той бе от тези, които спасяваха. Но тогава аз не разбирах много неща.

Болеслав живееше в малка ферма на два километра от Понари[46]. Каза ми, че в противотанковите ровове, изкопани от червеноармейците при отстъплението им, вече са заровени около 30 хиляди евреи. Разстрелват денонощно. Аз не повярвах.

Болеслав ми предложи да се преместя при него, смяташе това място за по-безопасно.

— Не приличаш на евреин, говориш полски като поляк. Не ти е написано на челото, че си евреин… Ще заявиш, че си поляк.

Отказах се. Имах немска справка с печат, че работя като обущар в гестапо, и си мислех, че тя ще ме опази.

След няколко дена, на връщане от работа се натъкнах отново на хайка. Затвориха улицата и вкарваха всички евреи, намиращи се в тълпата, в един затворен вътрешен двор, който бе като каменен чувал с единствен вход — тежки метални врати. Хайката провеждаше литовската тайна полиция в нацистки униформи. Те бяха особено жестоки. Вместо оръжие имаха дървени пръчки и прекрасно си служеха с тях. Доближих се до литовски офицер и му подадох документа си. Обясних му за кого работя. Той скъса скъпоценния ми пропуск и ме зашлеви.

Натикаха всички евреи в двора, затвориха вратите. Сградите, образуващи този вътрешен двор, бяха празни; бяха изселили хората от тях. Някои се опитаха да се скрият в празните квартири, други се вмъкнаха в мазето. Аз също реших да се скрия там. Като в много домове във Вилно в мазетата се намираха килери за съхранение на зарзават, разделени на клетки. Напипах някаква вратичка в тъмнината, но тя бе затворена. Тогава разместих дъските и се промъкнах вътре. Нямаше никакъв зарзават, малкото помещение беше пълно със стари мебели. Аз се скрих.

След няколко часа пристигнаха камиони, чуха се команди на немски. Появиха се немци с фенери и започна претърсване. Това много напомняше на игра на криеница, само дето загубилият нямаше шанс да се върне. През процепите между дъските върху ми бликна лъч светлина.

— Тук виси катинар. Да вървим. Няма никого другиго — чух аз и лъчът на фенерчето изчезна.

— Я виж, има процеп между дъските — отговори вторият.

Никога досега не се бях молил по-горещо на Бог.

— Ти подиграваш ли се? Оттук и дете не може да се промъкне…

Отидоха си. Седях час-два в пълна тъмнина и тишина. Ясно ми бе, че трябва да се измъкна. Литовският офицер скъса немския ми документ от гестапо. Оставаше ми само ученическата карта, получена през 1939 г. Там не пишеха националност, само името — Дитер Щайн. Обикновено немско име. Скъсах жълтата звезда от ръкава на дрехата си. Взех решение! Евреинът остава в това мазе. На повърхността излиза немецът. Трябва да се държа така, както се държат немците. Не, поляците. Баща ми е немец, майка ми е полякиня — така ще е по-добре. И родителите ми са умрели…

Добрах се до двора. Разсъмваше се. Притискайки се към стените на сградата като котка, се прокраднах до вратите. Те бяха затворени. При това бяха закачени толкова близо до каменната зидария, че не можех да се провра през пролуката. Камъните бяха поставени плътно един до друг. Не можеха да се избият без инструмент. Но аз имах такъв — неголямо обущарско чукче с приспособление за махане на пирони. Когато влизахме в двора, всички бяха претърсвани, но чукчето в ботуша ми не намериха. „Чудо — помислих си аз. — Още едно чудо!“

За около петнайсет минути избих два големи камъка. Образувалото се отверстие бе малко, но достатъчно за мен. Както виждате, и сега не съм едър човек, а в онези години не тежах и петдесет килограма. Промъкнах се през пролуката и се озовах на улицата.

Беше ранно утро. Иззад ъгъла се появи абсолютно пиян немски войник, съпровождан от тълпа малчугани, които му се присмиваха. Попитах го на немски закъде е тръгнал. Той ми протегна листче с адреса на някакъв хотел. Прогоних хлапетата и повлякох пияния немец към посочения адрес. Той бърбореше нещо неразбрано и от несвързания му разказ стана ясно, че тази нощ е участвал в акция за унищожаване на евреи.

Трябваше да се държа така, все едно съм немец. Не, поляк… И аз мълчах.

— Хиляда и петстотин, разбираш ли, хиляда и петстотин… — Той се спря. Започна да повръща. — Те не ме интересуват, но защо трябва да се занимавам с тях? Аз съм линотипен работник, разбираш ли, линотипер… Каква работа имам с евреите?

Не приличаше на човек, на когото му е харесало да разстрелва.

В края на краищата го доведох до хотела. На никого не би му минало през главата, че евреин води пиян немски войник.

Вечерта на същия ден открих фермата на Болеслав. Прие ме много топло. Във фермата се криеха още двама руснаци — избягали от лагер военнопленници, и една еврейка с дете.

През нощта, лежейки в килера, нахранен, в чисти дрехи, а най-важното — с чувство за безопасност, бях изпълнен с благодарност към Бога, който употреби толкова много време, за да ме измъкне от оная мишеловка.

Заспах бързо, но се събудих след няколко часа от автоматични откоси. Идваха от страна на Понари и вече не се съмнявах какво се случва там. Много от това, с което ми се наложи да се сблъскам, не може да бъде прието от нормалното човешко съзнание. Това, което се случваше на няколко километра от нас, беше още по-немислимо от всяко чудо. Аз притежавах личен опит по отношение на чудото като свръхестествено добро. Сега изживявах мъчителното чувство за нарушаване на висшите закони на живота и че извършващото се зло е свръхестествено и противоречи на цялото устройство на света.

Живях във фермата на Болеслав няколко месеца, работех на полето наред с другите наемни работници. В средата на октомври немците издадоха закон, наказващ със смърт тези, които укриват евреи.

Не исках да излагам Болеслав на опасност и реших да си тръгна. Скоро ми се удаде случай: местният ветеринар, когото повикаха заради една раждаща крава, ми предложи да се прехвърля в Беларус, където брат му живеел в толкова затънтено място, че немците не се били появявали.

Денят настъпи, излязох на шосето. Беше много страшно. Вървях и мислех, че ако не успея да победя страха си, няма да оживея. Страхът ще ме издаде. Това бе еврейски страх — страх да бъдеш евреин, да изглеждаш като евреин. Помислих си, че само ако престана да бъда евреин, ще мога да остана жив. Трябва да бъда като поляците и беларусите. Външността ми бе доста неутрална, пък и не можех да я променя. Можех да променя само поведението си. Длъжен съм да се държа като всички.

Шосето бе пълно с немски коли, от време на време мъжете подвикваха и някои ги качваха на колите. Жените вървяха пеш. Те се страхуваха да подвикват. Преборих се със страха си и го направих: спря немски камион.

Добрах се до мястото на третия ден. Глухо беларуско село.

Но не беше пълно с немци. Седмица преди моето идване тук били разстреляни всички евреи. В най-голямата постройка се помещаваше училището, което бяха стеснили — бяха дали част от него за полицейски участък. В една от стаите имаше склад, където пазеха дрехи. Тези, които бяха задигнали от още живите или съблекли от убитите.

Полицаите бяха основно беларуси. Поляците бяха по-малко, защото през 40-та и в началото на 41-ва около милион и половина поляци от източните области са били депортирани в Русия.

В полицейския участък, където отидох след един ден, за да получа разрешение за пребиваване в селото, ме прие полицейският секретар, поляк, и моята легенда за родителите ми не предизвика подозрение у него. Ученическото ми удостоверение, единственият ми документ, беше безупречно, а в него не бе посочена националност. Полският език наистина бе роден за мен. В участъка получих нови документи, в които беше отбелязано, че баща ми е немец, а майка ми — полякиня. Сега дори имах право да стана „фолксдойч“, т.е. етнически немец. Но аз не се възползвах от тази привилегия. Моята истинска привилегия се оказа знаенето на немски език.

Така станах легален. На първо време ме хранеше обущарският занаят. Не ми даваха пари, разплащаха се с продукти. След някое време ми предложиха длъжност на чистач в училището и стаичка в сградата му. Съседната пък бе на началника на полицията. В задълженията ми влизаха чистене, цепене на дърва и палене на печката. Скоро към тях се добави и преподаването на немски език на учениците.

Започнаха студовете. Нямах топли дрехи. Веднъж полицейският секретар, който отговаряше за склада, ми предложи да се преоблека и отвори вратата на натъпканата с дрехи стая. Изпитах чувството на ужас — това бяха вещи на убити от немците евреи. Беше ме страх да се докосна до тях. Какво трябваше да направя? Помолих се, благодарих мислено на моите убити сънародници и взех износен овчи кожух и още няколко неща. Нямах представа колко дълго ми е съдено да нося тези дрехи.

Когато пристигаше немското началство, ме викаха да превеждам. Много се безпокоях — разбирах, че трябва да стоя колкото се може по-далеч от немците. Веднъж в участъка пристигна началникът на окръжната полиция Иван Семено̀вич. Това беше беларуска организация на подчинение на немците, наричаше се „Беларуска спомагателна полиция на германската жандармерия в окупираните области“. За началството й се носеше лоша мълва — той се славеше с пиянството и жестокостта си. С него пристигна и някакъв немски военен и ме помолиха да превеждам. Вечерта Семено̀вич ме повика и ми предложи да остана при него като личен преводач и учител по немски език.

Не исках да работя за полицията. Имах една нощ, за да реша. Страшно бе да се помисли — аз, евреинът, да сътруднича на полицията. Но още тогава ми дойде наум, че работейки със Семено̀вич, вероятно ще мога да спася някого от тези, които преследва полицията. Да направя поне нещичко за хората, нуждаещи се от помощ. Беларусите бяха много беден и угнетен народ, бояха се от началството и дори такава нищожна длъжност като преводач в беларуската полиция изглеждаше в техните очи значима. Тази длъжност даваше определено влияние.

И аз взех решение да работя за Семено̀вич и колкото и да е странно, изпитах облекчение: даже заемайки тази малка длъжност, можех да бъда полезен на местните жители, на онези, които се нуждаят от помощ. Мнозина просто не разбираха какво искат от тях и заради това ги наказваха. Тази възможност ми връщаше достойнството; само по този начин, правейки нещо за другите, можех да спася съвестта си и своята личност. От първата минута на новата си служба разбирах, че най-малката грешка ме заплашва със смърт.

Започнах да изпълнявам задълженията си на преводач между немската жандармерия, беларуската полиция и местното население. Свалих от себе си последното еврейско „наследство“ — дрехите на разстреляните евреи от полицейския склад. Облякох черен офицерски мундир със сиви маншети и яка, галифе[47], ботуши и черна фуражка, но без изображението на череп. Дори ми дадоха оръжие.

Черна униформа имаха частите на СС, нашата се отличаваше само по сивите маншети и яка.

Фактически станах немски полицай с чин унтер-офицер. Постъпих на военна служба с този чин, с който моят баща я е завършил. Никой не можеше да предвиди такъв обрат на съдбата. Бе декември 41-ва година. Бях на деветнайсет. Бях жив и това бе чудо.

21.

Юни 1965 г., Хайфа

Дъска за обяви в енорията на арабската католическа църква „Успение на Пресвета Дева Мария“ в Хайфа

(обяви на иврит и на полски)

ДРАГИ ЕНОРИАШИ,

НА 15 ЮНИ ОТ 7 ЧАСА ВЕЧЕРТА ЩЕ ИМА СРЕЩА С ПРЕДСТАВИТЕЛИ НА АМЕРИКАНСКАТА ОРГАНИЗАЦИЯ „ЕВРЕИ ЗА ИСУС“.

ХИЛДА

ДРАГИ ЕНОРИАШИ,

ОРГАНИЗИРА СЕ СЕМЕЙНО ПЪТУВАНЕ ДО ТАБХА[48] НА ПРАЗНИКА НА ПЕТЪР И ПАВЕЛ. СБОРЕН ПУНКТ ПРЕД ЦЪРКВАТА В 7 ЧАСА СУТРИНТА.

ХИЛДА

ДРАГИ ЕНОРИАШИ,

ЗА НОВИЯ ДОМ ЗА ВЪЗРАСТНИ ХОРА СА НЕОБХОДИМИ ОТОПЛИТЕЛЕН УРЕД, СГЪВАЕМО ЛЕГЛО И НЯКОЛКО ТЕНДЖЕРИ С ГОЛЯМ РАЗМЕР.

ХИЛДА

ДРАГИ ЕНОРИАШИ,

ЗАНЯТИЯТА И ЧЕТЕНИЯТА НА СВЕТОТО ПИСАНИЕ СЕ ОТМЕНЯТ ПОРАДИ ЗАМИНАВАНЕТО НА БРАТ ДАНИЕЛ. ВМЕСТО НЕГО ПРИ НАС ПРИСТИГА ПРОФЕСОРЪТ ОТ ЙЕРУСАЛИМСКИЯ УНИВЕРСИТЕТ ХАИМ АРТМАН, КОЙТО ЩЕ РАЗКАЖЕ ЗА БИБЛЕЙСКАТА АРХЕОЛОГИЯ. МНОГО Е ИНТЕРЕСНО.

ХИЛДА

РАЗПОЛАГАМЕ С ДВУЕТАЖНО ДЕТСКО КРЕВАТЧЕ. АКО Е НЕОБХОДИМО НА НЯКОГО, ДА СЕ ОБЪРНЕ КЪМ ХИЛДА.

ДЕТСКИ ЧАС — ЗАНИМАНИЯ ПО РИСУВАНЕ.

ХИЛДА

22.

1964 г., Хайфа

Писмо от Даниел Щайн до Владислав Клех

Драги братко! Дълго време не отговарях на писмото ти и не ти благодарих за изпратените списания. Много ти благодаря! За съжаление, още не съм ги прочел. Тук се озовах в кръга на абсолютно различни проблеми, много далечни от теоретичните и богословските. Впрочем отдавна знаем, че богословските проблеми винаги отразяват онези житейски положения, в които се намират Църквата и хората в нея. Хората, които ме заобикалят — трудно е да ги наречеш енориаши в предишното разбиране на тази дума, поставят пред мен съвсем нови въпроси. Когато работех в Полша, имах работа с полски католици, възпитани в определени традиции в рамките на националната култура. Картината, която наблюдавам тук, е коренно различна. Знаейки, че Църквата е католична, невинаги осъзнаваме, че в практическия смисъл винаги имаме работа с етнорелигия. Християнската среда, която се е формирала в Израел, е извънредно разнородна, състои се от множество църкви със свои традиции и разбирания: дори католиците са много разнородни. Освен с моите събратя — кармелитите, се налага да общувам с маронити, мелкити и с много други разновидности, представени тук от различни християнски организации, включително от монашеските общини на „Малки братя на Исус“ и „Малки сестри на Исус“; всеки от тези клонове има свои особени черти и свое виждане. Например сред „малките братя и сестри“ има пропалестински и произраелски, които имат помежду си специфични разногласия. Даже наскоро закриха едно такова Йерусалимско братство: много е тежко да живееш с араби, без да споделяш тяхната ненавист към евреите. Да не говоря за разнообразието при православните, между които също няма никакво съгласие; църквата на Московската патриаршия се намира в дълбок конфликт с чуждестранните и така нататък до безкрай. Дори не се и опитвам да обхвана цялата картина.

Но като енорийски свещеник постоянно се сблъсквам с проблемите вътре в моята малка съобщност. Полските жени и децата им, унгарците, румънците и отделни хора, несвикнали да живеят в своите „национални“ домове, но придържащи се все още към „домашните“ си традиции, преминават културната асимилация в новата страна с огромни усилия. Що се отнася до евреите — католици и останалия свят, те по правило също не се чувстват особено уютно в средата, в която живеят. Но на моите им е особено неуютно.

Само тук, в Израел, в това стълпотворение от народи се убедих с очите си, че на практика свещеникът работи не с абстрактните хора, а с представители на определен народ и всеки народ има свой собствен, национален път към Христос и по този начин в народното съзнание изникват Христос-италианецът, Христос-полякът, Христос-гъркът, Христос-руснакът.

Аз трябва да търся на тази земя, сред народа, към който принадлежа, Христа-юдея. Излишно е да казвам, че Този, в името на Когото апостол Павел е обявил, че земната националност, социалните различия и даже полът нямат значение, в историческата реалност е бил именно юдей.

Запознах се с млад етиопски епископ. Говореше важни неща: „Африканците не могат да приемат европейското християнство. Църквата живее в своя етнос и не трябва на всички да се налага римската интерпретация. Цар Давид е танцувал пред престола. И африканецът е готов да танцува. Ние сме по-древна църква от римската. Искаме да бъдем такива, каквито сме. Учил съм в Рим, много години се молех в римските църкви. Но моите чернокожи енориаши нямат този опит, защо трябва да изисквам от тях да се откажат от природата си, да настоявам да се придържат към Римската църква? Църквата не трябва да бъде толкова централизирана. Универсализмът е в местната свобода!“.

Тук съм съгласен с него. Етиопската църква се е формирала до разделянето на Източно и Западно християнство — какво я засягат проблемите, възникнали след това?

Готов съм да споделя тази гледна точка, но вече не като етиопец, а като евреин. Ако бях в Полша, това изобщо нямаше да ми мине през ума. Знаеш, че тогава в Беларус при немците исках да изглеждам немец, в Полша бях почти поляк, а тук в Израел е съвсем очевидно, че аз съм евреин.

И още: когато показвах на двама семинаристи от Рим планината Кармел, се натъкнахме на едно друзко[49] селище и по-нагоре в планината намерихме изоставена църква. До нея в колибка някога са живеели двама монаси, но сега няма никого. Не може да се разбере кого да молиш за разрешение. Събрах своята енория и започнахме да чистим: изнесохме всички вехтории и боклуци. Поставихме дванадесет камъка за олтар. Разбира се, необходими са много пари, за да се приведе всичко във вид, годен за извършване на служби. Засега съм написал писма до местното началство за разрешение да възстановим църквата.

Впрочем получих израелско гражданство — по съвсем друг начин от този, по който исках да стане това. Дадоха ми натурализация на основата на тукашното ми пребиваване, но не ме записаха като евреин. Май че ти писах вече за този факт. След като загубих делото, внесоха поправка в закона — сега евреин се нарича роденият от еврейска майка, считащ себе си за евреин и не приел друго вероизповедание. Т.е. стана още по-лошо — сега при влизането си в Израел имигрантът е длъжен да отговори на въпрос какво вероизповедание има; по новия закон на евреите християни може да бъде отказано гражданство. Ето какво постигнах!

В удостоверението ми за самоличност е написано: „националност — неопределена“!

Драги ми Владек, тук има много работа; толкова много, че понякога не успявам да мисля. Защо Господ е устроил така моя живот: когато бях млад, се криех от немците при монахините в един опустошен манастир година и половина, не смеейки да си подам носа навън, и имах повече време за мислене, отколкото мисли. Сега непрекъснато чувствам липсата на това „празно“ време. За четене също не ми остава кой знае колко. А, във връзка с четенето имам молба: ако ти попаднат трудовете на английския библеист Харолд Роули[50], но не за апокалипсиса, а старата му книга за вярата на Израил, изпрати ми я, моля те. Намерих нещо споменато за нея, но без библиографска препратка.

Знаем отдавна, че въпросът на Пилат „Какво е истина?“ е само реторика. А въпросът „Какво е вяра?“ не е, а е жизнена потребност. На света има твърде много хора, които вярват в правила, в свещи, скулптури и други нещица, вярват в интересни хора и в странни идеи. Да се търси тук съдържание е може би също толкова глупаво, колкото да се търси истина. Но аз искам вярата, която за всеки човек е негова лична тайна, да бъде очистена от черупките и боклука. До единното и неделимо зърно. Едно е да вярваш, друго е да знаеш, но най-важното е да знаеш в какво вярваш.

Брат во Хр. Даниел

23.

Януари 1964 г.

Материали от израелските вестници

На 4 декември 1963 г. римският папа Павел VI оповести намерението си да извърши поклонение в Светата земя. Той не употреби името на държавата Израел, а използва думата „Палестина“ и това отчетливо показва отношението на Павел VI към еврейския народ и неговата държава. Решението на папата предизвика недоумение в Йерусалим. Предварителната договореност, възприета при визита на държавен глава, отсъстваше. Пресата реагира остро, чувстваше се обида. Доктор Херцел Розенблум написа в уводната статия на „Едиот ахронот“: „Удивлява фактът, че не благоволиха да ни съобщят нищо за решението на «светия престол»; нашият посланик в Рим узна за това от вестниците, а членовете на правителството го чуха по радиото“.

Италианската информационна агенция обяви от името на Ватикана, че визитата има чисто религиозен характер и не означава признаване на държавата Израел.

Ватиканът съобщи, че на 4 януари 1964 г. самолетът на Павел VI ще се приземи на йорданското летище в Аман. От столицата на Йордания „Негово Светейшество“ ще се отправи с лимузина към Стария град (Йерусалим). Там той ще пренощува във ватиканската мисия. На следващия ден Павел VI ще пресече границата и ще премине в Израел. Той ще посети Галилея и Назарет, еврейската част на Йерусалим и ще се изкачи на Сионската планина, след което ще се върне в Стария град през портата Манделбаум[51].

На третия ден от визитата си папата ще посети Бейт-Лехем, след това ще се върне в Аман и оттам ще отпътува за Ватикана.

Изоставеният участък на пътя между Дженин и Мегидо беше избран за място на срещата между главата на католическата църква и ръководителите на държавата Израел. Обикновена точка на картата, обозначаваща ясно състоянието на война, в което се намира нашата страна.

„Маарив“ писа, че неслучайно Павел VI е избрал за място на срещата Мегидо: „Нима сред нас няма човек, запознат с Откровението на Йоан? Там е написано ясно, че в края на земните дни в Мегидо ще се състои битката между Доброто и Злото. Именно там ли трябва да посрещнем папата? Отгоре на всичко в пълен състав на правителството? Нали през последните седмици Ватиканът не престава да твърди, че държавата Израел не съществува за него?

Именно тук Павел VI е решил да се срещне с ръководителите на еврейската държава — на разрушен път, по който от 1948 г. не пътува никой.“

Министерската комисия предложи да не се възразява срещу желанията на понтифика и да се организира тържествена церемония в Мегидо. Беше решено там да дойдат президентът Залман Шазар, главният равин Нисим Ицхак и няколко министри. Това решение не предизвика възторг у населението.

Членът на комисията доктор Зерах Вархафтиг изказа мнението, че тъй като визитата е чисто религиозна, то нито президентът, нито членовете на правителството трябва да бързат да засвидетелстват уважение на „Негово Светейшество“. За целта чиновниците от министерството на религията са напълно подходящи.

По време на подготовката на такова важно събитие главният равин на Израел, рави Нисим Ицхак, заяви, че няма да отиде в Мегидо. Разрази се ужасен скандал. Всички забравиха моментално за спора около пътуването на президента. Главният равин отказва да изпълни решението на правителството и никой не може да му повлияе. Отказът на рави Нисим се превърна в гореща тема на всички световни средства за масова информация. Самото поклонение на папата отстъпи на заден план; цялата преса говори за противопоставянето между главата на католическата църква и равина, което, естествено, се тълкува като противопоставяне на католицизма и юдаизма.

Спец. кор. Рафаил Пинес

ОТЧЕТ

За пребиваването на папа Павел VI в Израел

Единадесет часа прекара папа Павел VI на територията на Израел: 9:40 на пети януари 1964 година — 20:50 ч. на същия ден. Понтификът пристигна в Израел по шосето Дженин-Мегидо и си тръгна през портата Манделбаум в Йерусалим. По-рано през деня той долетя от Рим в Аман; оттам замина за Йерусалим. Йорданците използваха визитата на папата за раздухването на яростна антисемитска пропаганда. В Стария град папата бе посрещнат от тълпи народ. Полицията едва удържаше натиска на тълпата. Едва не смачкаха понтифика. В Израел посрещането бе доста хладно. В Назарет тридесет хиляди души се бяха събрали по улиците на града. В Йерусалим нямаше особено оживление.

За тържествената среща в Мегидо заминаха президентът на Израел Залман Шазар, министър-председателят Ешкол, заместникът му Аба Ебен, министърът на религията Зерах Вархафтиг, председателят на Кнесета Кадиш Луз и министърът на вътрешната безопасност Шалом Шитрит. Голда Меир[52] си счупи крака в навечерието на срещата и не можа да се види с „обожавания“ от нея понтифик. Тези, които очакваха, че папата ще спомене държавата Израел, сгрешиха жестоко. Макар представителите на правителството да не се уморяваха да повтарят, че визитата носи чисто религиозен характер, подчертаваха, че идването на Павел VI е от голямо значение за държавата. Единадесет часа след пристигането си папата произнесе прощална реч. Отначало той благодари на „властта“ и каза, че никога няма да забрави визитата си в светите места. Отбеляза също, че „църквата обича всички“. И тук се раздаде гръм от ясно небе: папата спомена Пий XII: „Моят предшественик, великият Пий XII, правеше всичко възможно по време на последната война да помогне на гонените независимо от техния произход. Днес се чуват гласове, обвиняващи този свят човек в грехове. Ние заявяваме, че няма по-голяма несправедливост от тези обвинения. Неговата памет е свещена за нас“. (Кой е Пий XII? В много отношения благодарение на излишната снизходителност на този „свят“ мъж загинаха шест милиона евреи, а той не си помръдна пръста за тяхното спасяване. А трябваше да каже само една дума! Колко живота щяха да бъдат спасени!) Даже католиците бяха възмутени от откровенията на Павел VI. Самото споменаване на папата антисемит в Йерусалим бе най-малкото нетактично. От борда на самолета Павел VI изпрати благодарствени телеграми до всички приели го страни. Към крал Хюсеин папата се обърна с пълната му титла и добави благодарност към „любимия за мен народ на Йордания“. Не така постъпи поклонникът с Израел. Телеграмата започваше с думите: „До господин президента Шазар, Тел Авив“. Не Йерусалим, Боже опази.

Соб. кор. Ариел Гиват

24.

Юли 1964 г., Хайфа

Писмо до Настоятеля на Ливанската провинция на Ордена на босите братя на Преснетата Дева Мария от планината Кармел

Ваше Високопреподобие!

Довеждам до ваше сведение, че миналия месец получих огорчителна информация за реакцията на един от братята в нашата обител на срещата на понтифика с група политически дейци в Мегидо. Става дума за брат Даниел Щайн, преведен в нашия манастир от Полша през 1959 г. По това време имаше голяма нужда от свещеник, владеещ полски език, за провеждане на службите и пастор сред полскоговорящото население на Хайфа. Брат Даниел се справя успешно със задълженията си, всички отзиви от енориашите са с много положителен характер, което не би могло да се каже за неговия предшественик.

След като към мен се обърна един от нашите братя, извиках брат Даниел Щайн за обяснителна беседа. Той ми разказа за вижданията си по някои въпроси на църковната политика, които могат да бъдат резюмирани по следния начин:

1. Брат Д. смята, че на земята на Израел трябва да бъде възстановена християнската еврейска община (!).

2. Брат Д. мисли, че съвременната Католическа църква е загубила връзка със своите корени и е болна, след като е скъсала с юдейската традиция.

3. Брат Д. смята, че за „излекуването“ на църквата е необходима „делатинизация“ чрез инкултурация на християнството с местните култури.

От своя страна му обърнах внимание върху църковната дисциплина, която той трябва да спазва при своите богослужения, с което той се съгласи само отчасти и заяви, че провеждането на службите на иврит, което той се опитва да осъществи, не противоречи на никакви църковни правила.

Не се чувствам достатъчно компетентен, за да взема някакво решение, затова счетох за свой дълг да изложа пред вас съдържанието на нашата беседа. Към писмото си прилагам също и първоначалния документ, на чието основание проведох горната беседа.

С дълбоко уважение: Брат Н. Сарименте,

Настоятел на манастира „Стела Марис“

Юни 1964 година

Ваше Високопреподобие!

Считам за дълг на своето монашеско послушание да ви известя за недопустимите изказвания на нашия заселник, брат Даниел Щайн, които той си позволява отдавна относно позицията на Светия престол.

И по-рано изказванията на Д. Щайн са изразявали несъгласие с църковната политика в Близкия изток. Той е заявявал, че непризнаването на държавата Израел от страна на Ватикана е грешно и се явява продължение на антисемитската политика на Църквата. Той си е позволявал редица конкретни изказвания, осъждащи позицията на папа Пий XII в годините на нацизма, и е хвърлял върху него вината за липсата на съпротива при унищожаването на евреите по време на войната. Той е изказвал тезата, че Ватиканът води политическа интрига в полза на арабите от страх пред арабския свят. Бидейки евреин, брат Даниел се придържа към произраелски възгледи. Отдавам това на неговия произход, което отчасти обяснява позицията му.

Обаче коментарите му за най-важното събитие през последно време — пристигането на Негово Светейшество в Близкия изток и историческата среща на Негово Светейшество с държавните ръководители на Израел на пътя Дженин-Мегидо, са с характер на осъждане на църковната позиция, което ме огорчава и за което не мога да не Ви известя. Струва ми се, че неговите възгледи не съответстват напълно на представите, които са приети в Ордена.

Брат Илия

Август 1964 г.

Писмо до генерала на Ордена на кармелитите от настоятеля на Ливанската провинция на Ордена на босите братя на Пресветата Дева Мария от планината Кармел

Ваше Високопреподобие, драги брат Генерал!

Изпращам Ви редица документи, свързани с пребиваването и дейността на свещеник Даниел Щайн в манастира „Стела Марис“. Не би ли било целесъобразно да предадете настоящите документи в съответните учреждения на Римската курия?

Аз беседвах със свещеник Щайн и му предложих да изложи в писмен вид своите съображения по повод служението на иврит. Не се наемам да взема решение без Вашите препоръки.

Настоятел на Ливанската провинция на Ордена на босите братя на Пресветата Дева Мария от планината Кармел

25.

1996 година, Галилея, Мошав Нов А-Галил

(магнетофонен запис на разговора на Авигдор Щайн с Ева Манукян)

ТРЕТА КАСЕТА

АВИГДОР. Какво мога да ти разкажа, Ева, за живота на Даниел в манастира? Първо, самият аз никога не съм бил там. Ти поне намина, знаеш по-добре как е организирано всичко.

ЕВА. Видях малко неща. Не ме пуснаха по-далече от прага. Не пускат жени. Само веднъж са приели Голда Меир. Никой не поиска да разговаря с мен. Казаха ми, че настоятелят го няма. А секретарят му, грък, не знае английски, само маха с ръце: „Не, не!“.

АВИГДОР. Напомни ми да ти намеря едно писмо, което получих от един наш приятел от „Акива“ наскоро след войната. Пазя го. Там се говори за началото на живота му в манастир още в Полша. А ти защо не го попита сама?

ЕВА. Тогава той ме разпитваше. И въобще говорихме за друго.

АВИГДОР. Да, той не обича да говори за себе си. Като партизанин е: ако не смята за необходимо да каже нещо — не проговаря. Минаха почти пет години, преди да разбера колко му е трудно да живее в манастира. Разбираш ли, там много неща зависят от настоятеля. Ако настоятелят е човек търпим, с широки възгледи, отношенията биват нормални. Но настоятелите се сменят, струва ми се, веднъж на три години. През годините, в които той живя в „Стела Марис“, се смениха много. Даниел живя в този манастир почти четиресет години.

Помня, че един от настоятелите просто го ненавиждаше. Не знам какво правят и как живеят другите монаси. Но всички те са вътре в манастира и почти не излизат навън. Никой не знае иврит. Когато някой от тях се разболяваше и отиваше в болница, Даниел винаги го съпровождаше като преводач. Без него не можеше да се реши нищо, свързано с външния свят. Освен това колата. Разбираш ли, скоро след пристигането си той си купи мотопед „Веспа“ и започна да препуска из страната. А по-късно купи кола. Е, това стана, когато започна да изкарва пари от екскурзиите.

Отначало имаше „Мазда“, абсолютно строшена. После допотопен „Форд“. Ти разбираш как ми изглежда всичко отстрани: там живеят дванайсет, петнайсет монаси. Даниел ставаше в четири сутринта за молитва. Какво правят после, не зная. Е, работят в градината, там има чудесна градина и лозе. Даниел никога не е работил в градината. След утринната молитва излизал, от самото начало е бил нещо като специален работник. Само се е наричал свещеник. Разбираш ли, казвам го с добро, той би трябвало да бъде лекар или учител. Би бил много добър лекар. Навярно е бил добър монах. Въобще всичко, което е правил, го е вършил честно, много добре.

А тамошните монаси са съвсем друго нещо. За тях той беше пришелец. Първо — евреин! Там живееше един монах, който изобщо не се поздравяваше с него. Цял живот в един манастир, а той до смъртта си не разговаряше с него. Брат ми го води на лекар, а онзи мълчи и гледа встрани. Много сложно му беше положението. Но ти си разбрала неговия характер. Той никога не се оплакваше, само сякаш се надсмиваше над себе си.

А енорията му? Каква беше тази енория? Хора изгубени, отделени от своите места, основно католички, омъжени за евреи — ту болни, ту луди, с деца, объркани. Не си мисли, моля те, че не разбирам колко трудно е за нееврейка да живее в Израел. Много е сложно. Преди Даниел е имало свещеник — ирландец, енориашите не са го искали, защото бил истински антисемит. А тези тукашни католици, те са свързани с евреите с кръвни връзки. Даниел имаше една енориашка, която бе спасила мъжа си, година и половина той се крил в мазето, всяка нощ тя му е носела храна, изнасяла е гърнето и всичко това под носа на немците. И на такава жена свещеникът казал: „Развъдила си жидовчета[53]!“. Този ирландец го преместили на някакъв гръцки остров, където не са и чували за евреи и за всички било по-добре. А Даниел — в Хайфа, при тукашните католици. Първите години той изнасяше служението на полски. След това към поляците започнаха да се присъединяват унгарци, руснаци, румънци, какви ли не е имало при него. Всички езици. И всички пристигнали са учили иврит — откъде да минат, колко струва хлябът. Постепенно иврит се е превърнал в езика им за общуване. След няколко години Даниел започна да служи на иврит. Почти всички негови енориаши са бедни, нямат работа, раждат деца и получават социални помощи.

Аз пристигнах в Израел през 41-ва година, на третия ден вече работех. На същото място, както и сега. Е, разбира се, отначало бях общ работник. Но не ми е минавала мисълта за социална помощ. А тия, неговите хора са безпомощни, изгубени. И брат ми се превърна в социален работник — пишеше вместо тях различни документи! Настояваше да учат. Между другото, и децата също.

После — екскурзиите. Отначало идваха църковни делегации, италиански католици, немски. Той им показваше всичко. По-късно започнаха да пристигат и некатолически групи, просто туристи, молеха го да им показва светите места. А той познаваше Израел по-добре от мен. Аз съм пътувал малко из страната — кога да го правя? Работа, деца. А той знаеше всяко храстче тук, всяка пътечка. Особено в Галилея. Печелеше пари с това. Даваше една част на манастира, а друга харчеше за енориашите. Голямата ми дъщеря винаги казваше: „Чичо ни е истински мениджър, може всичко да организира“. Организира и училище за пристигналите деца, и приют, и дом за стари хора. Купи къща на енорията.

ЕВА. А защо не си е тръгнал от манастира?

АВИГДОР. Мисля, че той беше войник! Той беше като войник на служба. Там дисциплината е строга. Винаги се връщаше да нощува в манастира. Не знам за какво му бе този манастир. Отдавна му казвах: „Премести се при нас“. Особено през последните години, когато децата заминаха. Тогава вече имахме тази голяма къща. Ние с Милка сме двамата. Поне домашна супа щеше да си хапва! Но и това не!

Пишеха доноси срещу него. Дълго пазех една хартийка, Даниел я донесе. Извикал го веднъж настоятелят и му връчил известие да се яви в канцеларията на министър-председателя. Даниел дойде при нас, показва — какво би могло да означава това? Случи се след делото и съда, струваше ни се, че вестникарската шумотевица е утихнала. Гледам известието — адресът не е на канцеларията, а на службата за безопасност. Шин Бет[54]! Нещо като ЦРУ. Казвам му: „Не отивай!“.

Той седи, мълчи, чеше се зад ухото. Имаше такъв навик — като се замисли, се чеше зад ухото.

„Не — казва, — ще отида. Цял живот съм имал отношение с тези служби; и в полицията съм работил, и партизанин съм бил. Имам, между другото, два медала, с Ленин и Сталин… И в НКВД съм служил два месеца, докато избягах.“

Не ми беше разказвал за НКВД, затова се учудих. Тогава ми разказа: когато руснаците влезли в Беларус, отначало го наградили с медал, а после го извикали в НКВД. Един го разпитвал, друг пишел, а трети седял и слушал. Кога, къде си се родил, кои са майка, баща, баба, дядо, с кого си седял на един чин в училище, кой ти е бил съсед отдясно, кой отляво. Отговорил. Отново му задават същите въпроси. И трети кръг: кога, къде, баща, майка… После му казват: помогни ни и ние ще ти помогнем. На мен, казал им, вашата помощ не ми е нужна, аз с какво мога да ви служа? Помогни ни да въведем ред в онази канцелария, където си работил в Емск, там всичко е на немски, а трябва да проверим и намерим техните агенти.

А Даниел по това време мечтаел само за едно — да се махне по-скоро от всички. Вече бил взел своето решение. Но разбирал, че с добро няма да го пуснат, съгласил се да им преведе всичко, да им предаде всички гестаповски документи. Закарали го в Емск, в същата сграда, от която избягал, зад същата маса. Само дето вместо немския капитан имало руски. И двама лейтенанти: руснак и беларусин. Пак му дали униформа, зачислили го за храна в същата столова, където седял с полицаите. Работата била същата — всичко, което по-рано превеждал от беларуски на немски, сега превеждал на руски. И разбирал, че щом свърши преводите, ще го арестуват. Така изминали около два месеца, извикали капитана в Минск заедно с руския лейтенант. Беларусинът останал за началник. А моят брат — умен човек! Помислил, помислил и се явил при лейтенанта да се моли да си тръгне — казал: „Свърших цялата работа, както се договорихме. Имам роднини в Гродно, искам да ги навестя. Дайте ми отпуск за няколко дена“. А лейтенантът бил в конкуренция с него, мислел си, че заради чуждите езици могат да вземат Даниел на неговото място; и той помислил, помислил и казал: „Да те пусна не мога, нямам такива пълномощия, но ако отидеш при роднините си, мога и да не знам за това…“. Т.е. не казва — избягай без разрешение, — но сякаш дава да се разбере. И тогава Даниел за последен път, струва ми се, избягал от секретна служба.

А сега го вика своята, израелската, какво да прави? Аз му казвам: „Не отивай! Сам си си господар, още повече и монах. Не отивай и толкова“.

А Даниел си начеса ухото и каза: „Не, ще отида. Това е моята страна. Аз съм неин гражданин“. И отиде. Връща се след около три дена, питам го: „Как беше?“. Той се смее.

„Първо — казва, — какъвто онзи капитан, такъв и този, едно лице. И въпреки същите: кога, къде си се родил, кои са майка ти и баща ти, баба, дядо, с кого си седял в училище, кой ти беше съсед отдясно, кой отляво… Отговорих. Той отново задава същите въпроси. И за трети път — сякаш всички са завършили една академия!“

Толкова смешно го разказваше, Ева. Макар че смешното всъщност беше малко. След това го попитали не иска ли да помогне на страната. Даниел отговорил, че винаги ще се радва да помогне на страната си. Онзи се оживил и му предложил да дава информация за енориашите си. Казал, че сред тях сигурно има един или няколко агенти, изпратени от Русия.

ЕВА. Какво говориш, Авигдор? Не може да бъде!

АВИГДОР. Кое не може да бъде, Ева? Всичко може! Мислиш, не е имало агенти? Колко е имало! Тук — техни, там техни, там — наши, навсякъде — ваши. А колко английски служби е имало, е известно на всички. Та това е Близкият изток. Ти си мислиш, че като си седя на село, не разбирам от политика? Много добре се ориентирам дори, не по-лошо от Даниел, макар той да четеше всички чужди вестници.

Като цяло работата била такава — той отказал. „Не, аз имам професионален дълг и професионална тайна — казал.

— Ако почувствам заплаха за държавата, тогава ще мисля как да постъпя, но засега не съм се сблъсквал с такива ситуации.“

Тогава капитанът му казал: „Може би ние можем да ви бъдем полезни с нещо? Ние ви уважаваме, знаем за вашето бойно минало, за вашите награди. Може би имате проблеми, които ще ви помогнем да решите?“.

„Да — казал Даниел. — Оставил съм колата си на платен паркинг, ще струва три лири. Моля ви да ми ги изплатите.“

Ето такава беше историята.

ЕВА. Коя година беше?

АВИГДОР. Е, не помня точно. Помня, че каза „лири“. Значи преди 80-та година.

26.

Август 1965 г., Хайфа

От Даниел Щайн — до Владислав Клех

Скъпи братко! Благодаря за книгите. Току-що получих колета. За съжаление, сега въобще нямам време за четене. Нямам даже време да отговоря на твоето писмо. Затова обещавам да ти напиша дълго писмо с „обяснения“. Твоята интуиция ти говори правилно; наскоро след пристигането ми в Израел започна някакъв вътрешен процес и много мои стари възгледи се разклатиха. Това е страна с невероятно интензивен живот — и социален, и политически, и духовен — аз не обичам тази дума, защото не разбирам това разделение на живота на висш и низш, на духовен и плътски. Въпросът, който много остро изникна пред мен скоро след идването ми в Израел, може да бъде формулиран така: в какво е вярвал нашият Учител? Въпросът не е какво е проповядвал, а именно — в какво е вярвал? Той вярвал ли е? Това ме интересува повече от всичко. Не обещавам, че в близко време ще ти пиша за размислите си по този повод, но ще го направя непременно.

Поздравявам те с Преображение! Вчера служих меса на върха на планината Тавор. Там се извисяват два храма — католически и православен, оградени един от друг с решетки. Ние намерихме място на склона на планината, малко по-ниско от върха. Мисля, че точно на мястото, където апостолите паднали на земята, поразени от видението[55]. Там се молихме. Освен постоянните ми енориаши имаше и няколко православни и две англиканки. Голяма радост.

А ръждивата решетка, която разделя двете църкви, ми се присъни. Това е решетката между Петър и Павел! И то на такова място! Не ми излиза от ума. Но доколкото дългите размисли за мен, човек лекомислен, не са много характерни, написах молба до Латинския патриарх за разрешение да се създаде тук, в Хайфа, християнски съюз от всички деноминации — за съвместна молитва. В душата си размишлявам също и за възможността за съвместна литургия. Ако се работи в тази посока, можем да видим това още докато сме живи. Не съм луд и разбирам колко много препятствия има по този път, но ако Бог поиска, то ще стане.

Братски те целувам. Твой Даниел

2006, 3.01., Москва

Писмо от Людмила Улицкая до Елена Костюкович

Скъпа Ляля!

Имам неочаквано съобщение — още през ноември във Валензее[56], оказвайки се с изключен телефон, неработещ компютър и хазайка, говореща единствено на фламандски, в стая с килимче за медитиране от индонезийска тапа, разбрах, че повече от всичко искам да пиша за Даниел.

Нито увлекателният митологичен сюжет, нито „Зеленый шатер“[57] — която вече съществува отчасти, не са важни. Само Даниел. Но напълно се отказах от документалния подход, макар да съм научила наизуст, както се полага на един слуга на документа, всички книжа, документи, публикации и спомени на стотици хора. Започнах да пиша роман, или както и да се нарича това, за човек в тези обстоятелства и с тези проблеми — днес. С целия си живот той повлича куп от неразрешени, премълчавани или крайно неудобни за всички въпроси. За ценността на живота, превърнал се в киша под краката ни; за свободата, която на много хора не е нужна; за Бога, който — колкото повече време минава, толкова повече липсва в нашия живот; за усилията да изровим Бог от овехтелите думи, от целия този църковен боклук и сам по себе си ограничен живот. Добър завой съм направила, нали?

От деня на запознанството си с Даниел се въртя около това, ти знаеш колко опити съм направила да се докосна до него. Правя още един. Този път ще се опитам да се освободя от примката на документа, от имената и фамилиите на реалните хора, които мога да засегна, да им причиня вреда и да запазя онова, което има „нечастно“ значение. Променям имената, вмъквам свои собствени измислени или полуизмислени герои, сменям ту мястото на действието, ту времето на събитията, а себе си следя строго и не си позволявам да своеволнича. Т.е. интересува ме само абсолютната истинност на казаното. Оставям за себе си правото — както винаги — на пълен неуспех. Изглежда, това е най-големият разкош, който може да си позволи авторът в условията на пазарни отношения.

Изпращам ти първата част на това, което успях да напиша. Страхувам се, че няма да се справя без твоето участие, другарско и професионално. Много неща съм ти разказвала по-рано, но ще срещнеш и съвсем непознати за теб герои, които са току-що измислени и са мекички и топли като прясно снесено яйце — знаеш ли, че черупката на яйцето вътре в кокошката е много по-мека, отколкото след излизането му от клоаката? Птиците, скъпа моя, нямат задник, а клоака. Такива са познанията ми от остатъците от моето биологично образование.

Как са дечицата и твоят Андрей? Моят Андрей отлетя за Цюрих по своите си работи. Децата са наред, не досаждат много. Голяма новина — към лятото ще имам втори внук.

Целувам те.

Л.

Втора част

1.

Септември 1965 г., Хайфа

Писмо от Хилда Енгел до майка й

Скъпа мамо! Поздравявам те за рождения ти ден. За съжаление, не можах да ти се обадя по телефона, защото ние с Даниел пътувахме за Йерусалим, ходихме при различни началства там: в съвета за религиозните дела, в Латинския патриархат, наложи се дори да отидем на прием при един руски архимандрит — всичко това е свързано с един удивителен план. Не зная дали ще се получи, но много би ми се искало. Ще ти опиша всичко в подробности после. Сега за твоите работи.

От последното ти писмо знам, че изследванията ти са нормални. Слава богу! Разбира се, ужасно е, че се разболя така тежко, но аз виждам в това и нещо добро — никога не сме имали с теб такива сърдечни отношения. За месеца, който прекарах с теб, започнах да те разбирам много по-добре. И чувствам, че и ти ме разбираш по-добре. Нима за да се разбираме по-добре една друга, трябваше да заплатим такава цена?

Молиш да ти пиша подробно какво правя. Трудно е да ти отговоря — правя много неща, но далеч не всички имат смисъл. Брат Даниел — за него колкото повече знаеш, толкова повече ти се иска да разказваш — постоянно ми се надсмива и ме дразни. Той казва, че махам с ръце като вятърна мелница, но от мен се сипе не брашно, а носни кърпички, портмонета и химикалки…

Наистина миналата седмица отново си загубих портмонето, но в него имаше само 15 лири. За щастие, същия ден сутринта бях отнесла 300 на едно нуждаещо се семейство и 800 преведох за обучението на едно момиче. Миналия месец дойде дарение от Германия и можахме да си изплатим дълга за електричеството. Плащаме тока в арабската църква — тяхната служба е сутрешна и не палят лампи, а нашата е вечерна и не можем без светлина. Откакто ни разрешиха да служим при тях, сметките за ток се увеличиха четири пъти.

Сега за нашия план. Преди известно време ходихме на екскурзия до планината Кармел — Даниел водеше десетина души от младите ни енориаши, разбира се, отидох и аз. Чудесно място, старинно друзко село. Едва ли си чувала за друзите. Те са рядък народ, не приличат на никого. Даниел каза, че произлизат от мюсюлманите, но почитат неизвестния за тях Ал-Хаким[58], който много напомня на Исус, и като християните очакват Второто пришествие. Държат вярата си в тайна. Почитат Тората, Новия завет и Корана, а имат и някакви свои книги, секретни. И даже имат някакъв особен принцип — забравих как се казва, — който им препоръчва да крият истинските си възгледи и външно да се приспособяват към нравите и религията на обкръжението си. Както винаги, Даниел разказва много интересно. В селото не влязохме, качихме се по-високо в планината…

По тези места задължително е имало нещо в древността. Недалече от селото Даниел ни показа разрушени останки от стара църква и ние си помислихме колко хубаво би било да я приспособим за себе си — нали си имаме общност, а нямаме помещение. Бихме си построили всичко сами. Действително тук няма нито водопровод, нито електричество, най-близкият извор е при друзите. И електрическата мрежа свършва при тях. Без ток може да се живее някак си, но без вода не. Даниел каза, че ще опита да поговори със старейшината на селото, може да ни разрешат да отклоним водата — ако това начинание се осъществи, ще бъде гениално: ще можем да напуснем Хайфа, да живеем тук самостоятелно, а Даниел ще стига пеш до манастира, пет километра, приятна разходка. Ако се пътува с кола, се заобикаля почти трийсет километра.

Да, Даниел каза още, че е по-лесно да получи вода от друзите, отколкото разрешение от църковното началство. Затова и ходихме да ходатайстваме. Тези дни той ще отиде при старейшината на друзите. Исках да отида заедно с него, но той смята, че е по-добре да отиде сам, после подробно ще ми разкаже всичко.

Пиша и чувствам, че забравям нещо важно: Даниел ми каза, че с моя напълно приличен иврит мога да постъпя в университет. Обеща да потърси пари. Там има подготвително отделение — нарича се мехина. Има задочен курс: трябва да се идва на очни лекции веднъж в месеца за няколко дена, а в останалото време се подготвяш самостоятелно. След тази първа година те прехвърлят в първи курс юдаистика. Много бих искала.

Край, трябва да лягам, утре ставам в пет сутринта. Целувам те. Поздрави на всички в семейството. Твоя Хилда.

Не успях да пусна писмото. Току-що Даниел се върна от друзите. Много е доволен.

Най-важното, разрешили са да се отклони водата. И разказът за тях е много интересен. Селото е доста голямо, къщите са съвременни, всичко е много чистичко. В един двор под навеса седял старец, шиел нещо с голяма игла, явно е седлар. Даниел попитал първия срещнат за старейшината и човекът веднага го повел към къщата си — да го почерпи. Оказало се, че старейшината в селото е учителят, който по това време бил на занятия в училището. Докато разговаряли, младежът сварил кафе. Зад къщата се чувала тиха суетня. Както после станало ясно, колели агне за пилаф. Изпили кафето и стопанинът на дома — Салим, повел Даниел из селото. Първото място, което му показал, било гробището. Дванадесет души от селото са загинали, един полковник, няколко офицери и войничета. Показвал му с гордост — ние сме военен народ. Странно, защото на вид са много мирни хора, селяни — градините и лозята им са толкова хубави. Тръгнали по-нататък и Даниел попитал защо нямат джамия или нещо такова. Джамии нямат, а имат „кхалва“, дом за молитви. Мюсюлманите не ги признават за свои, защото освен Корана и Библията имат и други, свои собствени свещени книги, които пазят в тайна от всички. И имат особена доктрина, удивителна, нарича се „такия“. Тайно учение, само за друзите.

Старейшината им, посветен в тази тайна доктрина, я предава устно само на достойните. Но главният принцип в живота им е да живеят в мир с религията на страната, която обитават. Те нямат родина — родина им е тяхното учение. Даниел ми каза натъжен: „Ето, Хилда, така би трябвало да бъде и при християните, така са искали. Само че не се получило. А при друзите се е получило. Те приемат изменящите се външни закони на света, но живеят по своите вътрешни непоклатими закони“.

Те считат още, че Бог има седем превъплъщения: в Адам, в Ной, в Авраам, в Мойсей, в Исус, в Мохамед и в техния свят фатимидски шейх Хаким… Проповядвали са учението до XI век, след това се е случило „Затваряне на вратите“[59] и оттам насетне не може да се стане друз; те наричат себе си „муахидуни“. Друз можеш само да се родиш. Това е затворена религия — можеш да я напуснеш, но не и да влезеш в нея. Няма никакъв прозелитизъм[60]. Вратата се е затворила.

После дошъл „уккал“ — техният старейшина и учител. Много стар и приветлив. Седнали да ядат пилаф.

Вино не пият — само вода и сок. Най-накрая, когато Даниел казал, че иска да възстанови църквата в планината, но там няма вода, старейшината отговорил, че вода има. Преди много време е имало извор, но се изгубил. Би могъл да го намери. Ако ли не, то те ще дадат от своята вода. Земята там не е друзка, а арабска. До 1948 г. на това място е имало арабско село, което се изселило. А самите развалини са много стари, още кръстоносците са построили там първия християнски храм. Що се отнася до друзкото село, него вече го е имало в онези времена. Даниел се съмнява в това. Старейшината твърдял, че когато друзите са дошли по тези места от Египет, още не е имало храм. Строили са го по тяхно време. Даниел казва, че това е правдоподобно, друзите, както и евреите, са произлезли от Египет, само че много по-късно. Стана ми забавно, той говори така, сякаш е видял всичко това със собствените си очи.

— Стройте — казал му старейшината на друзите. — Ние не сме врагове на никого, нито на юдеите, нито на християните, нито на мюсюлманите. Но сме граждани на тази страна и я защитаваме.

Ето какъв народ, майко. Старейшината се казва Керим. Тези дни Даниел ще ме запознае с друзки строител, който ще ни помага при възстановяването на храма. Те, както и арабите, са добри строители. Аз ще бъда началник на строежа! Можеш ли да си представиш? Трябва да подготвя проект, да изчисля разходите, да намеря пари и работници. Кажи, моля те, за това на пастрока ми и ми пиши как е реагирал! Целувам те. Хилда.

2.

1961 г., Кфар Павор

Гражина до Виктория

Скъпа Виктория! Колко ме зарадва с твоето писмо! Любимата ми приятелка от училище, четири години седяхме на един чин. С теб са свързани най-приятните ми спомени от детството. Помниш ли как поставихме пиеса в началното училище? А как избягахме от вкъщи и се изгубихме? А как братчето ми беше влюбено в теб? Бях сигурна, че семейството ви е заминало за Русия. Какво щастие е, че сте оживели и сте се върнали. Щастие е, че си ме открила. Щастие е, че сте получили квартира след толкова години на мъки. Колко много искам да те видя! Мога да си представя какво сте преживели след интернирането ви в Русия. Това е било в края на 44-та? Или вече през 45-а? Ние до края на 51-ва живяхме в Келце.

Изминаха повече от десет години, откакто заминахме за Израел, а понякога ми се струва, че това се е случило отдавна-отдавна и онзи живот е останал някъде далече. През тези години само веднъж съм била в Полша, когато умря мама. Сама разбираш що за пътуване беше — само печал и горчилка. Мама така и не ми прости за Метек. Тъгувам много. Понякога сънувам, че с брат ми сме на гости у баба в Закопане. Спомням си Краков, където отидохме от училището. А Келце се старая да не си спомням — много е тежко.

Разбира се, казах на Метек за твоята покана да ви дойдем на гости, но той само рече: „Никога, Гражина, никога няма да отида там. Ако искаш, тръгвай сама“.

Той има сложна позиция спрямо Полша: в културно отношение е поляк, знае полската поезия наизуст, Шопен е бог за него. Но не може да прости на поляците Погрома в Келце[61]. Казва, че погубването на шест милиона евреи е космическа катастрофа, някакво злодеяние на планетите, а виж, тези 42 евреи, които загинаха в Келце вече след войната, през юли 46-а, лежат върху съвестта на поляците. Чували ли сте за тези събития, или до вас в Русия това не е достигнало?

Казват, че погромът е организиран от Комитета за държавна сигурност, полски или съветски, няма значение. И милицията, и армията са били замесени. Има ли значение? Убийствата бяха извършени собственоръчно от поляците. Както и през средновековието беше пуснат слух за похищаването на християнския младенец. Кръв, маца[62], еврейската пасха…

И това стана, след като почти всички евреи от Келце заминаха в лагерите на смъртта, след войната се завърнаха живи около двеста души. Заселиха се на една улица. Там, в голяма сграда, в квартирите на горните етажи се настаниха еврейските комунисти, чекисти и всички, които приветстваха новата власт, а на по-долните живееха обикновени хора. Именно върху тях се стовари погромът. Този ден Метек не беше в града, беше заминал за два дена във Варшава на прослушване, бяха го поканили в един оркестър.

Погромът започна, когато нахлуха на долните етажи в сградата. Отначало търсеха уж откраднатия младенец, а после злато. Какво злато? Всички бяха бедни. Не намериха нищо и започнаха да убиват.

Цялото семейство на Метек загина в лагерите, само Ривка, малката му сестричка, остана жива. Когато Метек се върна от Варшава, Ривка не беше вече между живите. Убитите лежаха в една барака до гарата. Извикаха го за разпознаване.

Погребаха я и Метек рече: „Гражина, не мога да остана тук. Да заминем за Палестина“. Съгласих се, Виктория. Той ми беше мъж, Анджей вече бе роден и не исках синът ми да живее в страх.

Цели пет години Метек се бореше да заминем. Не разбирахме защо другите ги пускат, а него не. После Метек се досети. Защото е от Келце и е бил в онази барака. Властта криеше истината за следвоенните погроми, а Метек бе свидетел. Имаше погроми и в Краков, и в Жешув. По-късно Метек се срещна с краковски евреи, които също не ги пускаха дълго време да заминат, по същата причина. Най-накрая, през 51-ва година, ни дадоха разрешение и ние тръгнахме.

Не мога да кажа, че в Израел ми е леко. Но и в Полша сърцето ми се разкъсваше на части от състрадание към мъжа ми. Единственото, което осмисля преместването ни, са децата — тук им е много добре.

Характерът на Метек не е лек, пък и толкова е преживял, че неговата потиснатост може да бъде разбрана. Признавам, скъпа Виктория, ние сме добри съпрузи и виждаме смисъла на съществуванието си един с друг. Разбира се, много обичаме децата си. Метек е особено привързан към дъщеря си, а аз имам по-близки отношения със сина, но с мъжа ми сме едно същество. Само благодарение на нашата любов успяхме да останем живи и през войната, и сега. Тук животът съвсем, съвсем не е лек.

Мила Виктория! Изпрати ми твоя снимка. Изпращам ти нашите — за да можем да се познаем, ако Бог реши да се видим. Може би с времето?

Толкова се радвам, че отново се появи в живота ми. Надявам се сега вече да не се изгубим една друга. Целувам те.

Твоя Гражина

Март 1965 г., Кфар Тавор

Гражина — до Виктория

Здравей, Виктория! Вече две седмици откакто съм вкъщи, но не мога да дойда на себе си. Преди пътуването все пак си мислех, че е възможно да променя живота си, да се върна в Полша. Сега виждам, че не мога.

След смъртта на Метек, когато разбрах, че мога да замина от Израел, ме спираше само Хана, Метек я обожаваше. С Анджей никога не е имал толкова близки отношения. Анджей бе отчужден и никога няма да разберем защо отношението към баща му бе хладно. Анджей ми беше любимец. Хана, обратно, до ден-днешен си остава „татковата“ дъщеричка и вече година след смъртта на Метек продължава много да тъгува. Тя е в трудна възраст и е такава смес от слабост и отчаяна дързост. Как да я оставя сама?

След гибелта на Анджей нея няма да я вземат в армията — има такова правило — ако е останало едно дете, не го призовават. А тя спи и вижда отиването си в армията. Че и ме дразни, говори, че ще стане десантник. Тя е музикална като Метек, има хубава фигура, като моята на млади години, красива е — не е ясно на кого се е метнала. Ние с Метек никога не сме били такива красиви.

След гибелта на Анджей, след смъртта на Метек бих се върнала веднага в Полша. Но Хана! Тя обожава Израел. Цялата тукашна младеж обожава страната си. Тя никога няма да замине оттук. Пък и какво означава за нея Полша? А и каква католичка е? Макар че така ми се искаше тя да запази нашата вяра. През цялото й детство я водех на църква и тя ходеше с желание, без съпротива. И след това ме отряза като с нож. Каза ми, че иска да приеме „гиюр“[63], т.е. да стане еврейка. По тукашния закон тя като дъщеря на християнка не се счита за еврейка, трябваше специално да приеме юдаизма.

„Нямам никаква работа с Бог, искам да бъда като всички“ — така говори тя, защото е еврейско момиче, израелтянка, мечтае по-скоро да отиде в армията, да вземе в ръцете си автомат. По-рано ходеше с мен при тукашния ксендз, той също е от Полша. Още в началото той казваше: „Човек трябва да приема решения съзнателно, особено тук, в Израел. Това, че си я кръстила, не значи нищо, докато тя не порасне. Води я в църквата, докато е малка, но в нашите сложни условия от човека трябва да се очакват самостоятелни решения“. Той се оказа прав — тя не стъпи повече в църква. Нещата са съвсем ясни. Тя никога няма да тръгне с мен за Полша. А аз нямам вече никого освен нея. Тя е на седемнайсет. Мечтаех си как ще израсне, ще се омъжи, а аз ще замина да доживея дните си в родината. Но сега, когато след толкова години видях Полша, разбрах, че и там ще ми е зле. Защо стана така — няма подходящо място за мен на земята; лошо, много лошо ми е в Израел, зле ми е и в Полша. Тук винаги се уморявам от шума, от повишената експанзивност на хората — съседите викат, в автобуса викат, шефката в ателието вика. Вечно се чува арабска музика. През цялото време ми се иска да изключа звука. Тук слънцето е много ярко, иска ми се да го угася. Жегата ме изтощава, лятно време в нашата къща е непоносимо, имам чувството, че от горещината ми се спича кръвта. Като се приближа до прозореца, се вижда Тавор, планината на Преображението. Не, по-добре новите сгради в Келце. А сега, когато се върнах от нашия унил Келце, разбрах, че и там не мога да живея. Всичко, което имам, са двата гроба в Светата земя.

Виктория, много съм ти благодарна, задето ме посрещна толкова топло. Ти се оказа за мен по-близка от сестра, но това не е основание да се върна в Полша.

Вчера бе годишнината от смъртта на Метек. Той умря два дена преди да навърши петдесет. Анджей загина два дена преди двадесетата си година. Вчера дойдоха колеги от музикалното училище, съседи, донесоха храна и водка. Говориха за него толкова хубаво. Отначало Хана се смееше до неприличие, после зарида. Въобще характерът й е истеричен, а Анджей бе пълната й противоположност — такъв светъл, спокоен. Вчера си дадох сметка колко щастливо е било нашето семейство преди четири години. Невъзможно е да се смиря. Да се моля не мога. Вместо сърце имам камък. Хана поне плаче. А аз нямам сълзи.

Виктория, скъпа, през главата ми минават мрачни мисли. Така ми се ще да заспя и да не се събудя. Събуждането е най-ужасното. Докато спя, ми е добре — нямам сънища и мен ме няма и е толкова добре, когато се разделяш със себе си и с мислите си. Отначало се събуждаш като младенец, след съня всичко е размито, изгладено някак. После — удар: идват двама военни, полковник и сержант, съобщават ми за смъртта на Анджей. За пореден път всичко в мен се къса, лентата се завърта за минута — до погребението в затворения ковчег. Такава дупка в сърцето!

След това — пак неочаквано — в ателието при мен идват директорът на музикалното училище и възрастна преподавателка от класа по пиано, Зак Елишева. Тук в Израел имат свои ритуали при известяване на смърт: рядко звънят по телефона, а идват. И всяка сутрин аз отново изживявам тези смърти, на момчето ми и на мъжа ми. А съм на четиресет и шест, добре съм със здравето… както се случи с Метек — спиране на сърцето и край! — с мен няма да се случи. И да се събуждам още четиридесет, а може би и петдесет години така всяка сутрин, след това да се влача до ателието и да минавам тегели на пердета, пердета, пердета… Не мога без тези пердета. Пенсията за сина ми е голяма, но ако не шия на машината, ще се обеся. Дори няма да забележа как ще го направя. Без всякакви колебания, решения, подготовка. Толкова е просто, прекалено просто.

Какъв нелеп и странен живот: като си спомня, най-добрите ми години са били годините на окупацията, когато всяка нощ тичах в мазето на съседната бомбардирана къща по тайна пътечка, през тясна пролука, през която само аз можех да се гмурна. Именно гмурна, защото липсваха три стъпала и трябваше да скоча в тъмнината. Посрещаха ме ръцете на Метек. Запалвахме свещичка. Метек не обичаше да ме прегръща в тъмното, казваше, че иска да вижда красотата ми. Виктория, Виктория, отвсякъде жестока смърт, убиват и убиват, а ние сме като в рая. Този наш рай продължи година и половина. Той не знаеше едно и никога не разбра: че съседът Мочулски е надничал, проследил ме е, когато ходя нощем при Метек, и ме шантажираше. А какво имах аз, нищо повече от това, което жените носят под полата си. Той е стар, противен негодник — а ме вика и аз отивам. Искаше ме рядко, нямаше сили. А аз се отърсвах и при Метек — да се очистя от мерзостта. Е, Господ се отнесе справедливо към Мочулски: попадна в лагер при руснаците след войната, също заради някакъв донос, и бандитите в лагера го заклали през 47-а.

Метек обичаше мен и музиката, и децата ни, разбира се. Това бе целият му свят и в центъра бях аз. Заради мен не направи музикална кариера. През 51-ва му предлагаха място в Америка, в Бостънския симфоничен оркестър, аз отказах да замина за Америка. Е, и заминахме за Израел. Ето каква е съдбата! Той винаги постъпваше, както аз исках. Казваше: изнесла си толкова гърнета с моите изпражнения, че си заслужила златен паметник. Ето го моя паметник — два гроба. Не ми се иска да живея, Виктория, мила.

Описвам ти всичко така подробно, за да ме разбереш, да не се сърдиш и обиждаш, но вече реших окончателно да не се връщам в Полша. Предай поздрав на Иренка, на Вячек, на всички наши, които видиш. Да те пази Бог. Твоя приятелка, Гражина.

3.

Април 1965 г., Хайфа

Даниел Щайн — до Владислав Клех

Каква неизразима печал, драги братко, sic transit всичко на света… Потънал съм в униние и мъка. Обикновено не зная какво е това настроение, прекалено голям разкош за зает човек е да има настроения. Но последните няколко дена са само печал и мъка. Погребахме една от нашите енориаши — самоубийца. Познавах я от първите си дни в Хайфа, тиха полякиня, по-скоро от селски, отколкото от градски тип, но много приятна. От породата на сутрешните жени — които от сутринта са весели и нежни, а привечер се уморяват и се затварят като цветята. Аз съм голям познавач на жените за монах — изключително голям даже. Виждам насмешливата ти усмивка, скъпи Владек. Мисля, че моите обети са спасили света от голям женкар, защото жените много ми харесват и е голямо щастие, че не съм женен, понеже бих причинявал много безпокойства на жена си, заглеждайки се по другите наоколо. Още повече че почти всички ми се струват много привлекателни. Но Гражина, за която ти пиша, беше наистина прелестна жена, рижава, приличаща на лисичка, с тясна брадичка и остри зъбки като на зверче.

Войната извърши ужасни неща с хората, дори и да бяха оцелели физически, душите на всички бяха осакатени. Един бе станал жесток, друг — страхлив, трети се беше изолирал от света и Бога с каменна стена. Гражина и мъжът й Метек бяха преживели много, тя го е крила година и половина в мазето, страхувала се е, родила е по-голямото си дете преди освобождението, понесла е тежък разрив със семейството си заради това, а по-късно се оженили. Той бил мрачен, артистичен човек, до известна степен — не особено успял цигулар. Синът им — познавах го съвсем малко, защото загина в годината, в която пристигнах тук — загина в последния ден от военната си служба, колата му се натъкнала на мина по пътя от частта му към Йерусалим. В това време Гражина подготвяла празничен обяд, но синът й не стигнал до вкъщи. А след няколко години Метек неочаквано починал — сърцето му спряло — и тя съвсем се затворила, свила се в себе си. Говорих няколко пъти с нея по онова време, но разговорът всеки път бе вежлив и абсолютно без съдържание. Единственото, което разбрах, е, че при нея връзките, свързващи човек с живота, са много отслабени.

За смъртта зная още повече, отколкото за жените. И пак — война, война, няма нищо по-гадно и противоестествено на света. Как войната обезобразява не само живота, но и смъртта. Смъртта на война е кървава, пълна с животински страх, винаги насилствена; а това, което ми се наложи да видя — масовите убийства, екзекуциите на евреи и партизани, — е смъртно-разрушително и за изпълнителите на този ужас. Малко се знае за тези, които са убивали. А аз познавах такива убийци отблизо, с един от тях, беларусина Семено̀вич, живях под един покрив и виждах как се напиваше и какви жестоки страдания изпитваше. Не бяха само физически страдания, но и нравствени. Всъщност те бяха неразделими. Адски страдания.

Когато станах свещеник в полската енория, видях друга страна на смъртта — как вече след войната умираха селските старици. Викаха ме при тях за причастие и имаше такива минути, когато виждах съвсем отчетливо в чии ръце ги предавам. Посрещаха ги Небесните сили и те си тръгваха с щастливи лица. Не всички, не всички, но няколко пъти съм виждал това и зная как трябва да се случва в неизкривения свят.

Но самоубийството, драги Владек, самоубийството! Свидетелство е за това как самата душа се отказва от своето битие. Горката Гражина! Хора с екстремен характер обикновено не извършват такава постъпка, те винаги намират начин да изтикат страданието си навън, да го споделят с някого, да се дистанцират. Тя е спасила мъжа си, а самата се оказва нежизнеспособна в негово отсъствие. Той винаги я е съпровождал. Тя не е излизала без него от вкъщи. Сутрин я е изпращал до шивашкото ателие, вечер я е посрещал. Ако е имал урок до по-късно, тя го чакала в ателието час, два, докато не дойдел за нея. Той винаги я водеше на месата и чакаше търпеливо в градината, докато службата свърши. Когато го канех да поседи с нас на масата след това, той по-често ми отказваше, но понякога идваше. Седеше мълчаливо и никога не ядеше нищо. Аскетично, много красиво еврейско лице. Казват, че е бил много добър преподавател, водели при него малки момчета с малки цигулчици от околностите.

Гражина търпяла година, после устроила помен, помолила местните евреи да съберат миньян, прочели кадиш[64]. След седмица дъщеря й отишла в армията, а на следващия ден Гражина изпила нещо и не се събудила.

Много години не се бях сблъсквал със самоубийства. В партизанския отряд, сред евреите в гетото самоубийствата не бяха рядкост. Хората бяха натикани в най-тъмния ъгъл и отхвърляха дара на живота, предпочитайки пред мъчителни изпитания — глад, гибел, мъчения на близките им и ежеминутно очакване на жестока смърт — самата смърт. Опит на отчаяния човек да избяга напред. Навремето аз бях ужасно впечатлен от съобщението за самоубийството на Гьобелс заедно с шестте му деца. Той не се е доверил на Бог, предполагал е, че нито сам той, нито децата му заслужават снизхождение. Той сам е произнесъл присъдата и я е привел в изпълнение.

Но горката Гражина! На нея й е трябвала само любовта на мъжа й, друга любов тя не е познавала. Или малко е познавала. Не е помислила и за жестокостта, която проявява към дъщеря си. Бедната Хана — братът, бащата, сега и майката. От армията й дадоха три дена отпуск, но тя пристигна за няколко часа, само за погребението. Не поиска да остане. Не влезе вкъщи. С каква травма ще живее това момиче занапред!

Погребахме Гражина в местното арабско гробище. Това е неголямо католическо гробище на нашите братя в края на града. Арабите ме пуснаха да служа в техния храм, служа меса на един олтар с тях. На Страстния четвъртък имахме съвместно служение. Служихме месата на арабски и на иврит. А в петък тя не се събуди.

За християните, драги братко, е трудно да живеят в Израел по много причини. Много е трудно и на християните араби: недоверие и ненавист от страна на евреите, още по-голямо недоверие и ненавист от арабите мюсюлмани. И още по-сложно е да се погребе християнин, особено ако той не е монах, живеещ в манастир с неговите градини, земи и гробища, и не е арабин, които са се устроили най-добре тук, ако не си кореняк и си повече или по-малко случаен човек в Израел и не принадлежиш нито към духовенството, нито към чиновничеството.

Колко трагедии има тук: пристигат имигранти със смесени семейства, с тях има възрастни майки, често католички, понякога и православни: когато умират, започва нещо неописуемо, невъзможно е да ги погребат. Има еврейски гробища, където погребват само юдеи. Има християнски манастирски гробища, където също отказват на „странични“ хора заради недостиг на място. Поради ужасната скъпотия гробищен парцел струва толкова пари, колкото бедните хора нямат. Но ние, хората от Полша, знаем прекрасно колко хора може да побере земята.

Арабинът — настоятел на храма, в който служим, ми позволява рядко да погребвам на тукашното гробище — там погребахме и Гражина. Моля те за твоите молитви, скъпи братко Владек.

Написах ти такова объркано писмо, едва като го прочетох, разбрах колко е печално, а съвсем не благодарствено, както имах намерение.

Получих три книги от теб, оказа се, че една от тях ми е много необходима; благодарен съм ти също и за пълното разбиране, което ми изказваш в своето писмо. Освен това трябва да ти призная, че в моето сложно положение твоята подкрепа ми е извънредно важна. Твой брат во Христа Д.

4.

Декември 1965 г., Краков

Из писмото на Владислав Клех до Даниел Щайн

… Е, Даниел, ти не преставаш да ме учудваш. Писмото ти наистина е объркано. Мъката ти е разбираема — жалко за умрялата жена. Но самоубийството отдавна е определено от църквата като грях, а ти си позволяваш емоции, които само опустошават душата и отслабват вярата.

Всички мислени въпроси са вече отдавна поставени и отговорите им са получени. Друга работа е, че ние не умеем да четем и там, където на нашите предшественици всичко им е било ясно като Божи ден, на нас, с нашето лукавство, ни се представя сложно и объркано. Нима смяташ разделенията и схизмите за чисто човешки? Няма ли в тях Божествена правда? А може да е обратното: това, което Бог е разделил, човек не може ли да съедини?

Не, дори не искам да чувам за такъв ход на твоите мисли. Ако, както ти казваш, се създаде обща литургия за всички християни, къде ще заповядаш да сложим тези протестанти, които въобще са се отказали в практиката си от евхаристията[65], както ние я разбираме? Не знам, не знам, драги Даниел. И да стане това, няма да бъде през нашия живот. По-скоро в Царството небесно. Видимо животът в Израел доста мъти твоето ясно съзнание. По-рано не си правил такива изказвания.

Писа ми веднъж колко огромни са разногласията между християните в Светата земя, но на мен ми е интересно какви са взаимоотношенията с юдеите. След като християните не могат да се договорят помежду си, то как да се разговаря с евреите? Дори не споменавам мюсюлманите — още един неразрешим въпрос…

Тази година студовете са много големи. Един бедняк умря край църквата ми. Не при вас, в топлите страни, трябва да се строят приюти за бездомни, а при нас, на север. Или да направим замяна — да ви изпратим нашите бедняци?

Твой брат в Господа Вл.

5.

Септември 1966 г., Хайфа

Из писмото на Хилда — до майка й

Мамо, не се огорчавай, че няма да дойда тази година. Помисли сама, какъв отпуск, когато цялото строителство лежи на мен. Не можеш да си представиш колко много успяхме да направим за тази година. При това от всички страни срещаме само противодействие — и от страна на църковните власти, и от страна на държавата. Единствената ни помощ идва от Германия. И един арабин ни подари камион с камъни. В Германия това би струвало цяло състояние, но в Израел строителният материал е евтин. През юли пристигна цяла бригада германски студенти; работиха два месеца на строежа, изкопаха основите за църковния дом и започнаха да копаят още едни — за приюта. Почти всички студенти са от Франкфурт, някакви особени момчета. В Германия просто не съм срещала такива. Докараха и водата от друзкото село.

А колко красив е храмът! Възстановихме стените, поставихме врати. Има покрив. Само прозорци няма. Даниел смята да не слагаме, а просто само капаци заради лошото време — ще е достатъчно. Помещението не е голямо, той казва, че лятно време без прозорци ще е по-хладно, а през зимата ще се сгреем от диханието си. И макар строежът да не е завършен, ние вече служим тук. Има олтар, има навес, където може да се поседи на сянка. Намерихме затрупан извор и го възстановихме, не без помощта на съседите друзи. Така че сега се наричаме Храм на Илия при извора. Красиво е, нали?

Бях готова да се преместя още сега, но Даниел не ми разрешава да живея тук сама. Той и през лятото има много работа, но основната маса туристи пристигат именно през есента, за еврейските празници. Той съпровожда екскурзии из цял Израел. Тази година и на мен ми се удаде да замина с него, наистина съвсем наблизо, до град Зихрон Яков. Ако помниш, в Библията се споменава „Розата на Шарон“. Това е розата от долината Шарон[66]. Тук не е имало земеделие хиляди години, всичко е било в блата. В края на XIX век пристигнали десет еврейски семейства от Бесарабия, искали да превърнат тукашните места в градини, но не могли да се справят, докато барон Ротшилд не им дал пари и не изпратил специалисти. Тогава работата тръгнала, пресушили всички блата. Започнали отново да обработват земята. Даниел ни показа тези лозя и градини. Разкошните плантации се виждат от гроба на Ротшилд, който пожелал да го погребат тук. Ето един щастлив човек, така умно разпоредил се с парите си, с помощта на когото блатата се превърнали в градини и сега по целия свят се продават техните плодове. Тук има генетична лаборатория, в нея правят чудеса. Главното е, че Даниел знае всичко това, показваше ни различни сортове, разказваше за цветята. Той знае точно кои растения са расли тук още от библейски времена, а кои са завъдени по-късно. В Зихрон Яков има и малка ботаническа градина с растения, които са споменати в Библията. Няма само ливански кедър, неизвестно защо не иска да расте. За да се отгледа кедър, трябват много усилия. Грижат се за всяко дърво, даже дърветата си имат паспорт! А в древни времена тук е имало кедрови гори и дъбрави.

Представяш ли си, че има наука „библейска палеоботаника“, учените са възстановили картината на тукашната природа, каквато е била преди две-три хиляди години. Докато разглеждахме градината, дойде един работник, арабин, Муса. Показа ни едно растение, на вид нищо особено, но много прилича на онзи храст, иззад който Мойсей е говорил с Бог. Оказва се, че това растение има много високо съдържание на етерични масла, както Муса каза, ако внимателно запалиш клечка кибрит, маслата започват да горят, около храста се появява пламък, а самият храст остава цял. Негорящата къпина!

Муса произхожда от старинно арабско семейство, получил е образование в Англия. Имат много земя, техен е бил парцелът, върху който е построен държавният затвор за палестинци, които воюват с евреите по всякакви незаконни начини. Това е затворът „Дамон“. Не отидохме да го видим, защото имахме малко време. Затова пък заедно с групата успях да видя още едно удивително място, в посока град Шхем. Там са пасли добитъка си братята на Йосиф, отначало той не ги намерил, а когато стигнал при тях, те го хвърлили в сух кладенец, ядосани от неговото тълкуване на съня. Даниел ни показа такъв сух кладенец. Възможно е да е същият. На около двадесет километра има още един такъв и най-вероятно именно на това или друго подобно място са го извадили от кладенеца и са го продали на минаващи търговци. Недалеч, по дъното на изсъхнало корито, е минавал керванджийски път. Цялата история, описана първо в Библията, после и от Томас Ман, се е случила буквално тук. Търговците купили Йосиф като роб, по днешни пари това е струвало много по-евтино от една овца, и го закарали в Египет. Ето такава история. А пътят на керванджиите още се вижда на някои места. Около сухия кладенец срещнахме две арабски момчета, които пасяха кози.

Муса ни обясни, че козите са най-вредните животни за страната: те са „изяли“ цяла древна Гърция и Палестина. Слушах това с отворени уста и си мислех как повече от всичко на света искам да отида да се уча в Йерусалимския университет. Даниел казва, че това е напълно възможно, той самият го е обмислял, но на него ще му бъде трудно да се оправя без мен. Не можеш да си представиш колко ми беше приятно да го чуя. Сега набързо си дописвам писмото и го давам на едно немско момиче, което пътува за Германия и ще го пусне в пощенска кутия направо в Мюнхен.

Надявам се със здравето ти всичко да е наред и да не ми се сърдиш, че няма да си дойда през отпуската.

Ако всичко стане, както го мисли Даниел, от януари започвам да уча в университета. Въобще не си представям как ще успявам да върша всичко. Но много ми се иска.

Поздрави на всички у дома. Твоя Хилда.

6.

Септември 1966 г., Хайфа

Записка, намерена от Хилда същата вечер в собствената й чанта

Хилда,

Ако не възразяваш да дойда на вашия строеж, звънни ми на тел. 05–12–47 и кажи само, че нямаш нищо против. Муса.

7.

1996 г., Хайфа

Из разговор на Хилда с Ева Манукян

Не, не, съвсем не се учудвам, че три дена общуване с Даниел са насочили живота ти в друга посока.

Аз също оживях благодарение на Даниел. Той се грижеше за мен като за любимо същество. Много години. Тази история започна преди тридесет години и отдавна е завършила. Понякога ми се струва, че това въобще не е моят живот, а история от някакъв булеварден роман.

През есента на 66-а, намирайки в чантата си бележка от Муса, аз му се обадих и той пристигна. Знаех, че семейството му е много богато, и се надявах, че пристигането му ще е свързано с желанието му да даде пари за строителството.

Бях на двайсет години и за възрастта си бях изключително глупава като жена. Когато някой мъж ме гледаше, изпитвах безпокойство, че нещо не ми е наред — петно на блузата или скъсан чорап. Винаги съм имала ниска самооценка, доведените ми братя ми казваха „дъска“.

В детството си страдах много заради ръста си — искаше ми се да бъда малка и закръглена, с изпълнен сутиен, но определено нямаше на какво да го сложа. Бих могла да се занимавам с всякакъв спорт — със ски или бягане, там, където са необходими дълги крака, но не можех да търпя съревнованията; треньорите веднага усещаха липсата на спортен дух. Към спорта ме насочваше вторият ми баща, голям запалянко, но всичко, което предлагаше, предварително не ми харесваше. В онези години майка ми не се интересуваше особено от мен, по-малкият ми брат Аксел беше много болнав и майка постоянно се въртеше около него. Излишен ръст и недостатъчна любов — тази диагноза си поставих сама години по-късно.

Тогава, когато се преместих в Израел, когато майка ми претърпя онкологична операция, нашите отношения се подобриха. Дори може да се каже, че въобще те възникнаха след болестта й. Сега знам за нея много повече, отколкото през юношеството си и редица неща ми се изясниха. Макар да я навестявам твърде рядко, в Мюнхен се връщам два-три пъти в годината, си пишем редовно и имаме много близки отношения. Независимо от лошото си здраве, тя няколко пъти пътува дотук. Но по-рано си бяхме много далечни, аз бях самотно момиче.

Срещайки Даниел, престанах да бъда нещастна, защото той разпръскваше радост около себе си. От момента, в който го видях за първи път, почувствах, че искам да бъда до него. Разбира се, той замени баща ми и отлично знаеше това. Той заменяше някого на много хора — баща, по-голям брат, загинало дете, дори съпруг. Половината от енориашките бяха тайно влюбени в него, а други — абсолютно явно. Имаше дори една побъркана, която го преследваше с любовта си осем години, докато не я омъжиха.

Но искам да разкажа за Муса. Той дойде на строежа, аз се зарадвах, очаквах да ни подпомогне с пари. Този път той донесе чудесни арабски сладки неща. След няколко дена пристигна отново, помогна на работниците да забиват стълбове. Студентите си бяха заминали. След това не се появи месец, но пристигна с малък ескаватор. Същата вечер работниците завършиха изкопа на яма за фундамента и той им заплати за работата. Почти не разговаряхме помежду си — само на масата, докато вечеряхме, си разменихме няколко думи и той си замина. Виждах, че е много красив, любувах се на ръцете му — няма да срещнеш такива ръце у европейците. Изобщо при арабите — и при жените, и при мъжете — ръцете имат съвършена форма и са необикновено благородни. Навярно защото телата им са така закрити от дрехи, при жените ръцете са единственото нещо, което може да не е покрито, и те се стремят да изразят всичко чрез тях. А и при мъжете лицата не се виждат особено: носят бради, покриват главите си с куфия. Стърчи само един нос като при Арафат. Арабите не показват телата си. А аз работех по шорти и фланелка без ръкави, Муса не ме гледаше, защото, както ми казваше по-късно, „очите го болели“. Той е умирал от страст, но аз не съм се и досещала. Бил е абсолютно отчаян, защото е смятал, че не го приемам като мъж. В известен смисъл то си беше така. Но работата бе там, че аз не считах себе си за жена.

Веднъж той каза, че е направил план за градина, която ще засади след завършване на строителството, и ми разказа какви растения ще има там. Пред него лежеше лист хартия и той рисуваше със син флумастер. Отиде си и остави листа на масата, а аз го сложих в папката.

Виждахме се и общувахме почти година, той ми харесваше много — като куфия, традиционен шал за някои страни от областта Шам — Палестина, Сирия и Йордания, както и някои области в Ливан. В други модификации тя се използва и в останалите арабски страни. Както ти харесват красивите неща: древен бронзов предмет, картина, подвързията на старинна книга. Целият беше златист и кафеникав като черупката на горски орех, но тялото му не беше кораво, а меко и плътно. Умееше да плаче от любов. Всичко това научих по-късно. Уверена съм, че никога нямаше да науча тези неща, ако не ме беше ухапала змия. Седяхме под навеса край нашия почти завършен строеж и пиехме чай, приготвен от него. На това място прекарвахме винаги най-горещите часове, когато бе невъзможно да се работи, то беше равно, отъпкано и затова никой не бе видял пропълзялата там змия. Взех чашата чай от ръцете на Муса и се настаних удобно, подпирайки се на лявата си ръка. Леко убождане по ръката ми и със страничното си зрение забелязах тъмно шнурче, което се метна встрани. Дори не разбрах какво стана, а Муса вече беше омотал кърпа и я завърза около ръката ми над ухапаното място.

— Цефа — каза той.

Това е местната разновидност на усойницата, знаех, че през пролетта са много активни. Муса се наведе към ръката ми и както ми се стори, ме ухапа силно. После изплю. Белегът от змията беше толкова малък, че дори не го различих. Той ме взе на ръце и ме понесе към колата.

— Аз сама, аз сама! — виках аз, но той ми каза, че трябва да бъда много спокойна и да не правя никакви движения, докато не вкарат серум. Занесе ме до колата си, сложи ме на задната седалка и потегли към болницата. Ръката ме болеше на мястото, където той ме беше сграбчил.

В болницата веднага ми направиха инжекция и ми заповядаха да лежа един час. Мястото около раната се бе зачервило, имаше и синини от зъбите на Муса. Лекарят каза, че ако след час няма реакция, значи Муса е успял да изсмуче цялата отрова — много рядко се случвало да се направи толкова бързо.

Сложиха ме на кушетката, а Муса ме чакаше в коридора. По-късно влезе и рече, че едва не е умрял от страх заради мен. И заплака, а аз не заплаках, защото разбрах, че ме обича, и това ме изуми повече, отколкото ухапването на змията.

По-нататък всичко стана много бързо: нали цяла година се бяхме готвили за това. Т.е. аз не бях се готвила, но цяла година се къпех в неговите любовни погледи, дори пъпките ми минаха — преди това понякога се появяваха на челото и по брадичката, а сега кожата ми стана такава, сякаш са се грижили нежно за мен в някой салон за красота.

Тогава наемах малка квартирка в Средния град при едни араби — стаята бе с размерите на голям диван, имаше и кухничка. А Муса живееше в Горния град, в голям дом с градина… Един ден той не се прибра у дома.

Не, не, съвсем не е това, което си мислиш. Той не знаеше нищо за мен, но чувстваше всичко. Беше емоционален гений. Подхождаше към мен толкова внимателно, колкото към сянка или към мираж. Аз бях диво, съвсем диво животно, с напълно потисната женственост. Мисля, че съм от породата жени, които до смъртта си могат да си останат девствени. Много бавно се научих да му отговарям. Мина година, преди тялото ми да се научи на взаимност. През тази година в мен сякаш израстваше друго същество, нямащо отношение към мен.

След това беше обявена Шестдневната война. Всички бяха в еуфория — Източен Йерусалим, част от Юдейската пустиня, Синай, Самария, Голанските възвишения. Само двама души бяха настроени много предпазливо — Даниел и Муса. Даниел казваше, че това е опасно, че завземането на земи не е решение на въпроса, а усложнение. Муса, когото като арабин не бяха взели в армията, говореше, че последствията ще бъдат непредсказуеми.

Помня как една сутрин разговаряха тук; Даниел каза, че тази Шестдневна война е като глава от Библията. Победата се постига с махване на ръка…

— А поражението — с другата ръка? — бързо попита Муса и на мен изведнъж ми стана страшно.

Привидно малко неща се бяха променили, работех от сутрин до вечер, тогава бяхме организирали нещо като детска градина към църквата. Голяма част от нашите жени не можеха да работят, детските градини пък бяха много малко, а и беше трудно да се карат децата поради скъпия транспорт. Имахме група за работещи майки и една-две майки дежуреха при децата. Най-често това бе някоя кърмеща жена. Помня, имаше една Вероника, която кърмеше половината от децата в нашата общност. Тогава завършихме строителството на храма ни — Илия при извора. Изворът беше намерен от друзите, но се оказа толкова малък, че можеше да напои само птиците.

Сега вече наистина станахме община, дори малко комунистическа. В църковния дом постоянно живееха хора, които нямаха жилища, понякога съвсем случайни, бездомници, присъединиха се и няколко наркомани — един от тях напълно се отказа от наркотиците, съвзе се и дори се изучи. Ние с Даниел купувахме храна, имаше някакви благотворителни кутии; ние готвехме, хранехме, миехме съдове, молехме се. Той извършваше литургията, по-голямата част от която звучеше на иврит. Муса идваше често, помагаше. Понякога ме канеше да се поразходим, показваше ми красиви места. Винаги когато той ме канеше някъде, питах Даниел дали ме пуска.

Той се сърдеше:

— Защо ме питаш? Ти си голям човек, отговаряш сама за себе си. Знаеш, че Муса е женен. Ако може да не отидеш, по-добре не ходи.

Разбира се, знаех, че Муса е женен. Не знаех, че са го оженили, когато е бил още момче, бил е на седемнайсет години, жена му е била по-голяма, падала му се е роднина по майчина линия и е имало някакви семейни интереси, които са го задължавали да се ожени. Впрочем не са го и питали. Имаше три деца.

Двадесет и една години — от деня, в който мушна в чантата ми бележката, до смъртта му. Двадесет и една години страдание, щастие, раздели, сдобрявания, непрестанни угризения на съвестта, срам и такова божествено единение, за което може само да се мечтае.

В самото начало аз отидох при Даниел съвсем объркана, дълго не можех да кажа нищо, а после принизих всичко само до една дума: „грях“. Той мълча, мълча, после свали фибата от косата ми и тя се разсипа. Поглади ме по главата и рече:

— Каква красива коса имаш, и челото, и очите, и носа… Създадена си да те обичат. Грехът е за другия човек. Той е дал обет. Но и него мога да го разбера, Хилда. В любовта жените в повечето случаи са жертви. Жените страдат повече от любовта. Може би получават повече. Не можеш да избягаш от живота, той си взима своето. Не се наказвай. Потърпи. Постарай се да защитиш себе си.

Почти не разбрах какво ми говори. Удивително е: при него идваха хора с банални проблеми, а той никога не даваше банални отговори.

Ние с Муса опитвахме много пъти да се разделим. Не се получаваше. Като две капки живак постоянно се прилепвахме един към друг. Такава химия на любовта. Или страст…

Помня, след поредното скъсване с Муса отидох при Даниел с готовото решение да постъпя в манастир. Мислех си да скрия себе си от незаконната любов зад манастирските стени.

Даниел извади бонбони — вишни в шоколад — някой му бе донесъл красиви италиански бонбони, включи чайника. Той запарваше чая добре, с голямо внимание, не знам дали по китайски, или по руски маниер, изплакваше чайника с вряла вода, покриваше го с кърпа. Сипа по чаша — това беше при храма на Илия, в планината, късно вечерта. Аз бях в очакване какво ще каже, защото желанието ми да отида в манастир бе огромно, почти толкова голямо, колкото и любовта ми.

— Миличка, струва ми се, че искаш да избягаш в манастира от любовта. Това не е правилно решение. В манастира отиват от любов към Бога, а не от любов към мъж. Не трябва да се лъжеш. Ще бъде още по-лошо. Когато се излекуваш от любовта си, тогава ще говорим за това.

Но аз настоявах на своето:

— В манастир! В манастир!

И тогава той така се разсърди! Такъв гневен не бях го виждала никога:

— Какво искаш да подариш на Бог? Любовните си страдания? Това ли искаш да му поднесеш в дар? Какво ще правиш там? Може би умееш добре да се молиш? Със своята молитва ще спасиш света като трийсет и шестте еврейски праведници? Или умееш да съзерцаваш? Може би си Франциск Салски или Тереза Авилска?[67] Може би искаш над главата ти да заблести онова самородно злато, което рисуват на източните икони? Не ми мъти акъла! Тук имаме работа колкото искаш. Работи тук!

Но аз не го слушах. Дори в душата си се възмущавах. Имах малка надежда да ме похвали, да ме благослови. Да се умили от моята решителност. А той се разсърди, размаха ръка, чашката падна от масата и се счупи.

— Щом не можеш да промениш нещо, търпи! Така не може да продължава вечно, някой от трима ви ще се предаде. Предай се ти, отдръпни се. Ако не можеш, чакай. Не се нагърбвай с обети. Монашеството е тежък път, не е за всеки. Ето, например за мен. Толкова ми е тежко да бъда монах, цял живот тъгувам — без деца, без семейство, без жена… Но моят живот ми бе подарен толкова пъти, че вече не ми принадлежеше и аз го принесох в жертва. Защото той въобще не ми принадлежеше вече. Разбери ме, аз не съжалявам, задето съм приел монашеските обети, казах „да“ и с Божията помощ ще живея в монашество до края на живота си, но никого, чуваш ли, никого не благославям по този път. Искаш да служиш на Бога — служи в нормалния живот. Тук има на кого да служиш.

И отново с Муса ни подхвана любовна вълна и избягахме в Кипър. Живяхме там четири месеца. Той искаше да се оженим. Бях объркана и мечтаех да умра, за да свърши всичко по-бързо. И Даниел ми беше казал: „Време е да се спрете, иначе някой ще загине“. Исках да съм аз. Дори се молех това да стане някак от само себе си. Не мислех за самоубийство — то бе твърде лесен ход, знаех, че за Даниел това щеше да бъде ужасен удар. Той отговаряше за мен.

В разгара на всички тези страсти в Кипър пристигна телеграма от бащата на Муса, в която пишеше, че Давид, средният син на Муса, е бил блъснат от кола. Тогава той беше на петнайсет години. Качихме се на ферибота и се върнахме в Хайфа. Четири часа оперираха момчето, но то не идваше на себе си, беше в кома. Молихме се с Даниел в храма две денонощия. Аз дадох обет, че с Муса никога нищо повече няма да имам. Той е дал такъв обет в същия час. Не се бяхме уговаряли. Двамата бяхме разбрали, че трябва да заплатим цената. Момчето оживя.

Оттогава с Муса сме се виждали понякога само в църквата. Стояли сме един до друг и сме се молели. Дума не сме си казвали.

През 87-а година, когато започна първата интифада, въстанието, мюсюлманите изклаха цялото семейство на Муса. Чичо му държеше малко ресторантче до автогарата. Добро място, там се събираха различни хора, защото го обичаха — беше приветлив и старателен. В този ден са празнували рождения ден на бащата, в ресторанта се е било събрало цялото семейство. Мюсюлманите нахлули и ги изклали. Били са терористи, които искали да си организират там място за срещи, но чичото им отказал. Тогава му заповядали да им продаде кафенето, казали, че ще платят, но чичото да се маха. Той отказал. И те си отмъстили. Четирима мъже, две жени и три деца загинали, Давид, синът на Муса, по това време бил в Англия. Той не могъл да пристигне за рождения ден. Тогава много писаха за тази трагедия.

Макар, ти знаеш, Ева, никой да не каза най-важното: положението на арабите християни в Израел е по-лошо от положението на самите евреи. Евреите живеят като на остров сред враждебния арабски свят, а арабите християни са подозирани и от едните, и от другите. Даниел разбираше това най-добре от всички. Той имаше удивително чувство за хумор — веднъж ми разказа как отсъствието на великодушие у една възрастна жена на име Сара и неразрушимата й ревност довели до това един семеен конфликт да прерасне в световна катастрофа. Ако тя бе имала великодушието да обикне Исмаил, по-големият брат не би станал заклет враг на по-малкия… Много сме говорили за това с Муса; у мен са се запазили три негови писма и едно от тях е посветено именно на неговите преживявания, които той нарича „да бъдеш арабин“. Все пак не е изучавал само ботаника. Познаваше философията и психологията. Но е захвърлил тези занимания, защото решил да прави това, което му носи удоволствие — растенията. Той произхождаше от добро семейство, предците му са садили градини за всички източни управници, а персийските градини на Бахайския храм са били планирани от дядо му.

В последните години от живота си Даниел ме наричаше „дъще“. А теб, Ева?

8.

Декември 1966 г.

Запис на беседата на брат Даниел в Храма на Илия при извора

Елдар е направил такава хубава маса, около която могат да се поберат много хора. Благодаря ти, Елдар. Оставете чиниите в легена, после ще ги измием. Чашите не махайте. Може на някого да му се допие. Да. Хилда ще ни приготви чай, а Муса ще свари кафе, той го прави най-добре. И за мен една чашка, нали?

Миналата седмица съпровождах поклонници и попаднах на гробище в Йерусалим, под стария град, където се правят разкопки. Там ни показаха много интересно погребение от втори век, където заедно са погребани евреи и християни — членове на едно семейство. Това е период на едновременното съществуване на еврейското християнство и юдаизма, когато в синагогите са се молели всички заедно и помежду им не е имало конфликт. Наистина евреите — ученици и последователи на Христа, още не са се наричали християни. Обаче ранното християнство е било свързано по най-тесен начин с юдейската среда от онова време поне заради факта, че самият Исус е произхождал именно от тази среда. Исус е имал майка юдейка, Мириам, говорил е древноеврейски и арамейски. Когато е бил на осем дни, е бил извършен обред по обрязването му. Както знаем от текстовете на Новия завет, Исус е спазвал съботата и е посещавал Храма. Както доказват съвременните познавачи на юдейската писменост от онова време, излагал е учението си на същия език, давал е същите примери, както и равините от тази епоха.

През първи век все още са били живи много участници и свидетели на събитията, били са живи и най-близките роднини на Исус, самата Мириам е била жива. След смъртта и Възкресението на Учителя апостолите Петър, Яков и Йоан избрали за епископ Яков, брат на Исус, който възглавил Йерусалимската община.

За апостолите Възкресението на Исус е есхатологично събитие[68], за което са известявали пророците на Израел. Затова учениците на Христос призовали всички юдеи да признаят, че именно те самите са истинският Израил — съобщността на Новия завет. И тук те се сблъскват с упоритата, непрекъсната враждебност на официалния юдаизъм. Тогава апостолите създали особена група, съществуваща вътре в юдаизма заедно с други юдейски секти. Но са останали верни на предписанията на Закона и на богослужението в храма.

През 49-а година от Христа на Йерусалимския събор[69] бил узаконен обичай, според който превърналите се от езичници в християни, „езичнохристияни“, са длъжни да спазват само Заповедите на Ной — числото Седем, Седемте закона, „Бней ноах“. Те не са били задължени да спазват обрязването и да изпълняват други предписания на юдейския Закон. Апостол Павел е считал, че юдеохристияните не са длъжни да се придържат към древните правила; например могат да не спазват забраната да се хранят заедно с езичници, а да споделят трапезата си с необрязаните християни. Но много юдеохристияни не били съгласни с такова решение.

Това станало причина за спора, възникнал в Антиохия през същата 49-а година. Според разбирането на апостол Павел обрязването, спазването на съботата и храмовото богослужение се отменят дори за юдеите, а християнството се освобождава от юдейската политико-религиозна среда и се отваря за други народи. Помните ли видението на апостол Петър върху покрива на къщата на кожаря Яфо — от небето се спуска нещо като голямо платнище, привързано в четирите краища, с животни, приемани от юдеите за „нечисти“, и се чува глас: „Което Бог е очистил, ти не считай за нечисто!“.[70]

Именно тук се забелязва разклонението — Йерусалимската църква не къса с юдаизма, а учението на апостол Павел води към този разрив, който скоро става факт, но вече след неговата смърт.

Хилда, скъпа! Чайникът е накрая на печката и ей сега ще се обърне, а в него има вряла вода. И сред нас няма никой, който да може да те излекува мигновено.

Разривът се задълбочил, когато през 70-а година римляните разрушават Йерусалимския храм. След поражението на въстанието на Бар Кохба около 140-а година[71] разделението се оформило окончателно. Преди юдеохристияните живеели в Пела и други градове на Задйордания[72], ала сега Палестина се елинизирала и юдеохристияните взели да напускат Близкия изток. От края на второто столетие юдеохристиянството на Изток — в Палестина, Арабия, Йордания, Сирия и Месопотамия, угасва напълно. Последните техни общини са погълнати от исляма пет века по-късно. В съвременното християнство се забелязват само редки „археологически“ остатъци в богослуженията на Етиопската и на Халдейската църква.

Благодаря. Муса, кафето ти е несравнимо. Има много книги на тази тема. Няма да ви пълня главите. Удивителното е, че най-древните юдеохристиянски литературни паметници не се отличават кой знае колко от мидрашите — особен литературен жанр за тълкуване на текстове, устната тора, създаден от равините от онова време. В произведенията на такива църковни писатели като Варнава, Иустин, Климент Александрийски и Ириней все още присъства юдейската традиция.

Периодът на едновременно съществуване на юдейското и гръцкото християнство завършва през четвърти век. Оттам нататък нееврейската християнска църква става могъща, приема гръко-римска форма, става религия на империята. В съвременната църква няма място за еврейската. Християнството, съществуващо в наши дни, е гръцко християнство. То е изхвърлило от себе си еврейските течения. Еврейската традиция, свързана със строг монотеизъм, се е проявила по-скоро в исляма, който — сам по себе си — също е някаква интерпретация на юдеохристиянската религия. Именно юдео-християнската църква предлага възможност за бъдещ диалог в три направления — юдаизъм, ислям и християнство.

На църквата трябва да бъде върнат нейният изначален плурализъм. Еврейската християнска църква трябва да намери своето място сред много християнски църкви, говорещи на езиците на света… Длъжни сме да се върнем на мястото на стария разрив и да разберем какво можем да поправим. Историческото християнство е сторило много грешки. Да се поправят, разбира се, не може, но може да се разбере откъде са произлезли и в какво се заключават. И новото разбиране може да донесе добри плодове — примирение и любов. Защото поради отсъствието на евреите християнството губи своята универсалност. Напускането на евреите е незарастваща рана за християнството. Гръцката, византийската съставна част са изкривили в много отношения същността на първоначалното християнство. И на мен ми се иска да се върна при извора. Заедно с вас.

9.

Декември 1966 г.

Докладна записка

до Йерусалимската патриаршия

За монсеньор Матан Ават

От брат Илия

На 11 декември 1966 г. свещеникът Даниел Щайн проведе беседа със своята общност в наскоро възстановената църква Св. Илия при Извора, чието съдържание, записано на лента, предоставям във ваше разпореждане.

Бр. Илия

10.

Юни 1967 г.

Из писмото на Хилда до майка й

… Даниел имаше висока температура, а аз знам, че не може да търпи да се лекува. Купих му разни лекарства и тръгнах пеш за „Стела Марис“, защото заради войната транспортът се движеше много лошо и беше по-добре, вместо да чакам автобуса час и половина, да тръгна пеш — същите час и половина. И представи си, изкачих се в планината, стигнах до манастира, предавам вързопчето с лекарствата на вратаря. А той ми казва, че рано сутринта Даниел е заминал и ще се прибере едва вечерта. Връщам се в Хайфа. Почти стигнах до града. Гледам — по пътя се носи малка „Веспа“, възседната от Даниел с развяващо се расо, а на задната седалка подскача кльощав хасид, който се държи с една ръка за Даниел, а с другата крепи широкополата си черна шапка. Не можеш да си представиш нищо по-смешно, цялата улица умира от смях. На другия ден войната свърши и не мога да ти опиша какво ставаше тук. Такова ликуване, такова щастие! Веднага нарекоха войната „Шестдневна“.

Сред всеобщата радост идва доста намръщеният Даниел, сяда и казва:

— Поздравявам ви за победата. За тази война до края на века ще пишат всички военни учебници. Арабите никога няма да ни простят такова унижение.

А Муса, който също намина този ден, говореше:

— Даниел, аз по-добре познавам арабите, те ще намерят начин да изтълкуват поражението като голяма победа. Арабите няма да позволят на света да им се присмива.

Даниел кимна — той много обича Муса, те се разбират един друг добре:

— Разбира се, Муса, само вътрешно освободеният човек може да се надсмее над себе си и да разреши на другите да се посмеят.

Изведнъж си спомних картината с мотора, когато возеше онзи хасид:

— Да, миналия ден цяла Хайфа ти се смя!

— Ти какво, видя ли ни? — изплаши се Даниел.

— Разбира се, видях ви. Не само аз, целият град едва не умря от смях!

Според мен той се разстрои. Започна да обяснява:

— Разбираш ли, той закъсняваше за кадиш и нито едно такси, нито един автобус. Видях как тичаше насам-натам, спрях и му предложих да го закарам. И той се качи. Нищо особено. Докарах го до мястото, той ми каза едно „благодаря“ и това е. Какво смешно има?

Муса се държеше за корема от смях. А Даниел продължаваше да недоумява:

— Ние бяхме в една посока!

— Това е, защото и двамата сте евреи, а с арабите евреите няма да бъдат в една посока. Казвам ти го като арабин. Ние, арабите християни, въобще нямаме къде да се денем. И от вашите победи, и от вашите поражения.

Изпихме си кафето. Преди да тръгне, Даниел ми рече:

— Хилда, а ти не си чеши особено езика за това, че съм возил хасида.

— Даниел, на никого дума няма да кажа, но целият град ви видя!

— А може да не съм бил аз, а някой друг свещеник?

Честна дума, няма друг като него.

11.

1967 г., Йерусалим

Записки на Хилда

Конспект за консултация преди изпита при проф. Нойхауз

1. Периодът на Втория храм е завършил през 70-а година. Храмът е бил разрушен, а храмовите жертвоприношения са били прекъснати. Започнала е епохата на богослужението в синагогите. Смята се, че докато Храмът е съществувал, евреите са идвали в него три пъти в годината — на Сукот, Песах и Шавуот[73].

Бележка отстрани: Последните два са съотносими с християнските Пасха и Петдесетница, за Сукот може да се пита.

Трудно е да си представим, че селяните от Галилея са извършвали такова поклонничество три пъти в годината — пътят само в едната посока по онова време е траел седмица, още една седмица са продължавали празниците. Можел ли е селянинът да си изостави стопанството за три седмици? В синоптичните Евангелия[74] се казва, че за цялото си детство Христос е бил в Йерусалим само един път за празника. По-реално е да се предполага, че всеки юдей е извършвал такова поклонение веднъж на няколко години.

Шмуел Сафрай, съвременен изследовател, смята, че в началото на първи век, още преди разрушаването на Втория храм, вече са съществували синагоги — където юдеите са се събирали в събота за четене на Тората и съвместна молитва. Именно на такива събирания Христос е изцелявал болните.

Макар обикновено юдейските изследователи да не ползват християнски източници, в дадения случай е интересно да се види какво казва Новият завет.

Има множество споменавания за синагогите в текста на Новия завет. Възможно е да е ставало дума за богати частни домове на хора, предоставящи помещение за съвместни молитви и четения на свещените текстове със съседи и съселяни.

Мисля, че съществуващите до ден-днешен развалини на Капернаумската синагога, християнска светиня, се датират неправилно, но ще оставим това на съвестта на съвременните археолози и на туристическия бизнес. Но по същество тази синагога е доказателство за това, че Храмът още не е бил разрушен, а службите в синагоги вече са съществували.

Далеч не всички изследователи споделят тази гледна точка — привържениците на по-консервативната школа считат, че синагогалната епоха е започнала само няколко години след разрушаването на Храма. Склонен съм да споделя гледната точка на Шмуел Сафрай.

Напомням ви, че ожесточената борба за забрана на всякакво богослужение извън храмовото е започнала стотици години преди това време. Всичко това ни дава основание да предполагаме, че още преди разрушаването на Храма, се е водела тайна дейност, подготвяща нов етап от съществуването на юдаизма — следхрамов, синагогален, на който му предстояло да се оформи в цялото си многообразие във времената на изгнание.

Защо синагогите са се създавали още тогава? Било ли е историческо предчувствие? Непоколебима вяра в пророчествата за разрушаване на Храма? Предпазливост на религиозните лидери от онова време, предвиждащи катастрофата? Ето ви въпрос за размисъл.

Как различните слоеве от народа са възприемали Храма? Харизматичните и екзалтирани кумранити са го избягвали като пристанище на корупция. Интелектуалците смятали идеологията на Храма за твърде жестока. Фарисеите акцентирали върху изучаването на Тората, а не на храмовото богослужение. В резултат на това Храмът принадлежал на свещениците и на простия народ. Първите, както винаги и навсякъде, имали власт и богатство, вторите не отговаряли за нищо поради невежеството си…

Първи век от новата ера — преходен период между юдеи и християни, определил по-нататъшната съдба на света, на който все още не може да се сложи отчетлива граница. Те са все още заедно в богослужебното общение и в сътворчеството. Още са юдеохристияни — една Тора, един Псалтир, едни и същи благодарения и молби към Господа. Дори текстовете на Евангелието не са още установени. Апостол Павел все още не е отсякъл с меча новия филиз на маслината.

2. Още един въпрос за размисъл: по това време статусът на Храма се е разклатил: Кумранската община започва молитвено творчество, откъснато от храмовото. Днес тези текстове са намерени[75].

Около 50-та година на първи век умира Филон Александрийски — същият Филон, който начело на делегация от александрийски евреи отишъл в Рим при император Калигула да ходатайства срещу поставянето на статуи на императора в синагогите в Александрия и в Йерусалимския храм. Запазило се е неговото описание на това несполучливо пътуване. Благодарение на християните до нас са стигнали в гръцки оригинал много съчинения на Филон. Той е изумително смел и талантлив популяризатор на Тората. От гледна точка на ортодоксията е зареден с платонизъм, стоицизъм и други актуални гръцки идеи. От неговия трактат „За съзерцателния живот“ знаем за съществуването на сектата на терапевтите.

Бележка отстрани: Трябва да се види!

Филон пише: „Ако не си положил греховете си на олтара на своето сърце, няма защо да отиваш в храма. Но ако си дошъл в храма и мислиш за някакво друго място, то ти се намираш там!“. Филон е трансформирал „материалното“ в духовен план. „Ние не ядем свинята, защото тя олицетворява образа на неблагодарността, защото тя не знае своите стопани“, пише Филон Александрийски. По примера на пророците говори за „обрязване на сърцето“. Той е съвременник на Исус и му е съмишленик по някои въпроси. По времето на Филон някои семейства в общността не са обрязвали синовете си, а той меко ги е укорявал: „Трябва да се спазва обичаят, за да не се съблазняват и други“. Колко близо е това… Тук ще спра — имам лично пристрастие към Филон Александрийски.

Бележка отстрани: Задължително да взема от библиотеката този Филон!

Да се върнем към богослужението. Богослужебните часове на християните се доближават до юдейското разписание. В Тората Господ е предписал на евреите да извършват утринна и вечерна служба. До построяването на Първия храм от Соломон жертви са се принасяли на олтари под открито небе. В епохата на Вавилонското пленничество евреите започнали да се молят в молитвени събрания, в помещения. Служението се свеждало до четене на Тората в определени часове, четене на псалми и химни; започнали са да заменят и кръвната жертва с „жертва на венцехваленето“. Този тип богослужение, изработен във вавилонското изгнание, е послужил за праобраз на по-късната литургия в християнските църкви. Ето ви прекрасна тема за самостоятелна работа — сравняване на богослужебните текстове в историческото им движение.

Невъзможно е да си представим християнството без Тората. Новият завет се е родил от Тората.

По-късно юдеи и християни прекратили молитвеното си общение и започнали да се молят в отделни помещения. Постепенно при християните започнали да се появяват текстове от нов тип, насочени срещу юдаизма и евреите. Тук има огромно поле за изследване. Ще се върнем към този въпрос, когато говорим за литургията.

3. За литургията. Особено важна точка. Съществува паралел между еврейската пасхална служба и християнската меса (сравнете текстовете на пасхалната агада[76] и месата, много е интересно!). Християнската литургия е свързана с еврейската пасхална служба по най-тесен начин. Всичко, което казвам сега, има откъслечен характер. Просто напомням основни положения, общите места. Но ви призовавам да разглеждате всичкото това критически, творчески.

Призовавам ви да проверявате и оспорвате всичко. Знанието, придобито без лично усилие, без лично напрежение, е мъртво знание. Само когато е преминало през собствената ти глава, става твое достояние.

И така: текстовият анализ на пасхалната еврейска служба и съвременната литургия както на Западната, така и на Източната църква посочва структурна връзка между тях, а също и използване на едни и същи молитви и в двете богослужения. Прегледайте внимателно записките на лекциите си по тази тема. Сега няма да се повтарям.

Отделен въпрос, който се изследва постоянно и от юдейските, и от християнските автори е: антисемитският характер на някои християнски текстове, особено във времето на Страстната седмица, т.е. в навечерието на Пасха.

Вторият ватикански събор от 1962–1965 година изключва мнозинството от тези текстове, в частност написаните от бащите на Църквата, например от Йоан Златоуст.

Източните църкви се отнасят отрицателно към такива изключвания на текстове, в много православни църкви те се четат и до днес.

Тази тема е болезнена, тя нанася удар върху някои крупни авторитети както в християнството, така и в юдейското богословие. В трудовете на Маймонид, известен от еврейските източници като Моше Бен Маймун или Рамбам[77], юдейски учител и коментатор от XII век, се срещат остри упреци срещу християните, толкова малко обосновани, както и антиеврейските изказвания на някои бащи на Църквата.

Тук се е задълбочавала пропастта между юдейския и християнския свят. Тя е огромна, но на мен не ми се вижда непреодолима. Работата с тези материали изисква знания, честност, откритост и смелост. Както е казал бащата на Църквата Григорий Велики — ако истината може да предизвика скандал, по-добре е да допуснем скандала, отколкото да отричаме истината.

Драги студенти! Последното, което искам да ви кажа, е, че да се вземе изпитът по този предмет е практически невъзможно. В него е преплетена религиозната история и историята на човешкия род. Трагедията на еврейството и трагедията на Европа. Сърцето на историята бие именно тук. Затова няма да имате изпит. Ще направим събеседване. С всеки от вас ще поговорим за това, което му се е сторило най-същественото в моя курс. Ако искате, подгответе си тезиси в писмен вид. Това е разумно, особено за студентите, които идват отдалече. Може да направите сравнителен анализ на документите. Например ти, Арад, като етиопски евреин, би могъл да вземеш текстовете на етиопските християни, аз притежавам интересни такива текстове, и да ги сравниш с еврейските от този период. Да, да! Непременно го направи! Сега се разделяме с вас за една седмица, след това ви очаквам в съответствие с разписанието.

Бележка отдолу: За Нойхауз се разнася анекдот, че на събеседването попитал студентка колко канонични Евангелия съществуват. Тя не знаела. Той не й задал повече въпроси и й дал зачота. А когато го попитали защо е постъпил така, той отвърнал — тя не отговори само на един въпрос.

12.

1967 г., Хайфа

Писмо от Даниел Щайн до Владислав Клех

Драги братко В.! Както виждаш, дълго запрягах! Затова пък така добре препуснах, че си счупих крака. Гипсираха ме и ме пуснаха, но по-късно стана ясно, че гипсът е сложен неправилно; наложи се да се направи операция. Така че трябва да прекарам няколко дена в болница, която се оказа великолепен санаториум. Тази спирка насред препускането ми дава пълна почивка. При това кракът ме боли, тъй че имам усещането за бягство от задълженията си. Най-сетне мога да ти напиша подробно писмо за сегашното си настроение. Преди самото заминаване от Краков за Израел настоятелят на нашия манастир ми говореше, че за католическия свещеник Израел е още по-трънливо поле за дейност от следвоенна Полша; че християнската мисионерска работа е невъзможна сред израелските евреи. Строго казано, тя дори е забранена от закона.

Той се оказа прав. Евреите не се нуждаеха от мен. Религиозните евреи въобще предполагаха, че съм пристигнал тук с цел да обръщам евреите към християнството. От мен имаха нужда, разбира се, живеещите тук католици. Не зная колко са католиците от Полша, мисля, че са повече от хиляда, има и много деца от смесени бракове и техните проблеми са още по-сложни от тези на католичките полякини. Изобщо, не са само поляците, има католици от Чехия, Румъния, от Франция, Литва и Латвия. Повече от половината ми енориаши не знаят полски, но всички пристигнали учат иврит.

По такъв начин моята възвишена мечта съвпадна със суровата необходимост, доколкото единственият общ език на енориашите ми е именно иврит. Парадоксът е в това, че Църквата, говореща на езика на Спасителя, не е църква на евреите, а църква на имигрантите. Отхвърлени, малоценни, незначителни за държавата хора… Ето ти християнска лингвистика: в ранните времена богослужението, произлязло изцяло от юдаизма, преминава от иврит на гръцки, на коптски, по-късно на латински и славянски езици; сега при мен се явиха поляци, чехи и французи, за да се молят на иврит.

Евреите в съобществото ни са по-малко от всички. За годините, през които съм тук, съм кръстил само трима. Беше красиво кръщене — в Йордан. Бяха мъже на католички. Надявах се, че ще останат в Израел. Всички заминаха. И не само те. Познавам и други евреи-християни, които напускат Израел. Няколко семейства на араби-католици заминаха за Франция и за Америка. Не знам как ще ги приемат там, но разбирам защо заминават.

Навремето покръстеното християнство напуснало Израел, тръгнало по света. А тук останали некръстените апостоли. Спасителят не е кръстил никого. Доста загадъчна история. Въобще отношенията на двамата велики — Йоан и Исус, са много загадъчни. Ако не броим срещата на бременните им майки, когато „младенецът помръднал в утробата“, те са имали една-единствена среща — на Йордан. Цял живот са живели върху една педя земя, страната е мъничка, а не са се срещали. При това са били роднини и е извън съмнение, че е имало общи семейни събития — сватби, погребения… Да не се срещнат може само нарочно. Не са искали да се срещнат! Каква е тайната тук! Да надникна в нея ми помогна знаменитият събеседник, професорът по юдаистика Давид Нойхауз. Той изучава еврейските религиозни течения от периода на Втория храм. Двете най-важни за него фигури са „историческият Йоан Кръстител“ и „историческият Исус“. Нойхауз използва източници, малко известни на християнските изследователи. Признавам, обхваща ме вълнение, когато се докосвам до еврейски документи от онова време. Тук лежи, запечатан със седем печата, отговорът на главния за мен въпрос — в какво е вярвал нашият Учител? И вярвал ли е Той в Отца, Сина и Светия Дух? В Троицата?

Нойхауз анализира, че съществуват различия във възгледите на Исус и Йоан Кръстител. Йоан е бил уверен в скорошния свършек на света и е очаквал Страшния съд, както преди него Кумранските мъдреци и както след него Йоан Богослов в „Апокалипсис“. Според Нойхауз жаждата за незабавен съд и желанието да се накажат веднага нечестивите са били чужди на Исус. Той не е последвал Йоан Кръстител, макар известността и авторитетът на последния да са били много големи. Мога да предположа, че Кръстителят е отблъснал Исус със своите есхатологични очаквания, със страстната си насоченост към края на света. Следващата проповед на Учителя е посветена изцяло на живота, на неговия смисъл и ценност.

Жив Бог за живи хора.

Впоследствие историческото християнство се е опитало да организира съд над света. И съд над евреите. В името на Исус. Т.е. Божественият съд е заменен от човешки и се е извършвал от името на Църквата.

Давид Нойхауз изучава Исус в контекста на еврейската история. Отговор на въпроса „В какво е вярвал нашият Учител“ може да се получи именно по този начин, изхождайки от еврейския контекст.

Професор Нойхауз ме покани у дома си, което е голяма чест. Има красив дом в стар йерусалимски квартал, където навремето са започнали да строят пришълци от Германия. Сега там живеят богати хора — много университетски професори, известни лекари и юристи. Напомня малко на уютно предградие в южен европейски град. Влязох в къщата — голям хол, огледало, масичка, всичко е толкова прилично и буржоазно, а на най-видното място стои скулптура: доста голяма свиня. Веднага попитах защо той оказва чест на такова презряно животно. Ето какъв бе отговорът му:

— Аз съм родом от Чехия. Когато немците я окупираха, отначало издаваха на евреите разрешения за заминаване. Подадох документи за Палестина, а когато отидох да си получа разрешението, немският офицер, който ги оформяше, поиска да извикам три пъти: „Аз съм мръсна еврейска свиня!“. Тъй че това зверче го държа в памет на онова събитие.

Видях през прозореца, че пристигна завеждащият на отделението, и ще се опитам да го уговоря да ме пусне. Ако успея, незабавно отивам на работа и тогава ще довърша това писмо при първа възможност. Д.

13.

Ноември, 1990 г., Фрайбург

Из беседа на Даниел Щайн с ученици

Началникът на беларуската окръжна полиция Иван Семено̀вич ме доведе от село в град Емск и ме настани в своя дом. Искаше постоянно да съм до него. Той живееше с младата си жена — полякиня. Беата ме учуди с пълното несъответствие между нея и простия и груб Семено̀вич. Тя бе много хубава, образована и дори аристократична. После разбрах, че е от много добро семейство: баща й Валевич беше директор на гимназията, а големия му брат — местният ксендз.

Иван бил влюбен в Беата от много години, но тя дълго му отказвала и се омъжила за него наскоро, когато той станал началник на полицията. По този начин тя се опитала да спаси семейството си от преследване. Полските преселници, по-образовани от местните беларуси, бяха малко, защото основната част на полската интелигенция беше заточена в Сибир още при руснаците.

Нацистите преследваха не само евреите. Те считаха за еднакво непълноценни циганите, негрите, славяните. Но йерархията беше такава, че най-напред на унищожение подлежаха евреите. Аз се нарекох поляк.

Местните поляци се отнасяха добре към мен — беше им известно, че съм полунемец-полуполяк; когато оформях документите си в Емск, се записах като поляк, макар да можеше да се запиша и като немец. Изборът ми бе абсолютно съзнателен — единственият документ, останал от миналия ми живот, бе ученическата ми книжка, в която националността не беше посочена, но бе посочен градът. Немците лесно биха могли да направят запитване и тогава щяха да ме разобличат… Но в очите на поляците моят избор означаваше само едно — че съм полски патриот. Семейството на Беата също се придържаше към патриотичните възгледи.

Скоро ги опознах по-отблизо. Семейството на Беата — баща й и сестрите й Галина и Марися — се оказа прекрасно. Там имаше такава топла домашна атмосфера, че не ти се искаше да си тръгнеш. Понякога наминаваше и самият свещеник, по-големият брат на стопанина на къщата. Когато се срещахме, аз винаги бях напрегнат: не знаех как трябва да се държи един католик в присъствието на свещеник. Но той бе доброжелателен и не изискваше специално отношение към себе си.

Сестрите бяха приблизително на моята възраст — Галина с една година по-голяма, а Марися — с година по-малка. Те бяха единствените, с които можех да си побъбря и да забравя постоянното си напрежение. Ходех при тях едва ли не всеки ден и оставах до вечерта. Играехме на карти, забавлявахме се, правехме се на палячовци. Разказвах им всевъзможни забавни истории, които понякога се случваха дори в полицията.

Общуването с евреи извън службата беше изключено, мигновено бих си навлякъл подозрения. Пък и при вида на черния ми мундир самите евреи свеждаха очи встрани и се стараеха да станат невидими.

Разбира се, за пълна близост със семейство Валевич не можеше да става и дума, защото всяка минута помнех каква непреодолима пропаст отделя мен, укриващия се евреин, от тези мили, симпатични и интелигентни християни… Бях влюбен в Марися и знаех, че й харесвам. Но също така знаех, че никога няма да премина границата, няма да се реша на сериозни отношения, защото бих я изложил на ужасен риск. Не знам как би се стекъл животът ми, ако я бях срещнал в мирно време, в мирна страна. Ужасна смърт очакваше бедната Марися и цялото й семейство и аз не можех да спася никого от тях.

Моите служебни задължения бяха доста разнообразни: на първо място, бях преводач при контактите между немската жандармерия, беларуската полиция и местното население; на второ, налагаше ми се да се занимавам с углавни и битови престъпления, да взимам показания. Стараех се да се държа настрани от „политически“ дела, свързани с разследване на дейността на бившата съветска администрация, комунисти и появили се наскоро след окупацията партизани. И особено от „еврейските“. Но не ме и привличаха към тях — това бе най-засекретената част от работата.

От самото начало живеех в дома на Семено̀вич, хранех се с него и освен официалната работа на преводач му преподавах немски, впрочем неуспешно. Сутрин оседлавах конете и отивахме в кантората. Вечерта, когато можеше да учим, Семено̀вич обикновено се напиваше.

Семено̀вич беше доволен от работата ми: преди мен преводач бил един поляк, който знаел лошо немски и при това бил пияница. Сега Семено̀вич ми стовари цялата кореспонденция плюс самата канцелария. Трябваше да съставям безкрайни безсмислени отчети, които изискваше немското началство. Семено̀вич ценеше това, че се справях.

Мина доста време, преди Беата да ми каже, че на пръв поглед е заподозряла евреина в мен, но когато ме видяла на кон, се отказала от тази мисъл: аз седях на седлото като истински кавалерист, а не като селски евреин. Наистина бях добър ездач, обичах и конете, и язденето, дори съм печелил няколко надбягвания, когато се състезавахме със съучениците ми на манежа.

Беата се отнасяше добре към мен. Живеех в дома й, помагах й с каквото можех, неведнъж ни се налагаше с нея да усмиряваме Семено̀вич, който, като се напиеше, ставаше буен и злобен. Всеки път след солидно пиянство той изпитваше благодарност към мен. Чувствах го. Бих казал дори, че ме уважаваше. Заради това свое уважение веднъж ме постави в много сложно положение. Той разбираше прекрасно, че бидейки поляк, съм длъжен да съм католик. Според йерархията, която бе установил Семено̀вич, евреинът стоеше по-ниско от беларусина, а полякът — по-високо. Що се отнася до арийската раса, нейното превъзходство бе несъмнено. Разбира се, той си бе идеален шеф на полицията: в душата си не се безпокоеше заради провеждащите се антиеврейски акции. В онези месеци унищожаваха еврейски ферми и малки селища с по трийсетина до шейсет човека. Тези акции по принцип провеждаше беларуската полиция. Защо в главата на Семено̀вич изведнъж се появи мисълта тези от неговите полицаи, които по рождение са католици, да ходят на изповед — не мога да си обясня, но един прекрасен ден той ми даде поредната задача: да отговарям за това полицаите католици да се изповядват.

Това бе не просто абсурдно, а криеше особена гавра: убийците трябваше да спазват религиозните обреди, да се изповядват и причестяват. Ясно ми беше, че това се очаква и от мен самия.

Заедно с петнайсет полицаи отидох в църквата. Всички си чакаха реда, аз бях последен. Седях на дървената пейка в очакване и се страхувах да не бъда разобличен, защото абсолютно не знаех как да се държа на изповед. Нима тогава можех да си помисля, че след няколко години сам ще изповядвам енориашите си?

Когато всички полицаи си тръгнаха, се приближих до свещеника, с когото бях седял около масата в дома на Валевич вече няколко пъти, и го попитах няма ли днес да отиде на гости при брат си.

— Не — отговори той, — ще отида у тях в средата на седмицата.

Сбогувахме се и аз си тръгнах. Никой от полицаите не забеляза моята хитрост.

Тогава не знаех, че ксендз Валевич се отнася със съчувствие към евреите и дори, както по-късно се изясни, им е и помагал. И до ден-днешен нямам представа дали се е досетил, че съм евреин. Но го допускам. И досега ми е мъчно, че не можах да го спася, макар да се опитах.

След месец и половина, връщайки се късно вечерта от работа, видях стояща до банкета на пътя колона от камиони. Този път не бе съобщено нищо за готвена антиеврейска акция в беларуската полиция. Това можеше да означава само едно: камионите бяха предназначени за поляците, а в беларуската полиция не са съобщили, защото началникът й беше женен за полякиня и всички знаеха това, а на мен не бяха казали, защото минавах за полски патриот.

Побягнах към Валевич, съобщих му за камионите и за моите догадки. Смятах, че те незабавно трябва да се скрият, да отидат в гората или в някоя отдалечена ферма. Молех го да предупреди брат си и всички приятели поляци, но Валевич не ми повярва. Той ненавиждаше и комунизма, и фашизма, но считаше, че е лоялен гражданин и не може да бъде подложен на репресии.

Тази нощ арестуваха цялото им семейство, свещеника Валевич, инженера, лекаря и още двайсет човека. Полската интелигенция. Бяха разстреляни същата нощ. Не дойдоха за Беата.

Милата Марися, бедната Галина… Списъкът на тези, за които се молим, е безкрайно дълъг.

Спаси се само един поляк, когото успях да предупредя онази нощ — той незабавно напусна Емск.

Когато Семено̀вич ме докара в Емск, местните евреи се бяха преселили в стария замък. Разбрах за трагедията, която се е разиграла две седмици преди моето пристигане: на евреите било заповядано да се съберат на градския площад, където те послушно отишли в посоченото време — деца, старци, с вързопчета дрехи и запаси храна за из път. Тук на площада, между двете църкви — православна и католическа — се е извършила кървава разправа. Полицейският отряд заедно със зондеркомандата разстреляли повече от хиляда и петстотин мирни жители. Останалите живи евреи, около осемстотин души, били преселени в полуразрушен замък, който превърнали в гето.

След това събитие в града пристигнал нов началник, майор Адолф Райнхолд, професионален полицай с трийсетгодишен стаж. Той оценил като много лошо състоянието на нещата и въвел свои „цивилизационни“ мерки за поддържане на реда. Създал истинско гето на територията на замъка с охрана, която се оглавявала на първо място от жители на самото гето, отчасти и от беларуската полиция, но под немски контрол.

Майор Райнхолд започнал с това, че конфискувал дома, принадлежащ дотогава на католическия манастир, разположил в него полицейския участък, а монахините изселил в съседния дом, в който преди живеело еврейско семейство, загинало в погрома.

Съпровождайки Семено̀вич в качеството си на преводач, аз, разбира се, попаднах под погледа на Райнхолд и след няколко седмици той каза, че иска да ме вземе в своето подразделение. Семено̀вич не можеше да му откаже. Мен въобще не ме попитаха искам ли да работя в гестапо. Семено̀вич смяташе, че трябва да се радвам на такава кариера. Спомнях си за работата в селското училище като за най-хубавото нещо. А сега трябва да работя при немците! Не можех да откажа, нямаше къде да бягам. Съгласих се. При това разбирах, че сега положението ми става още по-опасно.

Работните ми задължения в гестапо не се отличаваха особено от предишните: като секретар отговарях за телефонните позвънявания, разпределях дежурствата на полицаите, водех финансовата отчетност. Разбира се, в задълженията ми влизаше преводът на документи и работа с населението. Вършех си добросъвестно работата, стараех се да превеждам абсолютно точно, когато ставаше дума за углавни дела — а те бяха много: сбивания, кражби, убийства. Но работейки в гестапо, разбирах, че споделям отговорността за това, което става там. Макар и да не участвах непосредствено в убийствата на хора, чувствах своето съучастие. Именно затова имах остра нужда да си създам вътрешен противовес на това, в което косвено участвах.

Да се работи в полицията бе много трудно. Дали за там подбираха особено жестоки, особено тъпи хора, дали самата работа изваждаше от хората на показ най-лошото, което носеха? Сред тях имаше истински садисти и умствено изостанали в медицинския смисъл на думата. Повечето завършиха много зле. Не ми се иска да си спомням. Въобще в паметта ми има много неща, които бих желал да забравя. Не помня…

Колкото и да е странно, най-достойният човек от всички бе майор Райнхолд. Член на нацистката партия, по природа бе порядъчен човек и добросъвестен изпълнител. Преди войната беше работил в полицейското управление на град Кьолн. Като поработих под неговото началство няколко месеца, забелязах, че избягва да участва в акции за унищожаване на еврейското население, а когато присъстваше, се опитваше да съблюдава закона и да мине без излишни жестокости.

Още едно поразително и печално обстоятелство определяше общата атмосфера на онова време и онова място: на бюрото ми валяха заявления от местни жители, доноси от съседи, жалби, обвинения, почти винаги неграмотно написани, често лъжливи и всички без изключение подли. Непрекъснато бях в угнетено и потиснато състояние, което трябваше да се мъча на всяка цена да скрия от обкръжението си. Причината бе, че никога по-рано не бях виждал от толкова близо човешката подлост, неблагодарност, гнусотия. Търсех обяснение и намирах само едно: местното беларуско население беше страшно бедно, необразовано и угнетено.

И все пак доста често ми се удаваше да помогна на хората, срещу които съседите им пишеха доноси. По-голямата част от тези производства водех сам и имах възможността да защитавам невинните, да премахвам подозренията от хора, набелязани за връзки с партизаните, просто да помагам на справедливостта. Постоянно търсех случай да направя нещо за хората — това бе единственото, което ми даваше сили да преживея деня от сутринта до вечерта.

Валевич вече ги нямаше, имуществото им бе разграбено, няколко беларуски семейства бяха окупирали дома им и не можеха да си го поделят. Горката Беата — единствената оцеляла, лежеше по цели дни с лице към стената и не искаше да види никого. Тя беше бременна в последния месец. Семено̀вич пиеше и се държеше свирепо. С него не се виждахме често. По цели дни прекарвах в участъка. Имаше много канцеларска работа: сводки, закони, уведомления. Трябваше да се превеждат на полски и беларуски, за да може населението да се запознае с тях.

Партизанското движение се разрастваше все повече и много безпокоеше немците. Отначало нямах пряка връзка с партизаните, но всеки път, когато получавах доноси от местното население за придвижването им, правех всичко зависещо от мен оперативните сведения да закъсняват или въобще да не стигат до началството. Не принадлежах към никаква организация, към никоя група на съпротивата, но след известно време ми се удаде да установя контакт с евреите от гетото.

Срещата стана направо в полицейския участък. Евреите нямаха право да излизат от гетото, с изключение на тези, които работеха в града за немците. В участъка всеки ден идваха две жени чистачки, но не рискувах да ги заговоря. В конюшнята работеше още един евреин, който не ми вдъхваше доверие. После конярят се разболя и изпратиха друг. Познавах го от Вилнюс, беше член на „Акива“, Моше Милщайн. Отначало той не ме позна: черната униформа е наистина като маскировъчна дреха. Чрез Моше се сформира верига от свръзки, така можех да предавам информация за готвещите се срещу евреите и партизаните акции.

Първият ми опит да спася от унищожение еврейско село се провали. Свръзката предала сведението за операцията на юденрата, но те поискали да им бъде разкрит източникът на информацията. Свръзката отказала, за да не ме злепостави. Всички се страхуваха от провокация. Накрая юденратът предупредил селото, но и там историята се повторила. Селяните изпратили едно момиче в Емск да разузнае доколко са истински сведенията. Когато след две денонощия момичето се върнало в селото, там вече нямало нито един жив човек.

Случи се така, че това беше първото село, където ме изпратиха като преводач. За да избегне излишната жестокост и — както той се изразяваше — „свинството“, майор Райнхолд бе задължил отряда да събере всички жители, да се чете заповедта, обявяваща ги за врагове на Райха, и в качеството им на такива да ги разстрелва. Самият той избягваше подобни мероприятия и пращаше своя вахтмистър, който се отличаваше с особен садизъм.

Когато пътувах натам, мислех, че къщата ще бъде празна. Но за мой ужас хората не си бяха тръгнали. Събраха ги в една стая, аз прочетох заповедта, след което вахтмистърът записа фамилиите на възрастните, а децата преброи. Отведоха всички в плевнята. Скрих се зад нея, не се показах, докато не заглъхнаха изстрелите. И досега имам чувството, че сякаш беше вчера…

Обикновено след подобни операции се събираха да пийнат. Седях на масата, превеждах войнишките шеги от беларуски на немски. И много съжалявах, че нямам влечение към алкохола.

След този случай юденратът вече не проверяваше моята информация. Понякога хората успяваха да се спасят в горите.

Удивителна загадка е човешката психика: тези стари евреи бяха преживели множество погроми, бяха преживели масовия разстрел на площада, но отказваха да повярват в плановото и организирано мероприятие за унищожаването им. Те имаха свой си план: бяха се уговорили с един местен беларуски началник да не допуска гетото да бъде унищожено, ако му платят огромна сума. Парите ги нямаше, но бяха му изпратили вече аванс и началникът се бе съгласил на отсрочка.

Много хора разбираха, че това е измама и шантаж, но се надяваха…

За щастие, в гетото имаше и хора, решили да се съпротивляват и да не дадат просто така живота си. Това основно бяха млади ционисти, които не бяха успели да заминат за Палестина. Почти нямаха оръжие. Аз им организирах доставки в гетото. Доста често като междинен пункт ми служеше домът на Семено̀вич.

14.

1987 г., Редфорд, Англия

Писмо от Беата Семено̀вич до Марися Валевич

Скъпа Марися! Измина седмица, преди да се стегна и да намеря сили да ти пиша за смъртта на Иван. Той умря на 14 май, след една година на жестоки страдания. Видът рак, от който беше болен, не се повлияваше от никакви обезболяващи средства, само водката облекчаваше малко мъките му. Година преди да умре, му отрязаха десния крак, възможно е това да бе грешка, защото след операцията ужасният сарком се разпространи по всички кости като пламък по суха трева и той безмерно страдаше. Не искаше да отиде в клиника, защото до края го мъчеше страхът да не го хванат евреите. Беше уверен, че от мен, от вкъщи няма да го вземат, но от клиниката — непременно. Имаше подборка от вестниците за военнопрестъпници, които евреите откриват дори в Латинска Америка и ги предават на съда. Но повече от съда го плашеше да не би децата да разберат за миналото му. И без това между тях цял живот отношенията не бяха лесни. Децата пристигнаха за погребението и си заминаха на другия ден.

По цели дни бродя из къщата. Тя е доста голяма, долу има столова и кухня, а горе са четири стаи. В мислите си съм отредила най-уютната, с прозорци на запад, за теб. Така си мечтая да дойдеш в Англия, да се заселиш в този дом и ние двете да бъдем щастливи като в детството си. Нима монахините не ги пенсионират? Ти скоро ще навършиш шейсет и три, аз съм на шейсет и осем. Ще живеем още десетина години. Ще ходим заедно на меса, както когато бяхме деца. Ще готвя бигос[78] от местното зеле, което съвсем не прилича на полското, и драники[79]. Иван ми остави прилично наследство: неговата алчност, от която толкова страдах цял живот, се материализира в много добра сума, която ще ни стигне да изживеем остатъка от живота си, без да се лишаваме от нещо.

Нямам по-близък човек на света от теб — ти си част от онзи довоенен живот, който бе така щастлив — в нашия любим дом с татко, мама и Галинка.

Толкова обичах всички, че реших да се жертвам, омъжих се за Иван, надявайки се да спася семейството. Не спасих никого, само обезобразих живота си.

Чувствам се опустошена след погребението. Тежките мисли, нови и стари, не ме оставят и за минута. Когато бях млада, ненавиждах мъжа си. След гибелта на семейството ни и раждането на Хенрик Иван се стараеше да помага както може, за да дойда на себе си, дори за известно време престана да пие — през първата годинка на Хенрик не го изпускаше от ръцете си. Ако в него е имало нещо добро — това беше любовта му към мен и към синовете ни. Всъщност аз съм виновна пред него, защото се омъжих, без въобще да го обичам. Даже го ненавиждах. Но той ме обичаше много. А когато започна отстъплението на немците и ние тръгнахме с тях, много пъти малодушно молех Бога да ме отърве от него. Но колкото и големи да са били престъпленията на Иван, пред мен той не бе виновен за нищо. Виновната бях аз. Ако някой може да го съди, това не съм аз.

Скъпа моя Марися! Може би и моят живот щеше да бъде друг, ако се бяхме срещнали по-рано, преди края на войната. Тогава може би щях да намеря сили да си тръгна от Иван, но изминаха десет години, преди да се разбере, че си оцеляла и по чудо да се открием една друга. Не бих започнала да те търся, защото навремето Иван узна със сигурност, че през онази нощ всички поляци са били разстреляни. Кой да знае, че си имала възможност да се спасиш…

Предложението ми да дойдеш при мен е съвсем трезво, не го правя от отчаяние, не е необмислено. Предполагам, че няма да искаш да се преселиш в Англия, но в края на краищата можем да се установим и някъде в Европа. Бихме могли да си купим къщичка в някое тихо село в Южна Франция или Испания, или на Пиренеите. Там е много красиво, помня го от онова ужасно пътешествие, което направихме из Франция и Испания. Не си представям живота в днешна Полша, но в края на краищата съм готова да помисля и за това.

И двете ми снахи, жените на Хенрик и Теодор, няма никога да се преместят в тази къща. Пък и какво да правят в глухата провинция. Тук няма даже нормално училище. Така и ще живея сама до смъртта си. Но ако ти се съгласиш да дойдеш, заедно бихме си живели щастливо. Моля те, не ми отговаряй веднага, помисли си.

Слагам в плика снимки. Доста са стари. Иван ги е правил, докато беше здрав. Това е градината около къщата. Сега е малко изоставена, през последната година занемарих всичко. Но ще намеря сили и ще я оправя. На едната снимка се вижда фасадата на къщата ни, а на втората — заснетата от балкона градина. Имаше и снимки на стаите, но бяха много тъмни, а и съм ги пъхнала някъде и не мога да ги намеря.

Целувам те, скъпа сестро. Споменавай ни в молитвите си. Беата.

15.

Декември, 1987 г., Бостън

Из дневника на Ева Манукян

Вчера разказах на Естер за първи път това, което толкова ме тревожи в последно време. Изпитах огромно облекчение. Оказа се, че тя е единственият човек, с когото мога да говоря. Още повече че всъщност няма за какво. Няма нищо конкретно. Но докато си подбирах думите, опитвайки се да разкажа за важните за мен неща, някак си сама си събирах мислите в главата. Нейното мълчаливо присъствие ми помага много. Отдавна съм разбрала това: когато общуваш с умен и положителен човек, сякаш той излъчва нещо, което те кара и ти да придобиеш тези качества. Когато разговарям, да кажем, с Рита — е точно обратното. Ставам агресивна и тъпа. Ненавиждам се. В последния разговор с Естер за първи път изказах на глас ужасните си подозрения.

Историята е много дълга. Когато се запознахме с Гриша, Алекс беше на шест години. Тогава бях омъжена за Рей и бракът ни едва се крепеше. Кариерата на Рей вървеше нагоре, той гастролираше много, вече знаех, че са се появили някакви жени. Печелеше добре. Лесни музикантски пари! Както идваха, така и отлитаха. Не можех да напусна работа, седях си в лабораторията, правех анализи на почви и се тормозех. И се появи Гриша! Такова момче. Той се влюби безумно. Улично познанство, между другото. Видя ме и тръгна след мен. А ми беше толкова необходимо…

На това място от разказа ми веждите на Естер леко се повдигнаха. Тя, разбира се, е от онази порода жени, които никога не се запознават с мъже на улицата.

Но аз й разказвам всичко, както си беше. Започнахме да се виждаме с Гриша. Той е с десет години по-млад от мен. Рей, между другото, е по-стар и винаги е имал проблеми от сексуален характер. Подозирам, че цялата си агресия, избухливост, темперамент, заради който феновете му така го обичат, отдава изцяло на музиката и за него не остава почти нищо. Е, всъщност няма значение. Появи се Гриша и това бе чудесно, дори отношенията ни с Рей се подобриха, защото вече ми беше все едно…

Умницата Естер ме гледаше изумена, сложи ръката си върху моята и каза:

— Ева, това, за което говориш, ми е познато само от художествената литература. Длъжна съм да ти призная, макар да рискувам да загубя уважението ти, че съм лош експерт: през целия си живот съм имала един-единствен мъж, съпруга си, и не знам нищо за любовниците. Отношенията ни с мъжа ми бяха толкова пълноценни, че никога не ми се е искало да прибавям нещо към тях. Продължавай, но не разчитай да ти дам разумен съвет в тази област.

В този момент разбрах, че преамбюлът ми е твърде дълъг и говоря съвсем не това, което ме вълнува наистина.

— Да, да, аз не искам съвет за отношенията си с Гриша. Работата е в друго и всичко е много по-болезнено.

Алекс беше на шест, когато с Рей се разведохме по взаимно съгласие. По това време той още не бе толкова известен и богат, колкото сега, но като цяло решението на съда беше в моя полза и ние с Алекс сме напълно осигурени. Алекс обожаваше баща си. Когато се оженихме с Гриша, той трудно прие новия мъж. През цялото време посочваше разни предмети — стол, чиния, възглавница — и заповядваше на Гриша да не ги пипа, защото са на баща му. Психологът ни посъветва да сменим обстановката и сменихме жилището. Алекс не приемаше Гриша, не искаше да си ляга вечер без баща си, макар Рей никога да не бе го слагал да спи. С една дума, Алекс страда две години и ни късаше нервите.

После аз влязох в болница, лежах почти месец и за това време всичко се подреди. Те останаха без мен и Алекс видимо е почувствал, че не само аз, но и Гриша е готов да го защитава. По това време Рей се бе преместил в Калифорния и много рядко общуваше със сина си. Алекс се обиждаше и веднъж отказа да се види с баща си, когато той дойде в Бостън. Рей беше забравил да го поздрави за рождения ден и Алекс много се измъчваше.

През последните три-четири години отношенията между Алекс и Гриша станаха особено добри. Алекс обожава Гриша, който прекарва много време с него. Двамата имат много общи интереси. Какво да добавя към това. Естер… На тях им е толкова добре без мен, че аз ревнувам…

Естер не разбра какво имам предвид. Пък и аз самата изричах на глас това кошмарно подозрение за първи път. В момента, в който го казах, нещо в мен се скъса. Почувствах, че е истина. Т.е. не зная каква е степента на близост между тях, какво точно се случва между тях, но изведнъж стана очевидно, че те са влюбени един в друг…

Алекс е на петнайсет години. Има прекрасни отношения със съучениците си. Но абсолютно не се интересува от момичета. Не знам какво да правя. Страхувам се евентуално да не науча онова, което предизвиква у мен смътни подозрения. Напълно съм объркана. Опитвам се да предвидя различни варианти. Ами ако изведнъж подозренията ми се потвърдят? Какво трябва да направя? Да убия Гриша със собствените си ръце? Да го тикна в затвора? Незабавно да се разделя с него?

Аз, разбира се, полудявам, но в целия този кошмар има и ревност… И ужасно женско унижение… Въобще не съм готова за такъв обрат на нещата, при който ще се окаже, че мъжът ми и синът ми са хомосексуалисти…

Аз изтърсих всичко това пред Естер.

И разбрах какво значи истинска мъдрост. Такова отношение към живота — от висотата на птичи полет. Естер извади от едно шкафче тъмна бутилка без етикет, между другото, начената, постави две големи чаши.

— Исак имаше любима напитка, калвадос. Стои от времето преди смъртта му. Един негов колега от Франция му донесе бутилка с много силен калвадос от нормандска ферма. Виждаш ли, дори няма етикет. Собствено производство. Исак не успя да я допие. Пиеше по чашка вечер…

Тя сипа от тъмната, приличаща на коняк течност. Пийнахме. Питието беше меко и едновременно загряващо.

После тя ми каза буквално следното:

— Ние преживяхме ужасна война. Избиха всичките ни роднини. Видяхме селото след екзекуцията. Видяхме разтопените след зимата планини от трупове, оглозгани от животни. Разстреляните деца. Аз си забраних да си спомням за това. Но сега съм длъжна да ти кажа: момчето ти е живо и щастливо. Щом това е така, защо казваш, че е нещастие? За теб. Но не и за него. Има различни нещастия, за които не се сещам. Естествено, гледам на това като на голяма беда. Но твоето момче е живо и е доволно от живота. Аз не зная нищо за тези отношения. Те предизвикват у мен недоумение и дори протест. Но това е извън опита ми. И извън твоя опит. Остави засега нещата каквито са. Почакай. Сега навярно ти е трудно да общуваш с Гриша. Всичко трябва да се обмисли, но не бързай. Ако ситуацията е наистина такава, то тя не е възникнала вчера. Помни само, че никой не е умрял.

Какво щастие е, че имам Естер на този свят!

Имаше още половин бутилка и аз я изпих. Естер ме настани в такси — оставих колата си пред дома й. Когато се върнах, Гриша и Алекс седяха пред телевизора като гълъбчета и гледаха някакъв филм.

Веднага отидох да спя, но така ме тресеше, че само Гриша с неговия изпитан начин успя да ме стопли.

16.

Април, 1988 г., Хайфа

Писмо от Ева Манукян до Естер Гантман

Скъпа Естер! Помниш колко набързо и в каква паника заминах. Можела съм да не бързам толкова. Вече мина седмица след инсулта и както казват лекарите, ситуацията се е стабилизирала. Всичко е доста тъжно, но все пак е по-добре от погребение. Днес я преместиха от реанимацията в стая. Тя е омотана цялата в разни жици, лежи неподвижно. Но лекарите казват, че има положителна динамика. Те са много добри. Направиха й операция, премахнаха хематома в мозъка и смятат, че майка ми може да се възстанови до определена степен. Във всеки случай има чувствителност в дясната половина на тялото, макар нито ръката, нито кракът да се движат. Тя не говори. Но ми се струва, че просто не иска да говори с мен, след като заминах за Санторини, вместо да отида при нея. Вчера пред мен тя съвсем отчетливо каза на сестрата „мръсница“. От това ми стана ясно, че мога да се стягам за вкъщи. Тук грижите за болните са много по-добри, отколкото в Америка, ако не говорим за частните клиники. Не си мисли, че тръгвам още днес. Ще остана още някое време. Поне докато не я преместят обратно в старческия дом.

Но все пак си позволих една малка радост — отидох за два дена до Йерусалим. Бях там преди няколко години, но някак набързо, а и беше толкова горещо, че почти не си показах носа от хотелската стая. При това миналия път бях решила да видя корените си и отидох в религиозния квартал. Там ме набиха. Е, не съвсем, но ме одраскаха. Но беше страшно интересно — мъжете бяха с пейси[80] и кафтани, а жените — с перуки и шапки. В Америка също се срещат такива, но тук всичко беше автентично. Лицата им са толкова привлекателни. Гледах ги със засилен интерес, защото разбирах, че при известен обрат на съдбата тези средновековни същества можеха да бъдат мои роднини, приятели, съседи. Докато се оглеждах наоколо, всичко бе наред. Но като надникнах в една будка да си купя вода, върху ми се нахвърлиха две лелички. Едната ме щипеше по престъпно разголените ми ръце, а втората се вкопчи в косата ми. Абсолютно побъркани! Едва-едва се откъснах от тях и избягах. Вече в покрайнините на този кашерен рай се спрях до оградата на училището. Там започваше междучасие и момчета от всякакъв калибър, от кльощави петгодишни деца до охранени като телета, излязоха чинно на двора и започнаха да се разхождат по двойки. Понякога се събираха на групи и със сериозен вид обсъждаха някакви въпроси. Зяпнала ги чаках да заиграят футбол или поне да се сбият. Но не ги дочаках. Така безславно завърши моето тогавашно изследване на корените. Коренчетата не ми се сториха особено привлекателни, пък и ръцете ми бяха изподрани.

Така че този път се опитах да погледна в историческото минало от друга страна: отидох в Стария град с намерение да разгледам две неща — Храма на Гроба Господен и Дома на Тайната вечеря. Храмът на Гроба Господен не ми направи очакваното впечатление. Тълпа от народ, обичайните туристически екскурзии като по цял свят. Имаше дори японски групи. На мястото, където е била погребалната пещера, а сега има малък параклис, се тълпи опашка и пред входа всеки турист се обръща и следващият го снима. Аз си тръгнах. С пътеводителя намерих Дома на Тайната вечеря. Длъжна съм да ти призная, скъпа Естер, че от времето на католическото ми детство имам няколко любими сюжета. Тайната вечеря е един от тях. Влязох вътре и почувствах, че в това помещение никога не се е случило нищо подобно. Не са се събирали дванадесетте ученици с Учителя, не са разчупвали хляба и не са пили вино. Те са седели на друго място, където не е имало никакви леонардовски прозорци. Онази стаичка е била малка, може би и без прозорци, някъде в скромните покрайнини на града, а не на мястото, където е гробницата на цар Давид. Мен такава Тайна вечеря не ме устройва. Затова пък на следващата сутрин се изкачих до Гетсиманската градина, където растат съвсем истински маслинови дървета, такива стари, сякаш и тогава са били тук. Тези дървета се оказаха много убедителни. Стоях и страшно ми се искаше да си откъсна клонче за спомен, но не се решавах. Изведнъж от някаква врата излезе дребен монах с напълно бедняшки вид, откъсна клонче и ми го подаде. Почувствах се много щастлива. Качих се и по-нагоре по Маслиновата планина, знаеш — географското му име е Елеонският хълм — край стената на старо еврейско гробище и стигнах до параклиса. Това е сграда от съвременен тип, неголяма, капковидна — капелата на Плача Господен. Доминус флевит. Господ плаче. На това място Христос е оплаквал бъдещото разрушаване на Йерусалим. Оттогава толкова пъти са го разрушавали и възстановявали, че сега е почти неразбираемо за кое точно разрушение е плакал — да очакваме ли поредното, или вече стигат. Гледката, която се открива, не може да се опише. А самото място е уютно, домашно — зелена тревичка, сред нея малки макове и някакви бели цветя, приличащи на маргаритки. Напомня за любимия ми гоблен от музея на Клюни. Само че няма нито еднорог, нито дева, те сякаш са се отдалечили за минута. Това е заради скъпоценната трева. Ти знаеш, тук пролетта е толкова кратка, след седмица всичко ще изгори и ще остане белезникаво сено, затова такова блажено място се възприема особено емоционално. Силно.

После все пак наминах към старинното еврейско гробище, което заема половината планина. Отначало не ми се искаше, не обичам гробищата. Но — тъй или иначе — отидох. След като в Париж се довлякох до „Пер Лашез“, то това тук беше нищо работа. Прах, камъни, трошляк. Край един камък се появи възрастен арабин, който предложи срещу десет долара да ми покаже гробището. Отказах му, заявявайки, че не съм американска туристка, а обикновена жена от Полша. Тогава той ми предложи да изпием по чашка кафе. Стори ми се, че това е сериозно предложение, с далечни последствия и пак отказах. Тогава той започна да разказва, че имал петдесет камили. Аз изразих възхищението си. Казвам му: „Това е голяма работа!“. Петдесет камили е по-добре от петдесет автомобила. Той се зарадва много и се разделихме като приятели. Кажи ми честно, Естер, имаш ли познат, който да има петдесет камили?

Взех такси и се добрах до автобусната спирка. След няколко часа бях в Хайфа. Побягнах към болницата. Поседях пред огъня на нейните очи. Тя не говори, но аз и така знам до последната дума какво иска да ми каже.

В дъното на душата ми постоянно шава мисълта за Алекс и Гришка, но аз я гоня надалеч. Целувам те. Твоя Ева.

17.

Април, 1988 г., Бостън

Из писмото на Естер Гантман до Ева Манукян

… Не мога да се свържа с теб по телефона. Имам молба. Не съм сигурна, че си в състояние да я изпълниш, но докато си в Израел, може да имаш възможност да ми помогнеш. Работата е там, че напоследък се занимавам с подреждане на книжата на Исак, които са много, и неочаквано се натъкнах на един пакет — оказа се книга, изпратена му от аукцион, след като почина. И ето, две години след смъртта му отварям пакета и в него се оказва удивително красива книга — струва ми се, че е ръкопис с прелестни миниатюри. Занесох я в Еврейския музея, където ми казаха, че това е Агада, доста рядко издание. Веднага ми предложиха да я купят, но поне засега не се каня да я продавам. Това, което искам, е да се реставрират някои повредени страници. В музея казаха, че такива книги е най-добре да бъдат реставрирани от израелски специалисти. Но този, който е работил такива неща, е починал неотдавна, а други специалисти няма. Може би ти ще разбереш от своите приятели не могат ли те да намерят такъв човек. Ако не — не. В края на краищата книгата е лежала толкова време, може и още да полежи в този си вид. Целувам те. Естер.

18.

Април, 1988 г., Хайфа

От Ева Манукян до Естер Гантман

Мила Естер! Оставам за още една седмица. Пак преместих датата на полета, този път за шести май. Най-сетне си взех кола под наем. Всичките им коли бяха с механични скорости, а аз съм отвикнала, отдавна не се движа с автомобил и не исках да рискувам. Страната е толкова малка, ако станеш рано, до четири часа можеш да обиколиш половината. Бях на Мъртво море и още веднъж на Кинерет. Само до Ейлат не стигнах. Колко ми харесва тази страна със своята миниатюрност! Всичко ти е под ръка. Трябва само да я протегнеш. Да!

Твоята молба! Един от най-добрите реставратори е съсед на йерусалимските ми приятели, Стив и Изабел. Само си отворих устата — и в същия ден се озовах при него на гости. Тук в Израел всеки човек е цял роман. Такива забавни истории, такива биографии, че дори моята избледнява. Узнавайки от Стив, че съм родена в гето, реставраторът изпитал такова съчувствие към мен, че ме покани в петък вечерта в дома си. По този начин за първи път станах участник в истински шабат. Ти, естествено, знаеш прекрасно как изглежда, но на мен ми бе за пръв път и ми направи голямо впечатление. Нали съм ти говорила, че през цялото си детство съм мечтала за истинско семейство. Приютът, после детският дом, после животът с майка ми, живот, отричащ напълно семейните ценности; животът с Ерих — горе-долу, без любов и дружба, само преживявания в леглото. След това несполучливият опит с Рей: Алекс се роди, а той дори и не помисли да отмени гастролите си. Когато се появи Гриша, ми се струваше, че всичко си е дошло на мястото… Но това, което предусещам, ще означава пълен и окончателен провал на моята мечта за семейство!

И ето, представи си маса със свещи: красива, немлада жена — както разбрах по-късно, рускиня, приела юдаизма. Едра, с големи ръце, движи се като голямо животно, може би крава, но в добрия смисъл: обръща бавно глава, бавно върти очи. Голяма гръд, надвиснала над масата, рижи коси, но вече малко поугаснали. А какви са били, личи по синовете й: две огненорижи момчета. Приличат на баща си — с тънки носове, тънки пръсти, миниатюрни. После се видя, че тази Лея не е много по-висока от мъжа си, но Йосеф е толкова безплътен, тесен, подобен на престарял ангел. Май ти казах, че от Русия го е откъснала любовта към иконите. Знаеш ли, изведнъж ми стана ясно защо евреите нямат икони и не биха могли да имат: те самите имат такива лица, че никакви икони не са им нужни.

Преди вечерята Йосеф ме отведе в стаята, която му служи за ателие. Показа ми работата си, много изкусна. Имаше миниатюрни книги, имаше и старинни молитвеници. Разказа ми, че по-голямата част от работата му сега идва от Америка — американските евреи купуват от аукциони старинни еврейски книги и ги реставрират, а после ги предават в музеите. Такава мицва! Йосеф е бивш московчанин, завършил е някакво реставраторско училище и в Русия се е занимавал с реставриране на икони. Навярно са били православни, но не разпитвах. Наистина е интересно. Три години е лежал в затвора — реставрираните от него икони заминавали контрабандно на Запад, а него някой го наклеветил. С жена си се запознал покрай работата си — тя била отговорник в православна църква и му давала поръчки. Всичко това ми разказа сам. После се усмихна и замълча. Стана ми ясно, че има още някаква история, достатъчна за малка повест. След това приятелите ми казаха, че голямото момче е от първия брак на жена му. Докато не седнахме на масата, говорихме на руски. На масата — свещи. Лея ги запали с еврейска молитва. Стеснявах се да попитам за какво е молитвата. Но и без превод бе ясно, че е за благодарност. Какво да ти описвам онова, което ти отлично знаеш.

След това стопанинът на дома също с молитва разчупи хляба и наля вино в голяма чаша. Просто евхаристия! Имаше различни ястия: две хали[81] които Лея беше пекла сама, риба, салати, печено… На масата седеше и една руска старица, Прасковя Ивановна, майката на Лея. Със забрадка! Преди хранене се прекръсти. Прекръсти и чинията си със сбръчканата си ръчичка! Шабат, Шалом, Христос Воскресе!

Завидях им от цялото си сърце — случваше се именно това, което съм желала цял живот. Половината от хората, с които се запознах при това си идване — лекари, този реставратор, една съседка на приятелите ми, медицинската сестра англичанка от болницата — всеки има заплетена история.

Рита явно е по-добре. Посреща ме с думите: „А, дойде ли…“. Сякаш съм на петнайсет години и се връщам призори у дома. Следващата седмица ще я прехвърлят в приюта. Ще бъда тук още няколко дена. Целувам те. Ева.

19.

1988 г., Хайфа

Касета, изпратена от Рита Ковач до Павел Качински

Драги Павел! Вместо писмо ти пращам касета. Вече не мога да пиша — ръцете не ме слушат. И краката също. Въобще, лежа почти като труп, единствено главата ми работи. Това е най-ужасната мъка, която само Бог може да измисли. Мисля си, че Го има. Но по-скоро дявола. Във всеки случай ако наличието на дявола може да се разглежда като доказателство за съществуването на Бога, то признавам, че тази двойка съществува. Макар да не виждам принципна разлика между тях. Врагове на човека. И сега неизвестно защо аз съм жива, вместо да си лежа спокойно в гробището, без да преча на никого. Не можеш да си представиш как се суетяха около мен и съживиха този стар чувал кости. Каквото и да помоля, всичко се изпълнява. Дори ми донесоха пшенична каша. Но аз имам една заветна молба, която те няма да изпълнят — да ме оставят да умра. Казвам това съвсем спокойно. Често съм попадала в ситуации, в които съм била на косъм от смъртта, но тогава ми се искаше да живея и да се боря и винаги печелех! Можеш и да не ми повярваш, но аз винаги съм побеждавала, дори в лагера. В края на краищата ме реабилитираха, което означава, че съм победила. Сега за мен да победя значи да умра, когато аз искам. А аз искам. Лекуват ме. Разбираш ли, те ме лекуват… Най-смешното е, че даже им се удава — местят ме в кресло, лека-полека си движа ръцете, краката, това се нарича „положителна динамика“. От цялата тази динамика аз искам само едно — да мога да се домъкна до прозореца, да се преметна през перилата и да полетя надолу — там има прекрасна гледка, която все повече ме тегли към себе си.

Освен теб никой няма да ми помогне. Ти ме обичаше през младостта ми, аз те обичах, докато тази телесна краста живееше в мен. Ти си ми приятел, ние сме от едно гнездо и затова си единственият, който може и е длъжен да ми помогне. Ела и ми помогни. Никога не съм молила никого за нищо. Ако можех да се справя без странична помощ, нямаше да моля никого. Но не мога да отида сама дори до гърнето. Ако бяхме на война, щях да помоля да ме застрелят. Но молбата ми е по-скромна — ела и ме изведи на балкона. Това е толкова дребно нещо. Твоя Рита.

20.

1988 г., Хайфа

Рита Ковач до Павел Качински

Ето. Павел, пиша като кокошка. Затова пък сама. Ръцете ми се движат горе-долу, краката — не. Не очаквах друго от теб, когато си необходим, те няма. Не ми трябваш. Не си мислете с Ева, че без вас не мога нищо. Има и други хора, които са готови да ми помогнат. Предай поклон на жена си Мирка. И да помни — инфарктът е по-добър от инсулта. Що се отнася до сина ти, споделям мъката ти. Какви ги е свършил твоят троцкист? Не забравяй, че излежах осем години по полските затвори и пет в руските. Не мисля, че френският е по-лош. Три години не са малко. Още повече че той е млад. В сегашните западни затвори сутрин им дават кафе, сменят им спалното бельо веднъж в седмицата, поставят им телевизори в стаите, за да не скучаят затворниците. Това е приблизително същото, което и аз имам сега въпреки всичките ми награди. Само телевизорът е в коридора. Рита.

21.

Май, 1988 г.

Из дневника на Ева Манукян

Колко дълбоко е заседнало това в мен! Не стига че ходя редовно като на изповед при Естер и получавам от нея опрощаване на греховете си, ами трябва и да записвам това. Печалната истина е, че не мога да изхвърля от главата си обвиненията, които съм трупала срещу майка си през целия си живот. Отдавна вече не изпитвам нито ярост, нито гняв, които тя предизвикваше у мен в младостта ми. Безкрайно я съжалявам — лежи бледа, суха, като изсъхнала оса, а очите й — като фарове, изпълнени с енергия. Изчистена, концентрирана ненавист. Ненавист към злото! Тя ненавижда злото с такава страст и ярост, че то може да спи спокойно. Тя и такива като нея правят злото безсмъртно. Докато наблюдавам Рита, вече всяка социална несправедливост ми се струва по-мила от борбата с нея. През младостта си тя е имала колосални идеи, после те са започнали да се свиват: сега, струва ми се, се бори единствено с несправедливостта на собствената си съдба. Преди инсулта тя се бе съсредоточила върху директора на дома за възрастни, дебелата лисица Йохан Шамир. Отначало се караше с него, след това започна да пише доноси, беше дошла някаква комисия, после — не знам подробности — той се пенсионира. При предишното ми идване този Йохан я посещаваше пред мен и тя говореше любезно с него. Това бе преди последния инсулт. Сега тя вече говори по малко. Но не става, разбира се. Дори не може да седне сама. Отначало, когато това се случи, си помислих: най-сетне ще умре, бедната. С облекчение. После ме хвана срам. Сега ме е срам още повече — какво, нима съм желала смъртта й? А днес вече нищо не й желая, мисля само за това как тя и досега ме тормози; защо от сутрин до вечер мисля даже не за нея, а за отношението си към нея. Естествено, тя смята, че аз съм негодница. Казвала ми го е неведнъж. Сега самата аз смятам, че съм такава — защото не мога да й простя, не мога да я обичам, малко я съжалявам.

Естер слушаше тези мои несвързани излияния, после рече: „Нищо не мога да те посъветвам. Ние сме обречени хора. Тези, които остават, винаги се чувстват виновни пред тези, които са си отишли. Това е циклично явление, ще минат няколко десетилетия и твоят Алекс ще разказва на някой близък човек колко е виновен пред теб, защото малко те е обичал. Това е нещо като елементарна химия на човешките отношения“. И каза много категорично: „Остави себе си на мира, Ева. Което смяташ за възможно и нужно да правиш — направи го, а което не става, не го прави. Позволи си това. Съди по Рита — тя не може да бъде друга, а ти гледай да си останеш такава, каквато си. Ти си добро момиче“. Стана ми добре след тези думи.

22.

1996 г., Галилея

Авигдор Щайн — до Ева Манукян

Скъпа Ева! Тези дни Ноеми донесе писмо, което е получила от Даниел преди двайсет години, когато е лежала за половин година в санаториум; лекуваха я от костна туберкулоза. Това е едно от малкото запазени негови писма. Изпращам ти копие. Не можеш да си представиш колко хора идват при мен, за да ме разпитват за брат ми — журналисти от различни страни, един американски професор, някаква писателка от Русия. Милка те поздравява. Ако намислиш да дойдеш в Израел, винаги ще се радваме да те приемем. Авигдор.

1969 г., Хайфа

Копие на писмото от Даниел до Ноеми

Добра ми Ноеми! Представи си как една много привлекателна особа — пухкава и зеленоока, ме въвлече в живота си и иска да осиновя трите й деца. Случи се така. Манастирските килии нямат ключалки. При нас, мисля си, няма и какво да се открадне. Още повече че в жилищната част на манастира не пускат никого. Вратата на моята стая не се затваря много плътно, можеш да я отвориш без усилие. Така че представи си, прибирам се късно вечерта, виждам вратата леко открехната. Влязох в стаята, измих се, без да паля осветление, седнах и се замислих. От младостта си имам такъв навик — да помисля преди сън за изживения ден, за хората, които съм срещнал или обратното, не съм срещнал. Например за теб… Нали не съм те виждал повече от месец, мъчно ми е за любимата ти муцунка. И ето, седя си аз в тъмнината, мълчаливо си мисля за едно-друго и изведнъж усещам, че не съм сам. Има още някой и определено не е Ангел. Защо съм сигурен? Работата е там, че лично аз никога не съм общувал с ангели, но ми се струва, че ако се появи ангел, веднага бих се досетил: едва ли може да се сбърка идването на Ангел с идването на градинаря или нашия игумен. Въобще има някой.

Притихнах, но не паля светлина. Много странно усещане, дори за известна заплаха.

Нощта беше лунна, затова тъмнината не бе особено гъста. Сивееше. Започнах да се оглеждам настрани и видях, че някой лежи на леглото ми. Неголям и кръгъл? Много внимателно, почти без да дишам, се приближих до леглото и открих върху него огромна котка. Тя се събуди, отвори очи и те святкаха със страшен пламък. Нали знаеш как горят очите на животните в тъмнината. Аз я поздравих и я помолих да ми отстъпи мястото. Тя се направи, че не разбира. Тогава аз я погалих и тя веднага гръмко замърка. Пак я погладих и се оказа, че не е просто котка, а много дебела котка. И много разбрана. Защото веднага се премести да ми направи място. Започнах да й обяснявам, че съм монах и не мога да деля ложето си с дама. Не може ли да се премести, да кажем, на стола. Тя отказа. Тогава се наложи да сложа пуловера си върху стола, а нея — върху пуловера. Тя не се съпротивляваше. Но когато си легнах, веднага се върна на леглото при мен и деликатно се разположи върху краката ми. Предадох се и заспах. Когато се събудих на сутринта, нея вече я нямаше. Но като се върнах вечерта, тя се появи отново и прояви забележителен ум: представи си, заварих я да спи на стола. Щом си легнах, тя пак се премести върху краката ми. Да си призная, стана ми дори приятно.

Пет вечери подред я намирах в стаята си на стола и всеки път, когато си лягах, тя се прехвърляше на леглото. Не можах да я разгледам добре, защото, когато се събуждах сутрин, нея вече я нямаше. Още повече че сутрин винаги бързам и нямам време да я търся из манастира или из градината, която е доста голяма.

И така, настъпи вечерта, когато не намерих котката на стола. Изпитах нещо като разочарование или ревност, помислих си: при кого се е преселила, кого е избрала вместо мен? Дори на другия ден се сетих за това — не можех да преживея измяната.

Какво бе учудването ми, когато, като се прибрах на другия ден вкъщи, открих на постелята си цяло котешко семейство! Ето къде се е изгубила предната нощ — скрила се е от хората, в тъмнина и тайна е родила трите си котенца и ги е донесла при мен. Беше ми даже приятно, че котката ме е сметнала за толкова надежден и ми е доверила своите новородени. И така, тя живее при мен върху синия ми пуловер вече три месеца заедно с Алеф, Бетка и Шин. По отношение на Шин имам съмнения, възможно е да се окаже Шина.

Сега съм принуден да се заема с грижите за цялото семейство. Връщайки се вечер, нося кутия мляко за Кецеле (така кръстих котката) и някакви остатъци от обеда, ако в този ден съм имал възможност да обядвам. Да, изпуснах нещо важно — на дневна светлина котката се оказа рядка красавица. Тя е тъмносива, на гърдите си с бяла яка от много пухкава козина, има и едно бяло ухо, което й придава кокетен вид. Много е чистоплътна, прекарва половин ден в миене и чистене на себе си и на котенцата; мисля си, ако я свикна да поддържа помещението, от нея ще излезе изключителна чистачка. При това е невероятно умна — по някакъв начин се е досетила, че е забранено да се гледат животни в манастира, и се държи като привидение; досега никой не я е открил. И аз също се правя, че не съм я виждал. Така в момента, в който игуменът ме попита какво прави това прекрасно животно в моята стая, аз ще кажа: „За първи път го виждам“.

Не, за съжаление, не мога да отговоря така. Все пак съм монах, а на тях не им се полага да лъжат. Това е обидно, защото всички хора, които познавам, поне мъничко послъгват, а на мен не ми е разрешено. Този момент рано или късно ще настъпи и съм длъжен да помисля за съдбата на цялото семейство. Смятам да преговарям за това с брат ми. Не съм уверен в успеха. Ти не знаеш, че ние с баща ти имаме постоянни разногласия по много въпроси. Все пак разчитам на доброто му сърце. За Милка съм сигурен.

Съдбата на котетата е почти решена: едно ще вземе моята помощничка Хилда, второто — приятелят ни Муса, а третото, може би една сестра от Тверия.

Целувам те, скъпа племеннице! Кецеле те поздравява и ти пожелава най-скорошно оздравяване. Твой додо Даниел.

23.

Ноември, 1990 г., Фрайбург

Из беседите на Даниел Щайн с ученици

Чрез Моше Милщайн установих пряка връзка с гетото.

Започнах да крада оръжие от склада, който се намираше на тавана на полицейското управление. То беше основно трофейно, т.е. съветско оръжие. Не бе лесно да го препращам в гетото, особено пушките. Всяка изнесена от склада „единица“ криех отначало в градината, вечерта я привързвах към рамката на велосипеда, завита с парцали, и карах към вкъщи по околни пътища, покрай замъка. Там край дупка в стената ме чакаха млади хора, които взимаха оръжието. За цялото това време нито веднъж не влязох в гетото. Някои от обитателите му вече разбираха, че са обречени на унищожение, и искаха да се сдобият с оръжие, за да защитават себе си и близките си. Аз бях на мнение, че трябва да се решат на масово бягство. Знаех, че сред партизаните има и бивши местни комунисти, и пленени червеноармейци, и избягали от гетото евреи. Но отначало не ме слушаха — повечето имаха лош опит от общуването с нашите нееврейски съграждани, които издаваха на немците и измъкналите се от обкръжение червеноармейци, и евреите. Обитателите на гетото не вярваха особено и че партизаните ще ги посрещнат с отворени обятия.

Настъпи денят, когато вече нямаше никакъв избор. В края на юли 1942 година присъствах на телефонен разговор на майор Райнхолд. Последната му фраза беше: „Тъй вярно, юд-акцията ще се състои на 13 август!“. Веднага ми стана ясно какво означава това. Майорът ми каза:

— Дитер, вие сте единственият свидетел на този разговор. Ако нещо се разбере, вие носите пълна отговорност!

Аз му отговорих с „Явол!“.

Отношенията ми с Райнхолд бяха много топли. На възраст той можеше да ми бъде баща, у дома си бе оставил синове и в обръщението му към мен имаше бащинска нотка. По-големият му син се казваше Дитер като мен. Повярвайте ми, аз също се отнасях добре към него. По-добре, отколкото към подчинените му. Той ценеше моята порядъчност, знаех това. Така че, изпълнявайки човешкия си дълг, аз предавах лично този човек. И си подписвах присъдата.

В началото на службата си бях дал клетва за вярност към „фюрера“. По-късно като руски партизанин съм давал клетва за вярност към Сталин. Но тези клетви не бяха истински, а принудителни. На такава цена спасявах не само собствения си живот, но и този на други хора.

Ситуациите, които ми бе отредено да преживея, бяха трагични, мъчителни, страшни. Но вече мога да говоря за това. Макар да не обичам да разказвам за онези събития, правя го сега, защото смятам, че трябва да споделя с вас този опит — никой не знае в какво положение животът може да постави човека.

Още същата вечер съобщих на свръзката за готвената акция. Хората бяха решени да се защитават с оръжието, което им бях доставил. Успях да ги убедя, че няма смисъл. Оръжието бе много малко. Щяха да избият всички. По-важното е поне част от хората да останат живи. Това е по-добре, отколкото десет минути да се отбраняват от беларусите или немците, които ще дойдат да унищожат гетото. Склоних ги да избягат. Но гетото се управляваше от юденрат и именно той трябваше да вземе решение.

Изпитвах ли страх? Не помня. Бързо се приспособявах към обстоятелствата, те напълно ме завладяваха — чувствах, че нося отговорност за много хора. Да можеш да поемеш отговорност е по-важно, отколкото да изпълняваш заповеди. Благодарен съм на Бога, задето ме е наградил с това качество.

Трябваше да се определи датата на бягството. Нощта на 9-и срещу 10-и август.

Юденратът не подкрепи този план и разреши бягството само за хората от групата за съпротива. Възрастните все още не се отказваха от надеждата, че подкупеният беларуски чиновник ще спаси всички.

По-нататък събитията се развиха по следния начин: в навечерието подадох лъжлив рапорт до шефа, че уж през тази нощ група партизани трябва да мине през едно село, разположено в южно направление, противоположно на труднопроходимата гора, към която се стягаха да бягат жителите на гетото. Всички полицаи и жандарми тръгнаха на тази операция освен четирима, които останаха в участъка. Така че около гетото нямаше патрули. Заедно с полицаите цялата нощ седях в засада, очаквайки напразно партизаните.

Рано сутринта се върнахме. В осем часа бях в участъка. Тук при шефа дойде развълнуван кметът и съобщи за бягството на триста евреи от гетото. Аз, както винаги, превеждах. Майор Райнхолд зададе въпрос при какви обстоятелства се е случило това. Кметът обясни, че ту тук, ту там разстрелват евреи и хората от гетото са помислили, че е дошъл и техният ред. В навечерието на бягството дошли селяни, които искали да купят от тях мебелите, и обитателите на гетото се разтревожили. Началникът разпореди да се поставят жандарми за охрана на останалите в гетото.

Когато чух, че са избягали само триста души, сърцето ми се сви. Защо не са избягали всички? Толкова исках да спася цялото гето. За детайлите на трагедията, която се разиграла тази нощ, научих години по-късно. И досега нося тази своя болка.

На следващия ден ме арестуваха. Беше ме предал един евреин от гетото. Познавах го отпреди, беше електромонтьорът Наум Баух, който бе идвал няколко пъти в участъка да поправя електроинсталацията. Той дойде на другия ден след бягството при шефа и дълго разговаря с него в кабинета му. Мен шефът не ме покани. Досега нито един разговор не се провеждаше без моето участие и разбрах, че става дума за мен. Докато траеше разговорът им, можех да избягам, но къде? Не можех да отида при партизаните — за тях аз бях полицай.

Следобед най-сетне шефът заповяда да ме извикат. Каза ми, че ме подозира в измяна.

Аз мълчах. Тогава ме попита:

— Истина ли е, че вие сте издали датата за унищожаване на гетото?

— Тъй вярно, господин началник. Истина е. — Не можех да не отговоря на такъв пряк въпрос.

Той беше поразен:

— Защо си признавате? По-скоро бих повярвал на вас, отколкото на този евреин. Защо направихте това? Имах ви такова доверие.

Това бе тежък упрек. Отговорих, че съм направил това от състрадание, защото тези хора не са сторили нищо лошо, не са комунисти, а обикновени работници, занаятчии, прости хорица. Не бих могъл да постъпя по друг начин.

Райнхолд проговори:

— Ти знаеш, че аз не съм разстрелял нито един евреин. Но някой трябва да го прави. Заповедта си е заповед.

Това беше истина — той никога не бе участвал в разстрелите. Разбираше каква несправедливост се извършва над беззащитни хора, но човешката му честност си имаше определена граница, по-нататък действаше войнишкото подчинение, което принуждаваше съвестта му да мълчи.

После ме попита за оръжието, прехвърлено в гетото, и сам изброи количеството и вида му. Стана ми ясно, че вече са проверили и склада. Признах си всичко. Той рече, че е длъжен да ме арестува. Взеха ми оръжието и ме затвориха в мазето.

На следващия ден ме повика отново. Майор Райнхолд ми каза, че не е спал цяла нощ и не разбира какви са били скритите мотиви за моето поведение.

— Предполагам, постъпили сте като полски националист, от чувство за мъст заради унищожаването на полската интелигенция.

Тогава си помислих, че ще му бъде по-леко, ако му кажа истината.

— Господин началник, ще ви кажа истината, при условие че ми дадете възможност сам да приключа с живота си. Аз съм евреин!

Той се хвана за главата.

— Значи все пак полицаите са били прави, сега разбирам. Това е трагедия.

Повтарям го дословно, защото такова нещо е невъзможно да се забрави. Виждате в какви ситуации изпадаха понякога немците, не знаеха как следва да се постъпи, какво да се направи…

— Напишете ми подробно признание — заповяда той.

Нито плесница, нито груба дума. Отношенията ни си останаха както по-рано — като на баща и син. Не бих могъл да определя това по друг начин.

Написах признанията си и казах:

— Господин началник, два пъти съм бил на границата на смъртта и съм съумявал да избягам; тук попаднах благодарение на случая, доведоха ме тук, не можех да се откажа, в моето положение не ми оставаше нищо друго. Мисля, че ме разбирате.

Той извика вахмистъра и му заповяда:

— Следете да не извърши някоя глупост.

Аз го молех да ми даде възможност да се застрелям, преди гестапо да започне ликвидацията на другите евреи. Сега можех само да чакам и бях съвсем спокоен.

Този ден все още обядвах с жандармите. През деня и вечер всички се хранехме заедно. Привечер шефът ме повика отново. Аз му напомних:

— Господин началник, вие ми обещахте да ми дадете възможност да се застрелям.

Той отговори:

— Дитер, вие сте разумен и смел млад човек. Два пъти сте успели да избегнете смъртта. Може би ще ви провърви и този път.

Не го очаквах! Това беше удивителна реакция на честен човек, намиращ се в трудна ситуация.

Протегнах му ръка:

— Благодаря ви, господин началник.

Той се позабави, после ми стисна ръката, обърна се и си отиде.

Повече никога не го видях. Впоследствие ми казаха, че е бил тежко ранен от партизаните и починал от раните си. Това се случило много по-късно.

Тогава той всели у мен мъжество и желание да живея.

Жандармите не се отнасяха към мен като към престъпник. Дори когато прочетоха признанието ми и научиха, че съм евреин, ме извеждаха от заключената стая на общата маса. Бягството ми стана така — казах, че искам да напиша писмо на близките си, и ме отведоха на предишното ми работно място. Написах писмото и поисках момчето чистач да го занесе в пощата. Знаех, че момчето вече си е тръгнало. Безпрепятствено излязох в коридора и избягах от сградата. Побягнах към полето. На двора стояха и разговаряха трима полицаи, не от Емск, а от друг участък, но се познавахме. Не ми обърнаха внимание.

Когато вече бях стигнал достатъчно далеч, след мен се втурнаха около четиресет души, на коне и с велосипеди. Залегнах върху окосената трева, вмъкнах се между сложените на куп снопи. Някой изтича покрай мен. Бяха разбрали, че съм се скрил някъде, и започнаха да прочистват полето, вървейки в широки редици. Тъкмо когато бяха на пет метра от мен, снопите над мен се разсипаха, купът се наклони…

И до ден-днешен не разбирам как не ме забелязаха. Молех се неистово, вътре в мен всичко крещеше. Два пъти в живота си съм имал такива минути — първия път във Вилно, когато се криех в мазето, и сега. Те не забелязаха движението на снопите и побягнаха по-нататък. Чух как един от тях извика:

— И все пак избяга!

… Лежах и чаках, докато се стъмни. След това се измъкнах изпод снопите, добрах се до някаква плевня, влязох вътре и заспах. Около пет часа чух продължителна стрелба. Това беше юд-акцията. Разстрелваха останалите в гетото евреи. Беше най-ужасната нощ в моя живот. Плаках. Бях унищожен — къде е Бог? Къде е Бог във всичкото това? Защо той ме скри от преследвачите, а не пощади тези петстотин деца, старци, болни? Къде е Божествената справедливост? Исках да стана и да отида там, за да съм заедно с тях. Но нямах сили да стана.

24.

1967 г., Хайфа

Из дневника на Хилда

Днес навърших 25 години. Просто ужас! Току-що бях на шестнайсет и ревях, защото имаше състезание по ски, аз заех първото място сред момичетата, а Тони Леер ми подхвърли, че това било несправедливо, понеже трябва да се състезавам при момчетата: трябва да ме проверят коя съм всъщност, мъж или жена. Аз го натупах. Днес рано сутринта дойде Муса и ми донесе подарък — великолепна златна гривна във вид на змия, а очите й — сапфири.

На мен ми харесва повече среброто и Муса знае това. Но ми каза, че не може да ми подари сребро, защото самата аз съм злато. Той искаше да заминем за цял ден за Нетания, но сутринта ми бе заета, бях обещала на Каса да отида с нея да кандидатства за работа; после да взема от пощата пратка за Даниел и да намина в библиотеката. Муса ме чака четири часа, по-късно все пак заминахме за Нетания.

Този ден той непременно трябваше да се върне вкъщи и аз малко му се обидих, че ще се връщаме веднага, а на мен така ми се искаше да остана с него по-дълго. В хотела бяхме само три часа и когато дойде време да си тръгваме, аз се разплаках. Той започна да ми обяснява, че не принадлежи на себе си в такава степен, в каквато принадлежат западните хора. Зависим е от семейството си, днес имал среща с чичо си и той не можел да я откаже или отложи. Муса също бе много разстроен. Срещаме се вече почти три години, но аз никога не знам кога ще се видим следващия път. Ако не броим църковните ни срещи, се виждаме много рядко. Ужасно е. Муса твърди, че приличам повече на юноша, отколкото на двадесет и пет годишна жена. И аз си спомних как натупах Тони Леер за същите думи. Смешно е.

25.

Май, 1969 г., Хайфа

Муса — до Хилда

Мила Хили! Така и не заспах тази нощ — след вчерашните ти разсъждения колко трудно е в днешно време да бъдеш немец. Даниел ще ти разкаже колко трудно е да бъдеш евреин в днешния свят, а аз ще опитам да ти обясня какво значи да си арабин. Особено християнин по вероизповедание и израелтянин по гражданство.

Да си немец е добре — немците живеят в срам и покаяние. Не е съвсем лошо и да си евреин — цял свят ги ненавижда, но всички знаят, че са избран народ. Още повече че те изумяват света със своя Израел, построен сред камъни и развалини, и със схватливите си мозъци и много таланти оскърбяват всички останали народи. По целия свят на всички високи постове е пълно с евреи — учени, музиканти, писатели, юристи и банкери. У повечето хора това предизвиква раздразнение.

Но какво е да бъдеш арабин? Ние сме 1000 пъти повече от евреите. А кого познава светът? Насреддин Туси? Ибн Сина?[82] Какво е да принадлежиш към народ, който винаги е обиден и винаги е прав? Ислямът придава на арабите увереност и чувство за превъзходство. Арабите мюсюлмани са недооценени от външния свят и възхваляват сами себе си. Арабинът християнин е нещастно същество, евреите едва забелязват разликата между арабите — християни и мюсюлмани. За тях и едните, и другите са кръвни врагове. Но като враг мюсюлманинът е по-надежден.

Евреите не ни се доверяват, макар да сме избрали Израел, да сме негови граждани с надеждата, че това ще е общият ни дом. Не ни се доверяват и мюсюлманите — за тях ние сме по-лоши врагове от евреите.

Бих заминал за Европа или Америка, но като арабин съм свързан с възможно най-силни семейни, родови отношения. За семейството си аз не съм отделна единица, живея в подчинение спрямо всичките си роднини — на по-възрастните, защото съм задължен да ги уважавам; на по-младите — защото съм задължен да ги подкрепям. Да излезеш от този кръг е почти невъзможно. Ако можех, бих се развел с Мириам, ние с теб бихме заминали за Кипър, бихме се оженили там и бихме живели в която и да е страна, където растат дървета и цветя, където хората се нуждаят от градини и паркове… За да се случи това, трябва да престана да бъда арабин, а е невъзможно. Ти ще си останеш немкиня, оплакваща помрачението и жестокостта на предците си; Даниел ще си остане евреин с безумната идея да направи всички хора деца на Бога; а аз — арабин, жадуващ освобождение от тежката арабска традиция да принадлежа не лично на себе си, а на някой по-старши: на баща си, на Бога или на Аллах.

Мила Хили! Когато съм с теб, самото ти присъствие ми е достатъчно да ме освободи от тези тежки мисли, от безизходността на нашето положение, само до теб се чувствам щастлив; повярвай ми, на света има много малко арабски мъже, които биха се решили да кажат такива думи на жена. Аз те обичам и обичам свободата, която ти носиш, макар двамата да страдаме именно от това, че знаем — свободата не е за нас, ние я крадем, не знам от кого. И все пак аз дълбоко вярвам, че Бог е на наша страна. Не ме оставяй. Муса.

26.

1968 г., Хайфа

Из дневника на Хилда

Вчера Даниел ми донесе цъфтящо клонче от бадем. Невъзможно е да си представя да откъсне клонче. Погледнах го учудено. А той ми каза: „Хилда, вече пет години сме заедно“. И пет години, откакто пристигнах в Хайфа. Цветовете са някак си нематериални, като от пара или мъгла и ухаят на нещо прекрасно, но то не е в тях. Може би на плодовете на бадема, които ще оформят по-късно. Не, бадемът има много по-определена миризма, по-ядлива. А тази съвсем не е такава.

Даниел отслужи меса. Нямаше никого, освен мен. Той е огорчен, че почти всички наши квартиранти са равнодушни към църквата. „Но нали ние ги храним не от корист — казва Даниел, — може би някога ще поискат да се молят с нас.“

Това не е съвсем така — в съботите и неделите при нас се събира доста народ. Вечерта, когато Даниел си тръгна, реших да запиша колко души сме. Ето какво излезе: Даниел, аз, Вера, Кася с децата, Ирена с децата, Олаф, Шимон, Йозеф със семейството си, Муся с Тата, Хенрик с Луиза. Елена, Исидор… това са тези, на които може да се разчита. Още около двадесет души идват от време на време, на празници, но все пак участват в живота на общината. И около тридесет, „идващи рядко“. Като Муса. Към тях трябва да се прибавят и тези от приюта, които щат не щат, принадлежат към общността заради пребиваването си в приюта. Има и около девет-десет постоянно сменящи се лица: бедняци, скитници, наркомани. Ние ги наричаме „квартиранти“. Също са наши. По приблизителни сметки: около шейсет човека.

Но имахме и загуби: Самуел с Лидия заминаха за Америка, Мириам почина, бедният Антон загина, Едмунд със семейството си се върна в Европа, Арон с Вита и дечицата и още няколко души ни напуснаха заради синагогата.

Даниел се огорчава много, когато губи някого, но винаги повтаря: „Всеки човек трябва да търси своя собствен път към Бога. Това е личен път, иначе ние ще представляваме не група от доброволци в името на Господа, а армия с генерал начело“.

Най-трудно ни е с „временните“. Даниел не е поръчвал да гоним никого, затова понякога идват бездомници. В Израел те са по-малко, отколкото в Европа, но ги тегли към нас. Откакто се построи спалня, винаги по няколко души отсядат там за някой и друг ден, а понякога и за месец. Даниел смята, че те трябва да си плащат — поне кофа вода да донесат от извора. Там има чудесна питейна вода, но струята е много слаба. Водата, която идва от друзкото село, не е така вкусна.

Моят немски опит изведнъж намери приложение, все пак има правила за общуване с бездомници, които наистина помагат да се намери общ език. Сега при нас живее двойка наркомани — много приятни момче и момиче от Унгария, те пушат някакъв боклук. Отпуснати, бавни и доброжелателни. Момичето, Лора, е еврейка, хипи, цялата в цветенца. Тя е истински музикант и свири чудесно на флейта. Аз я похвалих, тя се засмя и обясни, че по принцип е цигуларка, но няма цигулка. Толкова е ярка, че нейният приятел, циганинът Гига, изглежда някак бледо до нея. Те живеят при нас вече втори месец. Казаха ми, че Лора свири на улицата до пазара. Понякога носи пари в църковната каса, а Гига много се старае, докато мие съдовете.

Миналата седмица ни връхлетя ужасен пияница, болен, изпоцапа всичко, чистих след него два дена. Склоних го да постъпи в болница и го откарах. Навестих го след два дена, оказа се, че е избягал.

Не можем да държим чистачка или готвачка. Всичко правим сами. Добре че Даниел припечелва от екскурзиите, идва помощ и от чужбина.

Даниел работи много. Сега, когато има свое местенце в храма, често остава до много късно. Прави преводи на Новия Завет и други текстове от гръцки на иврит. По принцип такива преводи съществуват отдавна, но Даниел смята, че са пълни с неточности и дори грешки. Попитах го веднъж колко езика знае. Отговори, че знае добре три — полски, немски и иврит. А другите, на които разговаря, ги знае лошо. Но това не е така: той води групи на италиански, испански, гръцки, френски, английски, румънски; пред мен е говорил с чехи, с българи и с араби на техните езици. А пък това, че цял живот е служил на латински, се разбира от само себе си. Струва ми се, той има онази дарба към езиците, която е била изпратена някога на апостолите. Наистина на масата му има учебници по различни езици. Значи нещо му е дал Бог, а нещо е научил сам. Кога е успял да изучи всички тези езици? Попитах го, той ми отговори: „Помниш ли Петдесетницата?“. И се смее.

Разбира се, помня добре този откъс от Деянията на Апостолите, когато от небето върху апостолите се спуснали пламъци и те започнали да говорят на различни езици и всички чули своите родни наречия. А Даниел сякаш живее с този пламък.

Наистина, когато трябваше да пристигнат румънци, му купих учебник по румънски език, две седмици го държа на бюрото си, а вечер го взимаше със себе си.

— Много е полезно да си сложиш учебника под възглавницата, събуждаш се сутрин и всички уроци са научени… — ето какво ми каза.

Наблюдавайки го, разбираш, че езикът не е от съществено значение, важен е пълнежът, който стои зад езика. Тук има някакво противоречие. Ако е все едно на какъв език се служи, защо трябва да се хвърлят толкова усилия да се превежда всичко на иврит? Постоянно правя нови копия за богослужения в различни преводи, защото той иска всяка една дума да бъде разбираема. Въобще понякога забелязвам някои противоречия във възгледите му. Веднъж казва едно, друг път — друго и аз невинаги успявам да го следвам.

27.

1959–1983 г., Бостън

Из записките на Исак Гантман

Проблемът за националното самосъзнание тук, в Америка, се подменя отчасти от проблема за самоопределението, различни неща, макар сходни. Националното съзнание, поне при евреите, е ограничена област както отвътре, така и отвън. Обявявайки се за народ на Книгата, евреите определят себе си като хора, които притежават, усвояват и практически прилагат Тората. Това е идеология. Тя определя чувството за избраност, изключителност и преимущество спрямо всички останали народи, а също и изолацията от християнското и всяко друго съобщество. Разбира се, винаги са съществували отделни представители на народа, които са се отклонявали от общо зададената програма, изпадали са от руслото на националния живот. Сама по себе си херметизацията на еврейското общество по естествен път е довела до създаване на легендата за „еврейската тайна“, която се е развила през вековете до идеята за „всемирен еврейски заговор“ против всички. Последният такъв „разобличен“ заговор по наше време беше делото в Русия срещу лекарите малко преди смъртта на Сталин. В нашия век ударът падна вече не върху традиционното еврейско съобщество, а върху професионалистите, голяма част от които — ако разбирам правилно — не са религиозни хора. Всъщност това е последният жив остатък от Катастрофата. Вероятно е същият остатък, за който говори пророк Исая.

Подобно изтребление на голяма част от народа не се случва за първи път в историята. Впрочем вавилонският плен е обръщал хората в роби, но не им е отнемал живота. Същото е било и в Русия през сталинските времена.

Европейското еврейство във вида, в който е съществувало през последните три века, е унищожено. Не мисля, че е способно да се възстанови: няколкостотин хасиди, добрали се от Беларус до Ню Йорк със своя Любавички цадик[83] няколкостотин ешиботници[84] и начело ортодоксалните митнагдимски[85] равини… едва ли са жизнеспособни в съвременния свят. Децата на ортодоксалните евреи щурмуват в Америка Холивуд, а в Палестина — арабите. Може и да греша, но ми се струва, че след Катастрофата еврейството е загубило коравия скелет, който го е държал. Освен това аз, атеистът, срещнах и по време на войната, и в следвоенните години много евреи, преживели кризата на вярата — нашият народ се е превърнал в колективен Йов, седящ сред пепелището, лишен от деца, здраве, имущество, от самия смисъл на съществуването. В голяма степен изгубил съкровището, с което се е гордял — самата вяра.

Нещастната племенница на жена ми, Циля, шестгодишна, стояла на селската улица, в тълпата, една полска селянка я държала за ръка, а всички местни евреи били затворени в плевнята, която се канели да запалят. Момиченцето се молело на Бога да спаси майка му. Но плевнята била подпалена и осемдесет човека заедно с майка й и сестрите й изгорели. Циля била укрита от добри католици, преживяла войната и заминала за Израел. Момичето било от много религиозно семейство, но оттогава никога не е влизала в синагога: ако Него Го има, Той е виновен пред мен и аз не Му прощавам, а ако Го няма, какво да говорим за Него…

Такава е логиката. Не мисля, че Йов се е успокоил, след като са му изпратили новите деца в замяна на предишните. Забравил ли е онези невинните, убити от рухналия покрив на дома им, заради един съмнителен облог на Твореца с някаква си твар, известна като враг на човешкия род?…

Книгата на Йов е твърде поетична, но е лишена от логика. Впрочем, както ни показва нашият обаятелен учен, професор Нойхауз от Йерусалим, четенето на еврейските текстове е велико изкуство, до което аз едва съм се докоснал. Само дотолкова, доколкото да разбера какъв е основният предмет, върху който е съсредоточена еврейската мисъл. Оказва се, това е космогонията в най-отвлечения и отдалечен от реалността смисъл; грандиозната „игра на стъклени перли“[86].

И за две хиляди години мозъците на момчетата, които от петгодишна възраст минават това училище на логиката, са достигнали все пак работно състояние. Всички съвременни еврейски физици-математици, Нобелови лауреати и ненаградени изобретатели са отклонение от основния продукт, т.е. те са отказалите се от царския път на кабалата, която разглежда същите проблеми, както и всички останали езотерични науки във всички времена и при всички народи. Обаче именно кабала се оказва под подозрение като интелектуален терористичен акт, продължил половин хилядолетие. Няма нужда да се опровергава тази страхлива мисъл: всяка интелектуална дейност може да се разглежда като атака спрямо установените канони както в областта на науката, така и в културата и социологията.

В края на краищата всеки опит за идентификация, за строго самоопределяне на личностите е основан на построени в определена йерархия отговори — пол, националност, гражданство, ниво на образование, професионална принадлежност, партийна и прочие. Моята лична идентификация е свързана с професията ми. Аз съм лекар, това е фундаментът на моя живот и дейност — в това число в гетото и в партизанския отряд. Аз съм си оставал лекар при всички обстоятелства. След войната, когато за много месеци бях привлечен на експертна работа над материалите за Нюрнбергския процес — това бе най-тежката част от живота ми, макар вече да не съществуваше заплаха от физическа смърт, — аз загубих вътрешна ориентация, равновесие, губех почва под краката си. Не животът в гетото, не несигурното съществуване в горите, а товарът от всичко, което знам за случилото се с евреите в периода 1939–1945 г., промениха моето светоусещане. Моята самоидентификация като лекар нямаше никакво значение от гледна точка на „Нюрнбергските закони“; лично аз, като евреин, попадах под действието на Закона за опазване на германската кръв и чест от 1935 година. Той принуждаваше мен, атеиста, съзнателно скъсал с юдаизма, да се върна към националната си идентификация. Приех това предизвикателство с готовност и резултатът бе моето нелегално преселване в Палестина.

Живях в Израел почти десет години. Намирах се там, когато бе подписана Декларацията на ООН за неговото създаване, и се надявам еврейската държава да съществува и занапред. Никога не съм споделял идеите на ционизма[87].

Винаги съм смятал, че съвременният свят трябва да бъде изграден не на национален принцип, а на гражданско-териториален. Гражданите, живеещи в пределите на дадена територия, имат правото и са длъжни да организират държавата. А законодателството трябва да осигури това. Малко хора се съгласяват с моите идеи, дори Естер. Приех бостънското предложение без колебание. От професионална гледна точка никъде по света не може да се намери по-добра работа за мен. След като поживях няколко години в САЩ, стигнах до убеждението, че именно САЩ в най-голяма степен съответстват на този гражданско-териториален принцип на организация на държавата, който аз намирам за оптимален. А останалото е същата световна помийна яма.

Всяко последователно религиозно възпитание ражда неприемане от страна на инакомислещите. Само общата културна интеграция, извеждането на религиозната сфера в областта на личния живот, може да сформира общество, в което всички граждани имат равни права.

От този принцип се е ръководела Римската империя в древността, същия принцип се е стремял да прилага и Йозеф II[88], император на Австро-Унгарската империя през XVIII век. През 1782 г. той издава „Толеранцпатент“, „Указ за търпимост“, провъзгласяващ принципното равенство на всички граждани на държавата пред лицето на закона. Това е изключително интересен сборник документи, плод на несъмненото влияние върху императора на Йозеф фон Зоненфелс[89]. Указът открива пред евреите възможността за асимилация без принудително покръстване, дава възможност за развитие на светската държава, интегрираща всички граждани. Самият Зоненфелс е бил кръстен евреин и неговите виждания за държавното устройство не намират подкрепа сред еврейската среда, която разглежда новите закони изключително като ограничаващи традиционния начин на живот. Именно Йозеф II отменя кахалното самоуправление[90], т.е. възможността съществуването на евреите да е на принципа „държава в държавата“ — разрешават им се занаятчийство, земеделие, предоставя им се свобода на движение и им се осигурява достъп във висшите учебни заведения. Той въвежда и военната повинност за евреите, като по този начин изравнява техните задължения с тези на останалите граждани. В еврейските училища преподаването започва да се извършва на немски език, „понемчва“ еврейските имена и фамилии. Именно така възникват фамилии като Айнщайн, Фройд, Ротшилд. Някъде бях прочел, че в измислянето на „пищни“ немскоподобни фамилии от типа на „Розенбаум“, „Манделщам“ е взимал участие Хофман![91] Тези закони, предизвикващи огорчение сред обикновените хора, създават образовано съобщество, лишено от тесните национални рамки и способно да се включва в общодържавните дела.

И днес се е запазила дълбоката разлика между потомците на западните „австро-унгарски“ евреи и евреите от Източна Европа, които до края на войната, по-точно до Катастрофата, продължават да култивират затворения начин на живот.

Разбира се, трябва да се направи изключение за евреите от комунистическа Русия, част от които са били увлечени от новата идеология в първите години на революцията. Но основната част от Идишланд — Литва, Латвия, Полша — се е придържала към старинната. И днес в света има немалко мъже в дългополите еврейски сюртуци според образците от XIX век и жени с перуки върху бръснатите глави.

Моят знаменит учител, професор Нойхауз, нарича съвременния хасидизъм „велика победа на буквата над духа“. Той стига и по-далеч в своята критичност, смятайки най-консервативните течения в християнството, както в западното, така и в източното, за братовчеди на хасидите. В наше време националното самосъзнание намира устойчивост не в почитането на догмите, а в кулинарните рецепти, кройката на дрехите и начините на миене, а също и в необоримото заблуждение, че истината в цялата си пълнота принадлежи на традиционалистите.

28.

Май, 1969 г., Голански Възвишения

Даниел Щайн — до Владислав Клех

Драги Владек! Колата, която докара туристите на Голанските възвишения, се развали. Потече масло и ремонтът ще трае дълго. Вече разгледахме всичко, разказах всичко и изведнъж се оказа, че трябва да останем тук още поне три часа, докато пристигне нова кола.

Немците от кьолнската евангелска група се разпръснаха да се разхождат. Аз седя под смокинята, моята помощничка Хилда спи, покрила главата си с каубойска шапка, която й подари пътуващ тексасец.

Не за първи път водя екскурзии тук. Това е огромно гробище на военна техника — руски танкове, БТР-и, камиони. Сринати противотанкови ровове. Огромно количество мини — в продължение на няколко десетилетия кой ли не е заравял мини в тази земя: турци, англичани, сирийци, евреи. Тук са се взривили няколкостотин съветски танка. Може да се ходи само по разминираните участъци. Козите и магаретата са местните сапьори. От време на време те попадат на мина и излитат във въздуха. Понякога това се случва и с хората. Но тук има малко хора. Ничия земя. Огромно плато с вулканичен произход. В един от кратерите на затихнал вулкан има радарна станция. Черни и сиви естествено огладени камъни, бодливи храсти, редки групи дървета. С тях е свързана история, приличаща на библейска. В Сирия живеел израелски резидент, който заемал видно място в правителството. Когато през 48-ма бил създаден Израел, сирийците построили тук много силна отбранителна линия с подземни укрепления. Еврейският резидент в сирийското правителство предложил около всяко подземно укрепление да се засадят дървета, за да могат войниците да се крият на сянка от жегата. Пък и под дърветата човек не може да бъде забелязан от въздуха. Сметнали предложението му за разумно, засадили дърветата. Голан е стратегическа височина — оттук може да се държи под обстрел цяла Северна Галилея. Тук са били разположени сирийските ракетни точки. Израелците ги унищожили за десет минути от въздуха по време на Шестдневната война. На евреите им било известно, че над всяка от секретните установки растат купчина дървета. Те успели да израснат за двайсет години и всъщност обозначавали целта. Резидентът бил хванат и екзекутиран на площада в Дамаск. Казвал се Ели Коен. Евреите положили всички усилия да го откупят или заменят, но Сирия била непреклонна. Разкази от този род са много по-интересни на туристите от Свещената история.

Ранната сирийска църква е била аскетична и сурова като тукашното вулканично плато. Идва ми наум, че необикновеното разнообразие на природата в Палестина — тиха в Галилея, жестока в пустините, хармонична в Юдея — е породило и разнообразието на религиозни течения: всичко се е родило тук.

Предстои всички тези земи, завоювани по време на Шестдневната война, да бъдат върнати. Сега се създава впечатление, че не искат особено да си ги вземат. Земите не са пусти — в Газа има милион палестинци — необходими ли са му на Египет с техните проблеми? На Западния бряг палестинците са няколкостотин хиляди — голям товар за Хюсеин. Смисълът на цялата тази кампания се крие в показността: да се демонстрира военна мощ. Това ще струва скъпо през следващите години. Такива са местните проблеми, както ги виждам аз. Да се живее тук, без да си потопен във всекидневния им поток, е почти невъзможно. Ти можеш ли да работиш в Полша като свещеник, игнорирайки натиска на Съветския съюз? Ние знаем, че политиката, а не нещо друго, е определяла църковния живот във всички времена.

Най-същественото е постепенното разбиране на целостта на живота. По-рано чувствах добре неговата йерархичност и винаги подреждах събитията и явленията едно спрямо друго според степента на тяхната значимост. Това усещане отминава, „значителното“ и „незначителното“ се оказват равни, а по-вярното е, че значително се оказва онова, което правиш в този момент, и тогава миенето на съдовете след многолюдния обяд се приравнява към отслужената литургия.

Завършвам — моята помощничка Хилда се събуди, хвана бинокъла и веднага забеляза местен скален заек, който прилича повече на язовец. Еврейският заек изобщо не прилича на полския. Гледката — без всякакъв бинокъл — весели сърцето. Братска целувка. Д.

29.

Май, 1969 г., Хайфа

Хилда — до майка си

Скъпа мамо! Вчера с Даниел и група немски туристи от Кьолн ходихме на Голанските възвишения. Аз бях там за първи път и беше разтърсващо — и древните паметници, и природата, и следите от войната. Всичко е едно цяло, дори древната история — следите от войната, разрушенията и някакво вечно военно варварство. Всичко, което е разрушавано от древни времена, се е разпаднало не от старост, а е разбито и унищожено от враговете. Навярно и по света е така, но тук е особено забележимо. Обаче не ти пиша заради това. Ти знаеш, че през войната Даниел е работил като преводач в гестапо и когато го хванали заради помощта му за партизаните, го е спасил гестаповският началник — дал му е възможност да избяга. Те са имали много човешки отношения, гестаповецът е имал деца на възрастта на Даниел, син — негов връстник.

Може би мисълта за сина го е карала да се отнася така добре към този полски, както той смятал, юноша. Представи си, в немската група имаше мъж, един от най-възрастните, защото другите бяха основно младежи, и се оказа, че той е син на същия онзи майор. Екскурзиантите задаваха въпроси, Даниел винаги молеше да се представят и този си каза името — Дитер Райнхолд. Тогава Даниел каза: „Бащата на Дитер, Райнхолд, ми спаси живота през войната“. Те си стиснаха ръцете и се прегърнаха. Никой не разбираше нищо, а немецът си нямаше и представа — нали баща му е загинал през 44-та на Източния фронт и той знаеше само, че бил майор и е служил в гестапо. Т.е. военен престъпник. Настана такава тишина. Никой не задаваше въпроси, всички мълчаха, само Даниел и Райнхолд разговаряха тихо. Не знам за какво. Аз, разбира се, мислех за нашето семейство — за теб, за татко и за дядо. Помислих си, че това е някакво разделяне на фашисти-евреи, убийци-жертви, лоши-добри, но не е толкова просто. Ето тези двамата: убития майор и Даниел — те стоят на един такъв предел, където нищо не е просто. После Даниел ми каза, че винаги когато си спомня за загиналите, се моли и за този майор.

Толкова съм развълнувана от тази среща и не мога да изразя всичко, което е в душата ми. Искам и аз да се науча на такава молитва — за всички. Но не абстрактно, а истински. Целувам те. Хилда.

Да! Забравих да напиша — тук на Голанските възвишения има древно съоръжение, приличащо на знаменития Стоунхендж. Това е мястото на действието от легендата за Гилгамеш! Сега там правят разкопки. Даниел познава археолога, който е отговорник за обекта, и ми обеща при случай да ми ги покаже. Той разказва за следи от най-древната световна цивилизация и дори може би за следи от присъствието на земята на извънземни! Тук е така — накъдето и да се обърнеш, навсякъде е „ах!“.

30.

Юни, 1969 г., Хайфа

Проповед на брат Даниел за Петдесетница

Скъпи мои братя и сестри! Всеки празник е като бездънен кладенец. Поглеждаш в него и ти се открива дълбочината на човешката история и дълбочината и давността на отношенията между човека и Твореца. Юдейският празник Шавуот предшества празника Петдесетница исторически. Много е възможно този празник да е съществувал и в дохристиянския езически свят — и тогава хората са поднасяли на Господа първия си урожай като благодарност. В този ден евреите си спомнят също и даряването на Тората, на Десетте заповеди. В християнския свят по стар обичай на Петдесетница се поднася първия урожай и това е напомняне за древното благодарствено жертвоприношение; но също така се напомня и за друго събитие — за изливането на Светия Дух Господен върху учениците Христови.

„И когато настана денят на Петдесетницата, те всички бяха на едно място. И внезапно стана шум от небето като фученето на силен вятър, и изпълни цялата къща, гдето седяха. И явиха им се езици като огнени, които се разделяха, и седна по един на всеки от тях. И те всички се изпълниха със Светия Дух, и почнаха да говорят чужди езици, според както Духът им даваше способност да говорят.“[92]

По-нататък в Деянията на Апостолите се изброяват тези езици, които са прозвучали от устите на учениците — „партяни, мидяни и еламити и жители от Месопотамия, от Юдея и Кападокия, Понт и Азия, Фригия и Памфилия, от Египет и ония страни от Дивия, които граничат с Киринея, и посетители от Рим — и юдеи и прозелити, критяни и араби…“.[93] В същността си това са все езици на ойкумени[94], на човешкото местообитаване. Това е бил праобраз на света, в който ние живеем сега. Учениците на Христа говорят днес на всички световни езици, а ние с вас отбелязваме празника Петдесетница на езика на нашия Учител.

В този ден искам да ви кажа още нещо — огнените езици са се явили над всеки от учениците. А по-нататък, какво е станало с тези езици по-нататък? Има ли в човека съд, хранилище, в което може да се удържи този огън? Ако няма, то Божественият огън си отива, връща се, откъдето е дошъл, но ако можем да го задържим в себе си, остава.

В своя човешки живот Исус е бил този съд, който в пълнота е приел излелия се Дух. В този момент Синът Човешки става Син Божи.

Човешката природа се съединява с Божествената именно на този принцип. Всеки от нас, тук присъстващите, е съд за приемане на Духа на Господа, Думите на Господа, самия Христос. В това е цялото богословие. Никой няма да ни попита какво сме мислили за природата на Божественото. Но ще ни попитат: „Какво сте правили? Нахранили ли сте гладния? Помогнали ли сте на бедстващия?“. Да пребъде Господ с всички нас.

31.

Ноември, 1990 г., Фрайбург

Из беседите на Даниел Щайн с ученици

… Лежах и чаках, докато се стъмни. След това се измъкнах изпод снопите, добрах се до някаква плевня, влязох вътре и заспах. Около пет часа̀ чух продължителна стрелба. Това беше юд-акцията. Разстрелваха останалите в гетото евреи. Това бе най-ужасната нощ в моя живот. Плаках. Бях унищожен — къде е Бог? Къде е Бог във всичкото това? Защо той ме скри от преследвачите и не пощади тези петстотин — деца, старци, болни? Къде е Божествената справедливост? Исках да стана и да отида там, за да съм заедно с тях. Но нямах сили да стана.

По-късно възстанових в паметта си, че съм бродил из горите недалеч от града три денонощия. Но тогава бях загубил представа за времето. Страстно желаех да ме няма повече, да престана да съществувам. Мисълта за самоубийство не ми мина през главата. Имах чувството, че вече са ме убили петстотин пъти, изгубил съм се между небето и земята и като призрак не принадлежа нито към живите, нито към мъртвите. Но при всичко това инстинктът за самосъхранение живееше в мен и като животно се хвърлях встрани при най-малката опасност. Мисля, че бях близо до полудяването. Душата ми крещеше: Господи! Как допусна това?

Отговор нямаше. Нямаше го в моето съзнание.

Бях в полицейска униформа. Сега тя бе мишена за всички: за немците, които вече бяха обявили бягството ми, за партизаните, преследващи немци, за всеки местен жител, който би желал да получи награда за залавянето на евреин и престъпник, взети заедно…

Три дена не бях ял нищо. Помня, веднъж пих вода от ручея. Не бях и спал. Свивах се на някое скрито място, в храстите, заспивах за минута и веднага скачах от трясъка на автомати: отново и отново се връщаше минутата, в която осъзнах, че разстрелват обитателите на Емското гето. От време на време чувах и реална престрелка. Една от вечерите излязох в покрайнините на селото, което спасих някога от екзекуция. Но и тук не можех да се надявам на скривалище. Седнах на едно повалено дърво. Нямах сили да продължа. Пък и накъде? За първи път от три денонощия съм заспал.

Към мен се приближи настоятелката на разтурения манастир „Сестри на Възкресението“, майка Аурелия. Беше в дълга черна одежда, излиняла от старост, и елек с кръпка на джоба. Всички дребни детайли виждах съвсем ясно, сякаш бяха под увеличително стъкло. Бледо лице, покрито с тънък пух, увиснали бузи и неподвижни сини очи. Аз я заговорих. Не помня думите, с които се обръщах към нея, но идеше реч за нещо по-важно от моя живот. Много по-значително и важно. Помолих я да ме заведе при някого. Струваше ми се, че става дума за сестрите Валевич. Привидя ми се загиналата Марися, която беше тук, близо до мен, но съвсем неприличаща на себе си: в някакъв нечовешки облик — сияеше и излъчваше покой. Аз не успях да се изкажа докрай, но изведнъж разбрах, че моля настоятелката за смъртта си и приличащата на Марися не е тя, а смъртта. Настоятелката кимаше, съгласяваше се. Събудих се — до мен нямаше никого. Какво точно съм говорил, не можах да си спомня. Но след това видение почувствах учудващо успокоение.

За първи път след бягството заспах истински. Същата нощ се върнах обратно в Емск. Знаех къде стоят постовете, къде трябва да бъда особено внимателен и се приближих до манастира, който пък бе в съседство с жандармерията. Почуках. Отвори ми една от монахините. Нахлух вътре и се втурнах към настоятелката. Тя знаеше, че помагам на партизаните, понякога информацията ми за тях минаваше през нея. В същото време на всички стълбове висяха обяви за издирването ми. Вече всички знаеха и че съм евреин.

Не ми се наложи да й обяснявам нищо. Скриха ме на тавана.

Беше неделя. Откакто убиха ксендз Валевич, монахините ходеха всяка неделя в най-близкия храм — на шестнадесет километра от Емск. Настоятелката каза на сестрите:

— Да помолим нашия Господ за някакъв знак как да постъпим с младежа.

С още една монахиня настоятелката влязла в църквата, когато там четяли откъс от Евангелието — за милосърдния самарянин. Може би не си спомняте този откъс? Това е притча, която Исус разказал на своите ученици. Било е така: един евреин отивал от Йерусалим в Йерихон и го нападнали разбойници. Ограбили го, пребили го и го оставили на пътя. Минал покрай него евреин свещеник, видял го, но отминал. Така постъпил и друг евреин. Минал и един чужд човек, жител на Самария, той се съжалил над падналия, превързал му раните и го отвел в хана. Оставил болния там, като заплатил на стопанина за престоя и лечението. По-нататък Исус пита: „Кой от тези тримата е бил ближен на нападнатия от разбойниците? Оказалият му милост. Вървете и постъпвайте така…“.

Именно при тези думи монахините влезли в църквата. И в този откъс видели Божия знак.

Монахините се върнаха, разказаха на останалите за случката. Трябва да кажа, че от четири монахини две бяха против оставането ми при тях. Но приеха този знак.

Криех се на тавана. По-рано тази къща принадлежала на разстрелян евреин и на тавана имаше еврейски книги. Монахините бяха прибрали там и манастирски книги.

Първото, което взех в ръцете си, беше католическо списание, в което прочетох за явяването на Дева Мария в Лурд. Преди това бях чел Библията, бях чел за чудесата, но ми се стори, че това няма отношение към моя живот. Чудесата в Лурд, случили се едва преди няколко десетилетия, описани от мой съвременник, ме поразиха с усещането за близост. Особено след невероятните събития, които самият аз преживях: нима спасяването ми във Вилно и спасението ми в полето, когато преследвачите минаха на няколко крачки от мен и не ме забелязаха, не бяха такива чудеса?

Помолих да ми дадат Новия Завет, който никога по-рано не бе попадал в ръцете ми. В полското училище, където бях учил, бях освободен от изучаването на Закон Божи. Прочетох Новия Завет и получих отговор на най-мъчителния за мен въпрос по онова време: къде беше Бог тогава, когато разстреляха петстотинте души от Емското гето. Къде е Бог във всички тези събития, които преживява моят народ? Какво означава Божия справедливост?

И тогава ми се изясни, че Бог е бил заедно със страдащите. Бог може да бъде само със страдащите и никога с убийците. Убивали са го заедно с нас. Страдащия заедно с евреите Бог и мой Бог.

Разбрах, че Исус наистина е бил Месия. В неговата смърт и Възкресение се крие отговорът на моите въпроси.

Евангелските събития са ставали в моята древна страна с евреина Исус и проблемите на Евангелието се оказаха толкова близки до мен именно защото са били еврейски проблеми, свързани със страната, по която толкова тъгувах. Тук всичко съвпадна: Възкресението на Христа със свидетелството на Павел и откритието, че кръстът на Христос не е Божие наказание, а път към Спасението и Възкресението. Това се съедини в съзнанието ми с кръста, който носи моят народ, и с всичко, което видях и преживях.

Такова разбиране за страданието има и в юдейската религия. Има равини, които мислят по същия начин. Но тогава не знаех това.

Помирих се с Бог чрез Христос и стигнах до мисълта, че трябва да приема кръщение.

За мен това бе необикновено трудно решение — за евреите подобна стъпка означава път „надолу по стълбата, водеща навън“. Който приема кръщение, не принадлежи повече към съобществото на еврейския народ. Но аз исках незабавно да приема кръщението.

Настоятелката смяташе, че трябва да се подготвя, да разбера повече за християнството. Аз възразявах:

— Сестро, ние сме на война. Никой не знае дали ще бъдем живи утре. Аз вярвам, че Исус е Син Божи и Месия. Моля ви да ме кръстите.

Настоятелката бе объркана и отиде да се моли, за да вземе правилното решение. По пладне дойде отново при мен, каза, че докато се молела, изведнъж почувствала, че аз ще стана католически свещеник…

Ето това не беше ми минавало въобще през ума. Забравих за тези думи за няколко години и си ги спомних доста по-късно.

Същата вечер приех Кръщението. Кръсти ме една от сестрите. След това напуснах техния дом, защото не исках да изглежда, че съм приел кръщението заради убежището, което ми бяха дали.

Бродих няколко дена из околността. Хората, които срещах, можеха да ме познаят. Навсякъде висяха листовки с обявената награда за залавянето ми. Не можех да отида в гората — партизаните нямаше дълго да се церемонят с мен — аз бях немски полицай.

Нямаше изход. След четири дена се върнах при сестрите. Те ме приеха и аз прекарах при тях петнайсет месеца. Прозорците на дома им гледаха към жандармерията.

32.

1972 г.

Из дневника на Хилда

Оставихме колата и се закатерихме нагоре по пътечката. Даниел носеше неголям чувал, около 10 килограма. В него имаше брашно. Срещнахме арабин с магаре, натоварено с два денка. Поздравихме се. Изкачихме се по-високо — до едно арабско село. Това е голяма рядкост: сирийско село, запазило се след войната. Или слуховете не са достигнали до тях, или просто не са и разбрали за какво става дума. Чудесна долина сред мрачните планини, всичко е зелено, тече живо ручейче. Странно е, че не е пресъхнало. Смокини и маслини. Бедност, но не особено мръсно — толкова са бедни, че нямат дори стари автомобилни ламарини. Даниел се изкачва уверено по склона над селото, в края му — нещо като колиба. Дворчето е затрупано с камъни. Някаква странна печка, приличаща на африканско огнище. Даниел извика:

— Рафаил!

И се показа такъв грохнал скакалец с голяма костелива глава в арабска галабия[95], с изгоряла до безцветност средноазиатска тюбетейка. Те се целунаха. Даниел ме посочи: „Това е моята помощничка“. Онзи кимна и повече не ме погледна. Даниел му даде чувала. Другият го взе, промърмори едно по-скоро „добре“, отколкото „благодаря“.

— Чай, кафе нямам — каза той, сякаш се извиняваше.

— Не съм и очаквал от теб кафе — усмихна се Даниел.

Не минаха и десет минути, когато ни връхлетя ято от различни по възраст арабски деца. Те наклякаха между камъните и ни загледаха с широко отворени очи.

— Вървете си сега. Днес съм зает, имам гости. Утре сутринта — каза скакалецът и децата си тръгнаха. Но не се отдалечиха много. Стояха настрана и слушаха неразбираемата реч.

— Само едно момиче говори иврит, живяла е в Хайфа и се е научила. Много се гордее. А другите говорят арабски, но не могат да пишат. Аз ги уча. В селото няма училище, то се намира чак на тринайсет километра.

Пийнахме вода от стомна.

— Дотягат ли ти? — попита Даниел, сочейки децата.

— Понякога ги гоня, а понякога сам се махам. Имам си скривалище в планината в една пещера. Е, половин пещера. В другата половина са се разположили прилепите. — Той се засмя, сякаш се е пошегувал сполучливо.

Аз потръпнах. Страхувам се от обикновените мишки, а за прилепи дори не мога да слушам.

Поседяхме по-малко от час и си тръгнахме. По обратния път Даниел ми разказа, че Рафаил е роден в Йерусалим, в старинния квартал на бухарските евреи, който съществува и сега. Бил е петнайсети син в семейството и избягал при йезуитите. Възпитавал се в католическо училище, станал монах и отскоро живее на Голаните, а преди това е живял почти петнайсет години при бедуините.

— Мисионерства? — попитах аз. Но Даниел се засмя.

— Опитал е в младостта си. Сега казва, че просто живее с тях. Смята, че никого на нищо не може да научи.

— Толкова ли е смирен? — не се сдържах аз, макар винаги да се упреквам, че задавам много въпроси.

А Даниел пак се засмя и отговори:

— Не, той просто е много умен. Дори е от най-умните хора, които съм срещал. Просто са му паднали всички зъби, ходи бос и в скъсани дрехи и се мие, когато вали дъжд и в коритото се събере достатъчно вода. Затова никой не иска да види нито ума, нито образованието му. Но ако сложи костюм и обувки и го накараш да чете лекции, той ще го направи по-добре от всички. Или по-добре от по-голямата част. Нарочно те взех със себе си, за да го видиш. Рафаил е рядък човек.

Имам странното чувство, че християнството в Европа и на Изток са съвсем различни неща: при нас то е много „прилично“, рационално, умерено, а тук достига някакви крайни точки — каменна колибка с пръстен под, древен аскетизъм, пълно откъсване от цивилизацията. Какво е общото между онова и това? Нищо! Защо и едното, и другото се нарича християнство?

Само Христос? Кой от тях? Христос от Разпятието или от Преображението? Христос, извършващ чудеса или четящ проповеди? Господи, помогни ми да обичам всичките.

33.

1972 г., Дубравлаг — Москва

Из кореспонденцията между Гершон Шимес и неговата майка Зинаида Хенриховна Шимес

… Получих поредната порция поща в сряда (4 картички и 2 писма, съседите ми по нар се чудят кой ми пише толкова много). А иначе днес е шабат. В събота не ходим на работа — извоювахме си го. Вместо това даваме наряди. Но е личен избор. Цяла седмица не мога да допиша отговора си на писмото ти. Утре сутринта го предавам, мога да попиша още малко. Вчера сутринта отивахме рано на работа — видях в небето САМОЛЕТ. Летеше така красиво, оставяше тънка диря след себе си. Дълга, дълга следа.

Дочетох „Йосиф“. Огромна благодарност на Кирил, че я намери и изпрати. Учудващо е, че не се е загубила по пътя, понякога се случва. Книгата е едновременно страшно интересна и малко дотяга. Но има много сведения за историята и всякакви размисли. По принцип като писател на мен ми харесва повече Фойхтвангер.

Струва ми се, че Кирил преувеличава значението на Томас Ман. Но аз толкова обичам Кирил, толкова съм му благодарен за всичко, че съм готов да се съглася с каквото и да е — нека този Ман да си бъде гений на всички времена и народи, корифей на науката и дори най-добрият баскетболист на националния отбор на Уругвай. За съжаление, книжката, написана за баба ни с криви букви, се е загубила по пътя. Но тук се запознах с един стар обущар от Гродно, който говори с мен на езика на народа… Хората тук са много интересни. Литовски и украински националисти, хора с всякакви религиозни убеждения. Има едно младо момче, баптист, който е отказал военна служба по религиозни мотиви. Доизлежава присъдата си един забележителен мъж, писател, те бяха двама такива известни. Общувам с тях в свободното време, което е малко — все едно да учиш в университет.

Благодари на Костя и Маша. Писмата им са забавни, нека ми пишат кога ще се появи наследникът. Не губя надежда да живея с тях НА ЕДНА УЛИЦА. Тази улица дори ми се присънва понякога. Наистина в сънищата ми тя прилича много повече на Коктебел в Крим, отколкото на нещо друго.

Картичката на Светка е толкова забавна, с хубава картинка. Не пише кой е художникът, но съм решил, че е Шагал. Мечтата ми да получа истинско образование все повече укрепва. Когато в края на краищата всичко свърши, аз ще уча, ще уча, ще уча, както е завещал Ленин.

На Медведев навярно ще му бъде интересно, че тук има библиотека, има довоенни списания, но не в комплект, а отделни броеве, намирам в тях много интересни статии. Колкото по-старо е списанието, толкова е по-интересно…

Миналия месец за първи път изпълних нормата и неизвестно защо изпитах чувство на гордост…

ДУБРАВЛАГ, ЛАГПУНКТ №11

1976 г., Полет Виена — Лод

Гершон Шимес — до Зинаида Хенриховна Шимес

Скъпа мамо! Ти винаги си казвала, че имам ужасен характер. Аз самият го мислех. Но изглежда, не е така. Свидетелство е моето писмо, написано направо в самолета. Мислех, че ще мине доста време, преди да ти пиша. Ако изобщо…

Ти ме разочарова, правейки такъв избор. От друга страна, ще се опитам да разбера защо си решила да останеш в помийната яма. Вече два часа самолетът лети към Ерец и аз изпитвам такова пълно щастие, каквото не съм изпитвал никога в живота си. Никакви радости не могат да се сравнят със състоянието на човек, летящ към вкъщи, без още да е виждал своя дом. Групата ни се състои от 12 души, с които прекарахме няколко дена заедно във Виена: еврейско семейство от Рига, религиозно, начело със старец с кипа[96], говорят помежду си на идиш! Как ли са оцелели през войната? Другата двойка в самолета е много известна — учен-китаист с жена си, те отдавна били започнали да се борят за заминаването си. Китаистът е дал интервю по американска радиостанция, заради него са организирали митинг в Колумбийския университет — въобще вдигнал се много шум. Когато са ни задържали и е имало надежда да ни пуснат без съд, той също е подписал писмото в наша защита. Ала тогава писмото само е навредило. Иска ми се да се запозная с него, но той има много важен вид, а аз съм „обикновен съветски затворник“.

Не се тревожи, мамо. Съсредоточи се върху Светка — моята сестричка ще ти осигури грижи, ще ти народи гои[97], ще им бършеш носовете. Нямам нищо против Светка, но тя винаги взима „нестандартни решения“. Да се беше омъжила за нормален еврейски младеж и да бяхме заминали всички заедно. Не, на нея й дотрябва казак. Не разбирам — да се загубят толкова години в опити да заминем и така безплодно да заседнем заради „зова на сърцето“! Край! Самолетът се приземява! В илюминатора са Средиземно море и брегът на Израел…

1977 г., Хеброн

Гершон Шимес — до Зинаида Хенриховна Шимес

… не може да се сравни с нищо. Естествено, това вагонче не е истински дом. Но е правилно домът на евреина да е в шатра, палатка, с кюмбе. Живеем като преселници от началото на века. Само че онези са имали пушки, а ние сега — автомати. От минутата, в която се приземих на летище Бен Гурион, през цялото време се чувствам като леко пиян. Засега сме петима младежи, четири жени и едно дете. Без жена съм само аз. Не защото имам кошмарен характер, както казваш винаги. Просто предложих на момичето, с което пристигнах, да си замине. Затова пък вече знам точно каква жена не бих искал да видя до себе си. А такава, каквато ми е нужна, все още не съм срещнал. По принцип израелтянките ми харесват много. Тези, с които успях да се запозная, докато бях в Програмата за интензивно изучаване на иврит за младежи, са много силни и самостоятелни. Наистина повечето са рускини (тук наричат руснаците „евреи от Русия“). Израелтянките са само преподавателки. Рускините също ми харесват. А сред местните има такива красавици, че можеш да се втрещиш. Какво би казала, ако се оженя за еврейка, която не знае и дума на руски?

Работим, пазим и спим подред. Имаме трактор, купихме го чрез банката. От Хеброн сме на шест километра, но пътят не е безопасен, минава покрай арабско село. Да, ето какво ще ти бъде интересно — недалеч оттук е пещерата Махпела[98], където са погребани всички праотци, Авраам и другите. Не ми направи кой знае какво впечатление, но другите се възхищават много. Честно казано, няма време за възторзи. Има много работа. Спомням си как в лагера шиех ръкавици — кошмар. Тогава дори не можех да си представя, че след самиздатските еврейски списания, ивритски кръжоци, еврейски седенки в кухнята ще започна такъв истински живот. Народът е различен — сред преселниците има религиозни и нерелигиозни като нас. Наскоро ни посети местният равин от Хеброн, много известен, той е от десните. Това е много интересно — в нашите кръгове в Русия аз минавах едва ли не за троцкист, и то ултра. А тук ме приемат за десен. Тук изобщо не можеш да разбереш къде е дясно, къде е ляво!

По-рано момчетата с шапчиците не ми харесваха много, а тези са отлични, здрави момчета и весели, особено равинът им.

Надпис върху снимка: Нашите жени се готвят за събота. Вижда се и част от приготвената маса.

1978 г., Хеброн

Гершон — до Зинаида Хенриховна

… приближи се към мен, изглежда стогодишен, но умът му е ясен. Пита: „Не са ли от Николаевка моите предци?“. Отговарям му: „Да“. Тогава той пита не съм ли роднина на Давид Шимес. „Да — казвам, — той ми е роден дядо.“ Старецът чак извика от радост: „Ох, ах, той беше най-добрият ми приятел!“. Аз му рекох:

— Вие не се огорчавайте, но през трийсетте години него го разстреляха.

— Това — отвръща ми той — можеше да се очаква, всичките му братя и сестри бяха разстреляни и отровени.

— Възможно е да не са били негови братя и сестри, а на някой друг — казвам аз. — Моят дядо не е имал сестри и братя, защото е бил дете на позора. Майка му го е родила извънбрачно и моята прабаба се разболяла на нервна почва от туберкулоза, изпратили я да се лекува в Швейцария, където е починала.

— Всичко е вярно — казва това божие глухарче, — бащата на твоята прабаба е бил търговец на зърно, а бедни търговци на зърно на света няма. Той изпрати Рахил в санаториум, по-далеч от позора. Но в града всички знаеха от кой революционер го е прихванала. Правилно, всичко е правилно. Давид бе възпитаван от две неомъжени лели. Ние бяхме в един клас в гимназията и той беше единственият ми приятел от детството. През 1918-а баща ми ме отведе в Палестина, оттогава живея тук. И вече след войната прочетох, че Сталин е намерил чак в Мексико бащата на моя приятел Давид и всичките му деца. Братята и сестрите на Давид, родени в законен брак, също били убити от Сталин. Четох една дебела книга, всичко е написано там.

Аз, мамо, направо си загубих ума: защо този чужд старец знае за нашите прадеди повече от нас самите? Или вие сте знаели, но сте крили от децата? Накратко, когато този дядо ми каза за Мексико, разбрах какво има предвид. Може да бърка поради възрастта си. Ако това е истина, според мен е супер! Знаейки колко си внимателна, напиши ми само една дума — „ледосекач“, тогава ще имам пълно потвърждение. Честно, просто не мога да повярвам!

Мамо, спомних си защо ти пиша — аз се ожених. Жена ми е от американските евреи. Много ще ти хареса. Наричат я Деби. Дебора. Когато имам снимки, ще ти пратя. Доскоро. Гершон.

1981 г., Хеброн

Гершон — до Зинаида Хенриховна

… защо се учудваш? Логиката е желязна. В началото на XX век всички нерелигиозни евреи са се хвърлили в революцията, защото социализмът е много съблазнителна идея и много добре разбирам предшествениците ни. Те са били идеалисти. Но нещата със социализма и интернационализма не са се получили. Провалили са се. Сега се появиха нови идеалисти, готови са да строят социализма в една отделно избрана страна, в Израел. Ето какво имаме сега. При това и те са невярващи младежи, защото вярващите имат религиозна идея — дайте ни нашата Света земя! А невярващите пристигнаха в Светата земя да строят социализъм. Да. И аз съм такъв! Защото капитализмът не ми харесва, а социализмът, само че не този, който е в СССР.

Ти се учудваш, че живея като в колхоз, но това е моят колхоз, кибуц, и той ми харесва. Ще те учудя още повече — по-рано не ти писах, но сега, мисля, можеш да очакваш всичко от мен. Още когато се роди Бенямин, аз се обрязах заедно с него. Не искам да обсъждам с теб причините защо съм направил това. Уверен съм, че съм постъпил правилно. Радвам се, че жена ми ме подкрепя. И така на трийсет години станах евреин заедно с първородния си син. Дебора скоро ще ражда пак. Надявам се, момче. Обещала ми е да ражда, докато има сили. А тя е много силна и твърда жена във всяко отношение. Никога не съм ти напомнял как се отказа да се преместиш в Израел заради идиотския брак на Светка, но сега, когато сама ми пишеш за ужасните отношения между нея и мъжа й, че едва ли не се бият, няма ли да се върнем на изходната точка — да се развежда със своя казак, да взима дъщеря си, а аз ще ви изпратя покана. Сега това е по-лесно, отколкото преди пет години. Вярвам абсолютно, че ако баща ми беше жив, щеше да напусне още през 76-а. Ти винаги ще смяташ, че съм погубил баща си с моя самиздат, със затвора, че сърцето му не е издържало заради мен. Може и така да е. Но нима не разбираш, че дори тогава да не се бях запалил от идеята да замина, все щях да се забъркам в конфликт с властта. Помисли си за какво ти говоря. Уверен съм, че баща ми щеше да бъде на моя страна.

Надпис на снимката: Това е изгледът от прозореца. Далече вляво е стоял Мамврийският дъб[99], но сега дори пън не е останал от него, а само показват мястото.

Надпис на снимката: Това е Бенямин. Бузите му са такива тлъстички, като лежи, но като го вдигнеш, не е такова прасенце.

Юни, 2006 г.

Писмо от Людмила Улицкая до Елена Костюкович

Скъпа Ляля! Изпращам ти поправената част от текста — условно втората част. Безумно сложни монтажни задачи. Целият огромен материал се трупа, всички искат думата и ми е трудно да решавам кого да пусна, с кого да почакам, а кого въобще да помоля да замълчи. Особено се стреми Тереза Виленска. Имало е много свети Терези — Авилска, от Лизие, която са наричали Тереза на Младенеца Исус, или Малката Тереза, пък и съвременната, която почина наскоро, Майка Тереза от Калкута. Това между другото. Моята Тереза е жива и здрава, очаква явяването на Месията…

Като всяка голяма книга тази ще ме довърши. Не мога да обясня нито на себе си, нито на теб защо се захванах, знаейки предварително, че задачата е неизпълнима. Съзнанието ни е устроено така, че да отрича нерешимите задачи. Щом има задача, трябва да има и решение. Само математиците знаят спасителната формула — при някои условия задачата няма решение. Но ако няма решение, добре е поне да се види самият проблем, да се огледа отзад, отпред, отстрани, отгоре и отдолу. Той е такъв. Невъзможно е да се реши. Има множество такива неща — първородният грях, спасението, изкуплението, Бог, ако Го има, създал е зло, ако Го няма — в какво е смисълът на живота… Всички въпроси са за честните деца. Докато са малки, задават въпроси, а като пораснат, намират подходящ отговор в календара или в катехизиса.

Много ми се иска да разбера, но никаква логика не ми дава отговор. И християнството също не дава. И юдаизмът не дава. И будизмът. Смирете се, господа, има много неразрешими въпроси. Има неща, с които трябва да се научим да живеем и без да им обръщаме кой знае какво внимание, а не да ги решаваме.

Сега за прекрасното: роди се внукът ми Лука. Тегло 3200 грама, ръст 53 см. Никакво очаквано увиване на пъпната връв, всичко е благополучно, дори без цезарово сечение. Видях го на следващия ден след като се появи на света. Колко е забележително разстоянието в едно поколение: ти все още стоиш редом, но вече не си главно действащо лице, обезпокоявано единствено от физиологичните прояви. И виждаш величието на това събитие — появяването на младенеца. Това е образувание на новия свят, на ново космическо мехурче, в което ще се отрази всичко. Той мръщи носле, шава с пръстчета, потропва с крачета и още не мисли за глупостите, които ни занимават: смисъла на живота например… За него храносмилането е смисълът на живота. Ще ти изпратя снимки постепенно — още не съм се научила да прехвърлям от телефона в компютъра.

Как са Маруся и Льова? Свършихте ли с температурите? Струва ми се, че термометърът на Маруся не се е счупил просто така, а за да престанете да й мерите температурата. Мислили сте, че винаги е повишена, и сте престанали да я водите на училище!

Целувам те. Л.

Трета част

1.

1976 г., Вилнюс

Папка от архива на районното отделение на КГБ

Из дело за оперативна проверка: Док. №117/934

Заявление

Довеждам до Ваше сведение и моля да се вземат мерки за това, че наемателката на дом №8 на ул. „Тилто“, квартира 6, Бенда, Тереза Кшищофовна, е злостна католичка и привлича в дома си много хора, те се събират редовно като на събрание, правейки се, че пият чай. В същото време, когато други хора, по-заслужили, живеят в малки стаи от 12 метра въпреки военните им заслуги и лични пенсии, Бенда заема 24 метра с балкон. Известно е, че баща й е бил поляк и полски националист, но е известно и че той успява да избегне наказанието, защото умира от туберкулоза през 1945 г. след освобождението от Съветската армия.

Освен това тя осем години плаща наем и комунални разходи, живеейки неизвестно къде. Но не е отдавала или спекулирала с жилищната площ. Ние не бихме търпели. Обръщам Вашето внимание за съществуващото безобразие. Подписи на наемателите: нечетливи.

Резолюция: Да се изпрати за проверка на оперативния упълномощен Гусков.

Рапорт на ст. лейт. Гусков

Докладвам, че на 11.04. т.г. беше извършена проверка по заявление на живущите в дом 8 на улица „Тилто“, с нечетлив подпис. Изяснен е съставителят на заявлението: Брикин, Николай Василиевич, с когото бе проведена съотв. работа. Потвърди се, че в стаята на Бенда в средите и неделите от седем до десет вечерта се събират от четири до осем души, постоянно двама мъже и няколко жени, чиято бройка се мени. Всички са литовци и разговорите се водят на литовски или полски.

В хода на оперативната проверка се установи, че Бенда, Тереза Кшищофовна, е тайна монахиня, подстригала се е през 1975 година. Допълнителна информация може да се получи от отдел №8 по запитване от зам. нач. опер. отдел.

Предполага се, че в средите и неделите Бенда провежда в квартирата си събрания на евангелистки групи.

За установяване самоличностите на присъстващите е необходима допълнителна оперативна работа.

Бенда е завършила Ленинградския държавен университет и е изпратена във Вилнюската градска библиотека в качеството си на библиограф. Работила е там от 20 авг. 1967 г. до 1 септ. 1969 г. Прилага се характеристика от местоработата. Профилирането не ми се струва целесъобразно.

Ст. лейт. Гусков

Резолюция: Да се изпрати в архива.

Майор Перевезенцев

От отдел ПТ-3 до отдела за оперативна проверка

РАПОРТ

Отдел ПТ-3 изпраща 4 (четири) копия от писма на Бенда, Тереза Кшищофовна, до различни адреси.

Писмо 1

Скъпа Валентина Фердинандовна! Пиша Ви благодарствено писмо. Вашите думи, че Евангелието не е икона, предназначено е не за целуване, а за изучаване, не ми излизат от главата. Това, че дори обикновеното прочитане на Евангелието на друг език дава допълнителна дълбочина на разбирането, ми е напълно ясно. Чела съм Евангелието на полски, руски, църковнославянски, литовски, немски и латински и винаги съм чувствала различията във възприемането на текста. Наистина Бог говори с хората на различни езици и всеки език фино съответства на характера и особеностите на народа. Немският превод на Евангелието поразява с опростеността си в сравнение, да кажем, с църковнославянския. Мога само да предполагам какви богати оттенъци се съдържат в текстовете на гръцки и древноеврейски — имам предвид текста на Стария Завет.

Всеки, който е присъствал на нашите чаени сбирки, е много впечатлен. По-големият ни брат S. Ви изпраща поздрави. Съобщете предварително кога ще можете да дойдете отново във Вилнюс. Ще се опитаме да Ви организираме малко пътешествие. Приемете сестринската ми целувка. Бог да Ви пази. Тереза.

Писмо 2

Скъпа Валентина Фердинандовна! Донесоха ми забележителен подарък от Вас, именно това, от което имах нужда най-много. И дълбочина, и смелост, и каква метафора! За съжаление, не зная английски и съм лишена от възможността да оценя качеството на превода, но книгата оставя впечатлението, че не е преводна, а оригинална — никакво напрежение, пълна свобода на мисълта и словото. Огромно благодаря за труда Ви. Авторът е особено интересен, много актуален.

Бях болна почти две седмици и защото в манастира по това време е ужасно студено, ми разрешиха, докато съм болна, да се преместя в квартирата си. Тук се отдадох на четене и сън в ненужни количества.

През следващата седмица от Ватикана се връща L. и го чакаме с огромно нетърпение. Можем ли да си представим, че ще видим този, който е видял този… Да Ви пази Бог. Тереза.

Писмо 3

(превод от литовски)

Скъпа Аста! Изпращам ти топли дрехи — да се предадат на сестрите. За съжаление, парите са малко, ще ги изпратя с превод. Сама ще кажеш какво да се прави с продуктите. Говориха ми, че ако просто се изпрати колет с продоволствие на определен адрес, може и да не стигне, защото има големи ограничения. Може би когато бъдеш във Вилнюс, ще наминеш при нас, ще помолиш портиера да ме повика или ще оставиш бележка и аз ще ти пиша кога мога да се срещна с теб. Най-добре е в неделя от 4 до 6. Да те пази Бог. Тереза.

Писмо 4

(превод от литовски)

Уважаема госпожо Йонавичуте! Изпращам Ви с Янис забележителна книга, превод от английски, на една наша московска преводачка, близка до нас по дух. Книгата е в ръкопис и макар да е предложена в едно московско издателство, шансовете да я издадат са малки. От друга страна — стават и чудеса, нали издадоха великолепния Тейяр дьо Шарден! Доколкото Вашето списание е независимо, може би ще имате възможност да отпечатате поне фрагменти от книгата, но в превод на литовски. Имаме хора, които могат да направят превода бързо и качествено. Отсега Ви благодаря. Тереза Бенда.

ЕКСПЕРТНО ЗАКЛЮЧЕНИЕ

Получените за експертиза 4 (четири) писма, написани от ръката на Тереза Кшищофовна Бенда, имат три адресата.

Първият от адресатите е московска преводачка, кандидат на филологическите науки, Валентина Фердинандовна Линце, преподавател в задочния Институт по култура, препратка към материалите №0612/173В.

Вторият от адресатите — Аста Келер, е жителка на Вилнюс, домакиня, участник в група за съдействие на затворници, постоянно се занимава с изпращане на поща в лагерите. Препратка към материалите от картотека 2Ф-11.

Третият адресат — Йонавичуте, Анна Гедиминовна, е завеждащ отдел „Проза“ в литовското списание „Младежта на Литва“. Вж. каталог 2Ф-11.

Споменатият автор Тейяр дьо Шарден е починал през 1955 г. Йезуит, свещеник и палеонтолог. Не се е занимавал с антисъветска дейност.

Мл. научен сътрудник от архива, лейт. Кузовльов

Резолюция: В архив.

Майор Перевезенцев

1977 г., Вилнюс

Майор Перевезенцев до подп. Черних

Докладна записка

Довеждам до Ваше знание, че дейността на нелегалния женски католически манастир, помещаващ се в три частни квартири във Вилнюс, се намира под пълен контрол. За последната година броят на така наречените монахини е намалял: една от сестрите (Ядвига Немцевич) е починала, втората (Тереза Бенда) е напуснала манастира и отново живее на адреса, на който е регистрирана. В неделните дни на адрес: ул. „Дзуку“, 18, квартира 1, идващият в дома свещеник Юргис Мицкявичус служи меса, през останалите дни от седмицата монахините четат розарий. По-голяма част от монахините са на пенсионна възраст, много са били освободени от затвора. Не смятам за целесъобразно привличането им под отговорност. Оперативното наблюдение на квартирите им е снето. Намират се под наблюдението на местните районни упълномощени.

Майор Перевезенцев

Частно писмо на майор Перевезенцев до подполковник Черних

Драги Василий Петрович!

Както се полага, ти изготвих докладна записка, но ще добавя от себе си, че обстановката в града е такава, че нямаме нито време, нито хора, за да се занимаваме с малоумни старици. Антисъветските и националистически настроения са много силни, мен много повече ме занимава младежта. Сега подготвяме две големи самиздатски дела. Да се разчисти това старческо гнездо е работа за един ден, но не виждам смисъл. Кореспондентите ще надигнат вой, какво ще спечелим от това? Макар че както кажете. Зависи от центъра. Заради старата ни дружба те моля, не ни товарете с религиозни работи — и така сме заети до шията. Предай поздрав от мен на Зинаида и Олечка. Спомням си колко добре си живеехме в Дрезден.

Алексей Перевезенцев

2.

Януари, 1978 г., Вилнюс

Из писмото на Тереза Бенда до Валентина Фердинандовна Линце

… дързостта на тази молба. Може би дръзновение? Когато дойдох в клиниката на 13 февруари, L. имаше цвят на стара хартия и сякаш целият беше налят с вода. Невъзможно е да си представиш — дори устните му, винаги така събрани и твърди, са се отпуснали и са станали пухкави като на бебе. Ръцете му са отекли, едва ги вдига. Вижда се, че всяко движение му струва усилия. Тръгнах си с чувството, че може да умре всяка минута. През нощта, когато сестрите си легнаха и настана онази особена нощна тишина, която така предразполага към молитва, станах и горещо се молих. И ме озари мисълта, че мога да си отида вместо него. На сутринта бях при настоятелката. Тя е добре разположена към мен. Казах й, че чувствам зов да си отида вместо L. Тя ме благослови.

Веднага отидох в Храма на Непорочното зачатие и отново започнах да се моля. И настъпи онази златна минута, когато разбрах, че ме чуват. Помолих се — вземи ме вместо него. Не излязох от храма до късно вечерта — стоях в молитвено вцепенение. Върнах се при сестрите през нощта.

На другата сутрин настоятелката ми прошепна: „Оперирали са L. късно тази нощ. Махнали са му бъбрека. Той е с единия крак в гроба“. И ми се усмихна, както ми се стори, с насмешка.

Представете си, всички очакваха неговата смърт, а той започна да се оправя. Оздравяването на L. вървеше необикновено бързо. След три седмици излезе от клиниката, епископът не му позволи да замине за Каунас, настани го при себе си. На Пасха той отслужи литургията. По време на цялата служба плаках с щастливи сълзи — жертвата ми беше приета, аз започнах да се подготвям.

Веднага след Пасха започнах да слабея. Отслабнах с около десет килограма. Печално е, но радостното ми и приповдигнато състояние се смени с такава слабост, физическа и духовна, която не се наемам да опиша. Миналата седмица на два пъти припадах. Сестрите са много мили и грижовни към мен. Нашият живот е много сложен именно със своите вътрешни отношения, далеч не всичко се вижда на повърхността. Но аз винаги съм знаела, че това е цената, която плащаме заради близостта си до Източника.

L. вече е в Каунас и не го виждам. И това ме огорчава, защото неговата съпричастност би била скъпоценна за мен. Моля Ви да се молите за мен, скъпа сестро. Бог да Ви благослови. Тереза.

3.

Май, 1978 г, Вилнюс

Из писмото на Тереза до Валентина Фердинандовна

… неописуем страх. Заспивах трудно и се събуждах след пет минути от пристъп на страх. Непрекъснато мислено се връщам към онази минута, когато в състояние на екзалтация, несъвместима с трезвия дух, мислех за тази замяна. Чувствах се така пречистена в онзи момент, напускането на земния живот би било благодат за мен. Сега се намирах на самото дъно и тежестта ме смачкваше. Кошмарно, неописуемо състояние, предсмъртен ужас — животински, пронизващ ме цялата, предизвикващ гадене, и аз, макар да не ядях нищо, постоянно изхвърлях от себе си пенеща се киселина с ужасен вкус. Това бе вкусът на страха. После се случи още едно ужасяващо нещо — въпреки природните закони от мен започнаха да се изливат пълни тоалетни чинии с екскременти. Нищо по-гадно не можеш да си представиш; усещах, че тялото ме напуска в такъв смърдящ вид, все едно след още няколко дена и самата аз ще замина в канализацията. Няма да има кой да измие последната купчина. И тогава се примолих: не съм искала това! Жертвайки себе си, очаквах награда. Красота. Откъде ли ми дойде наум, че жертвата може да изпитва радост от себеотдаването. Страх, предизвикващ гадене, ни най-малка благодат. И стоейки над тоалетната чиния, пълна догоре с мръсотии, се помолих. Не, не пред образа на Девата, не пред Разпятието, а пред смърдящата купчина: направи така, че да не умра. Нека да се случи най-ужасното, нека дори ме изгонят от манастира, само не разрешавай да умра сега…

След седмица вече можех да ходя. След три месеца ме изгониха. Настоятелката се държеше така, сякаш съм я излъгала. Тя не изгони дори сестра Йоанна, макар да бе непоправима крадла. Сестрите ме заобикаляха като чумава — след като всички се бяха грижили за мен и ми бяха засвидетелствали съчувствието си.

За първи път от двайсет години моята Пасха не беше Възкресението, а умирането. Нямаше радост. Като Лазар се намирам в смъртни пелени, макар животът да ми е подарен. Самотата ми е пълна, без остатък. Само Вашите писма, сестро — мога ли да Ви наричам така? — ме подкрепят и още един стар колега от библиотеката, който идваше на нашите четения. Той идва при мен както по-рано, понякога ме извежда навън.

Тъжно ми е, че няма да можете да дойдете през лятото. Бихме могли да заминем за Куршска коса. Моята леля, както едно време, живее там, в къщичката й ще се намерят килии за нас. Моля Ви за Вашите молитви. Тереза.

4.

Юли, 1978 г., Вилнюс

Тереза — до Валентина Фердинандовна

Мила Валентина Фердинандовна! Скъпа сестро! Така се случи, че Вие останахте единственият човек, с когото мога да говоря за най-важните за мен неща. Давам си сметка, че признание от такъв характер може да причини голямо неудобство на този, пред когото се прави. Но познавайки Вашите огромни духовни възможности, Ви умолявам да ме изслушате. Писмената форма е най-удобната, защото има неща, за които е по-лесно да се пише, отколкото да се говори. Но ВИЕ няма как да не ме разберете. Именно заради Вашия рядък и неописуем опит, за който ми разказвахте по време на миналата ни среща. Опитът на непосредственото общуване — опит да се видят и чуят невидимите неща. И на мен от най-ранното ми юношество, едва ли не от детството, ми се откри съществуването на духовния свят и това откритие ме отдалечи от връстниците ми.

Говорила съм Ви, че загубих баща си много рано, не го помня, а мама умря, когато бях на девет години. Възпита ме леля ми, добра жена, но суха. Тя беше бездетна, на години — за първи път се омъжила някъде на четиридесет и нейният брак ми донесе много огорчения. Мъжът й имаше примес от източна кръв; макар фамилията му да беше руска, външността му беше татарска. Леля ми го обожаваше, беше привързана към него като котка; у мен завинаги остана отвращението от физическия живот — живеехме в една стая и нощната им бъркотия предизвикваше у мен пристъпи на истинско гадене. Молех Божията Майка да ме защити от това и тогава започвах да чувам музика. Беше ангелско песнопение, то ме обгръщаше като пелерина, аз притихвах и заспивах и сънят ми продължаваше под съпровода на музиката. Бракът на леля ми продължи четири години, това беше плътско беснеене, тяхното безсрамие си остана за мен изпитание през цялото време, макар музиката да ме пазеше. После изпратиха този ужасен Генади на друго място — той бе военен — и така изчезна завинаги. Отначало леля ми се опитваше да го намери, но явно той се беше разпоредил да не й дават новия му адрес. Бракът им не беше оформен. Да си призная, мисля, че той е имал официална жена, която се е отказала да се мести с него във Вилно, а е заминала някъде другаде. Това не е важно. Леля ми обезумя. Постоянно лежеше по психиатричните клиники и за мен беше голямо облекчение да замина да уча в Питер. Разкайвам се, че рядко я навестявах. Но тя ме посрещаше всеки път толкова злобно, не бе ясно трябваше ли да продължавам да ходя при нея. Спомням си как през тези трудни години единствената ми защита винаги беше Девата и нейната ангелска музика. Колко пъти съжалявах, задето Бог не ми е дал дара да запомням тази музика и да я възпроизвеждам. Оттогава съм абсолютно уверена, че великите композитори като Бах и Хендел само са записвали звуците, пробиващи небесата и идващи при тях по Божията милост.

В университетските си години в Питер аз почти гладувах. Защо пък почти? Наистина гладувах. Момичетата, с които делях стая в общежитието, бяха бедни като мен. Все едно ги бяха избирали — всички бяха красавици. Във втори курс една от тях започна да се занимава едва ли не с проституция. Последва я и втората. Третата — както и аз — страдаше от тази ситуация. Но така или иначе нашите предприемчиви съквартирантки водеха при себе си мъже, обикновено денем, защото беше трудно да се промъкнеш в общежитието вечерно време. Понякога водеха мъже и нощем и тогава аз сякаш се връщах отново към онези времена на моето нещастно детство, когато стоновете и воплите на сладострастие не ми даваха да спя. И пак само молитвата и музиката ме утешаваха. Завърших курса с отличие. Аз съм изкуствовед по специалност. Предложиха ми докторантура. Но аз бях толкова изморена от общежитието. Като си представих още три години такъв живот, се отказах. Леля ми почти не излизаше от клиниката и аз останах сама в голяма стая. Какво щастие бе да бъда сама, да не съм свидетел на чуждия живот. Постъпих на работа в библиотека. По това време бях толкова проникната от молитвата, бях се врастнала в католическия живот и бях приела вътрешното решение да отида в манастир. И наистина скоро ме запознаха с настоятелката и аз станах послушница. Естествено, манастирът беше таен, ние живеехме по квартири, но при строг ред.

Имах голяма подкрепа — по това време молитвата ми беше особено благодатна, чувах не само звуците на чудесна музика, но и чувствах присъствието на Този, Който е Източник на Живота. След две години дадох всички обети. Трудният манастирски живот бе за мен лек и радостен. Постоянно очаквах тези посещения, те станаха дори предмет на моите молитви.

Веднъж, докато се молех, ми се случи нещо: все едно бях обхваната от гъвкав, горещ въздух, който ме милваше и безсловесно ме молеше да му се отдам. Не бях изпитвала нищо подобно преди. Независимо от необикновено силното желание да удължа това усещане, аз отговорих с отказ. Но ласките продължаваха и горещият въздух се висше около мен, прониквайки към гърдите и бедрата ми. Успях да се изтръгна от това усещане, призовах Господ и веднага чух съскащо ругателство и леко почукване.

Тези явления започнаха да се повтарят. Разказах за това на настоятелката. Страхувам се, че тя не бе дискретна, много от монахините узнаха за моите преживявания от нея и си спечелих репутацията на побъркана. Имайки предвид болестта на леля ми, разбирах, че може и да имам някаква наследствена склонност към безумие, и в желанието си да се убедя в противното, тоест в това, че наистина ме изкушава дяволът, а не съм болна, се научих да предизвиквам този демон — това ми даваше усещането, че не той ме управлява, а аз него. Още повече че винаги успявах да спра изкушението навреме. Сега разбирам, било е опасна игра — но тогава това не го осъзнавах. От време на време демонът като че ли ме парализираше, така че не можех да помръдна ръка, за да направя кръстния знак. Даже не можех да произнеса молитва — гърлото ми беше като замразено. Тези нощни битки продължаваха с часове, докато сестрите си спяха спокойно.

Свещеникът ми забрани всякакво общение, вътрешно да се обръщам към съществото, което той нарече „сатана“. Страхувах се да произнеса тази дума, но след като я изрече свещеникът, не можех повече да се залъгвам. Той ме увери, че врагът няма никога да ни нанесе вреда, ако ние сами не дадем съгласието си.

Колкото повече ме терзаеше „сатаната“, толкова повече ме утешаваше Господ. Така изминаха няколко години. А после се случи това, за което вече разказах: дадох обет, свързан с L., който не можах да изпълня.

Не бих Ви обременявала с разказа за тежките си духовни преживявания от изминалите години, ако изкушението не ме беше нападнало отново. Но за голяма мъка вече не получавам радост от молитвата, от тихите и сладостни минути на присъствието на Бог, които имах в миналото. Непрекъснато отправям молитви, а те остават без отговор. Нещастната Тереза.

5.

Октомври, 1978 г., Вилнюс

Тереза — до Валентина Фердинандовна

Мила Валентина Фердинандовна! През последния месец се случиха такива зашеметяващи събития, че се затруднявам откъде да започна разказа си.

След дълги и несполучливи опити да се срещна с настоятелката тя все пак ме прие. Разговорът беше ужасно неприятен. Тя ми каза, че няма да държи обхваната от бяс монахиня, че аз съблазнявам сестрите. След тази убийствена среща отидох при моя духовник, който бе настроен още по-твърдо. Рече ми, че видимо аз имам друго призвание, че добрият християнин може да служи на Господ и в нормалния живот. Не разбирам защо ме гонят толкова яростно и зададох този въпрос, а той ми наговори ужасни думи: моите духовни преживявания били свидетелството, че съм напълно в ръцете на сатаната, в Средните векове такива като мен били изгаряни на клада за връзките си със сатаната.

— Но нали и Свети Антоний[100] е имал изкушения — предпазливо възразих аз. — Ако вие бяхте негов духовник, щяхте ли да го изгорите?

Той се усмихна и с насмешка ми отговори, че по този път вървят светиите… Какво имаше предвид? Главата и сърцето ми не могат да го поберат.

Но си тръгнах от него със странно чувство на облекчение. Сега вече няма на какво да разчитам освен на Любовта на Всевишния. И аз Му се врекох. Молитвите ми към Девата, които ми бяха толкова любими, станаха съвсем невъзможни — нейната Непорочност не ми позволява да се обърна към нея… Само Магдалина може да ми бъде защитница. Не предизвиква ли усмивка у Вас моето положение — пазейки девствеността си за Господа, съм изгонена за най-ужасното разпътство и чувствам особено дълбока вина за нощните посещения на силата, която ненавиждам с цялата си душа…

Католическата църква ме отритва — в чии ръце?

Преместих се в старата си стая, при ужасните си съседи, които ме ненавиждат и мечтаят да ми отнемат стаята. Прекарвам дните си в молитви и в жестоки изкушения. Както и по-рано, ходя в Храма на Непорочното Зачатие, но и там, където по-рано бяха сърдечни и ласкави, сега срещам отчужденост и подозрителност.

6.

Декември, 1978 г., Вилнюс

Тереза — до Валентина Фердинандовна

… сега минавам към последната част от моето печално повествование: приятелят ми Ефим, с когото съдбата ме срещна в библиотеката, беше единственият, който ме подкрепяше в последно време. Не зная как бих оживяла — и физически, и материално, без неговата постоянна помощ. Той е сам. Наскоро получих много неочаквано предложение от него — да сключим фиктивен брак и да заминем за Израел. За Светата Земя.

В главата ми всичко е така объркано, че забравих да кажа нещо съществено — Ефим е евреин, но духовните му стремежи са ориентирани към православието. Той дълго време не приемал Светото Кръщение и е направил това едва преди две години, след смъртта на майка си, която иначе би приела това много болезнено. Оттогава той все повече навлиза в църковния живот.

Ефим присъства ежедневно на богослуженията, дори прислужва в олтара, прави обзори върху излизащата духовна литература за тукашния настоятел, даже пише реферати и превежда от чужди езици, когато книгата се стори интересна на настоятеля. Той се отнася към Ефим с голямо уважение, обича да беседва с него — явно в църковните среди няма толкова много образовани и сериозни хора. В края на краищата Ефим споделил с него намерението си да стане свещеник. Настоятелят съвсем определено му отговорил, че националността е голяма пречка за изпълнението на едно такова начинание и той не си представя евреин в качеството му на енорийски свещеник. За руското паство това ще бъде твърде голямо изкушение — отбелязал настоятелят.

И това, при положение, скъпа Валентина Фердинандовна, че настоятелят е от най-либералните и просветени среди! Още преди войната той е преминал през лагерите и е оживял като по чудо.

Във Вилнюс живее или по-точно казано, се укрива един православен епископ, също бивш затворник. По молба на настоятеля понякога епископът ръкополага млади хора в свещенически сан. Тайно, разбира се. Както знаете, епископът има право да дава свещенически сан на този, когото смята за достоен, независимо от липсата на семинаристко образование.

Смешно е да се каже, Ефим е завършил в университета класическа филология, владее гръцки, латински, иврит, кандидат е на филологическите науки, а подготовката му в областта на богословието е такава, че би могъл да преподава във всяка една семинария. Впрочем самият настоятел е казал това на Ефим — при други обстоятелства той би могъл да бъде професор в Духовната академия! Ето колко високо го цени настоятелят. Обаче му отказва благословията си за ръкополагане.

Мисълта за монашество също е минавала през ума на Ефим. Дори е ходил в Псково-Печорския манастир, живял е там месец миналата година; когато се върна, сподели с мен, че не е готов на такава крачка.

Едновременно с това Ефим мисли върху преместването си в Израел — там живеят родният му чичо и няколко братовчеди и братовчедки, които са успели да се изселят от Литва преди идването на немците. По време на войната майката на Ефим е спасила една литовска селянка.

И ето сега самият той, намиращ се в едно неопределено положение и виждайки моето неопределено състояние, ми предлага да сключа фиктивен брак с него и да се опита да уреди живота ми на Светата Земя, където има и манастири, и други обители, и разнообразна работа за монахини. Независимо че манастирът ме изхвърли, аз продължавам да си бъда монахиня — никой не е свалил от мен обетите ми. Това негово предложение е единственият ми шанс да започна нов живот.

Скъпа Валентина Фердинандовна! Вашето мнение е толкова важно за мен — понеже Вие отдавна сте близка с доминиканците и водите напрегнат и опасен живот на монахиня извън манастира и живеете толкова дейно, вършите толкова полезни неща, именно от Вас ми се ще да чуя съвет. Основният проблем е в самоволното ми заминаване за Светата Земя. Като нито нашата настоятелка, нито, още по-малко, епископът ще ми дадат благословията си. Дори всички сложни формалности по отпътуването да бъдат преодолени, на мен, свикналата с монашеската дисциплина и послушание, ще ми бъде трудно да се реша на такъв своеволен жест.

За да разчитам на Вашия съвет, длъжна съм да разкажа всичко, което самата аз знам за тази ситуация. Ефим е небивало благороден човек, струва ми се, че разглеждайки варианта за заминаване за Израел, той отчита и възможността да се уреди моето съществуване. За себе си твърди, че именно там, в земята на Исус, трябва да намерят решение неговите колебания за по-нататъшния му път: свещеничество ли, монашество ли, или светско занимание.

Не съм срещала досега човек, така дълбоко потопен в православието, който да знае толкова прекрасно богослужебните текстове и така да се ориентира в тънкостите на богослужението. В него има от вдъхновението на католика и добросъвестността на протестанта. Библиотеката е истинският му дом, а самият той е в пълен смисъл човек на книгата. Пише отдавна и свое собствено изследване върху историята на Евхаристията от древни времена до наши дни.

Мила, скъпа, Валентина Фердинандовна! Чувствам се виновна, задето излях пред Вас всички тези мъчителни проблеми. Но разбрах, че не мога да взема решение без Вашия съвет. Да Ви пази Бог, скъпа сестро. Ваша Тереза.

7.

Декември, 1978 г., Вилнюс

Тереза — до Валентина Фердинандовна

Скъпа Валентина Фердинандовна! Събитията се развиват толкова стремително, че Ви пиша, преди да съм получила отговор на предишното писмо.

Вчера дойде Ефим, разказа ми за двучасовия си разговор с настоятеля. Ефим му съобщил, че тъй като няма перспективи да участва в живота на православната църква тук, в Литва, е склонен да замине за Светата Земя. Тогава, съвсем неочаквано, настоятелят изразил готовността си да го ръкоположи в сан, при условие че замине. Остава само едно препятствие. Ефим е ерген и няма намерение да се жени, а в Руската православна църква съществува традиция, почти закон, да ръкополагат за свещеници само женени. Ето Ви обърнат наопаки католически целибат[101], е не е ли това знак от горе?

Ние с Ефим започнахме да се молим и прекарахме в молитва до съмване. Излишно е да го казвам, на Ефим и през ум не му е минавало, че негова спътница може да бъде някоя друга жена. Но всеки от нас трябва да принесе своята жертва: аз — да сменя вероизповеданието си, да приема православието, той — да се нагърби с отговорността за мен, а двамата заедно да приемем подвига на духовния брак, отношенията между брат и сестра в съвместния ни живот и общото служение. Служене в името на…? Това решение предаваме в ръцете на Бог.

Останалата част от нощта прекарах в плач. Сълзите и молитвите ме избавиха от обичайните нощни изпитания. Помня щастливите нощни сълзи в зората на моето монашество, когато се събуждах нощем не от страх и терзания, а от радост, от молитва, която се надигаше от дълбините на душата ми и ме будеше от сън. Идва ми на ум тъжната мисъл, че съм загубила най-хубавия от даровете. През седмицата ще отида при отец L. Надявам се много на неговата подкрепа.

Моля Ви да се молите за мен, скъпа сестро. Бог да Ви благослови. Тереза.

8.

1979 г., Вилнюс

Тереза — до Валентина Фердинандовна

… От онзи ден всичко тръгна като на кино. След пет дена аз бях вече миропомазана и по такъв начин преминах в Православието. Най-неочакваното нещо за мен бе Светото Причастие — едно от най-силните духовни преживявания. Само на Вас и на Ефим мога да кажа, че причастието при католиците ми се стори някак бледо в сравнение с истинското вино от Православната чаша, с което се причестих.

След смяната на вероизповеданието обетът ми си остана дело на моята съвест и на 19 май ние се венчахме. Заявлението за сключване на граждански брак беше подадено по-рано, а на следващия ден след подписването ние подадохме заявление за изселване. Братовчедът на Ефим бе намерил начин незабавно да ни изпрати покана за двама чрез местното консулство. Към това мога да добавя, че настоятелят беше предупредил Ефим за някакви свои връзки в тази сфера, затова няма да имаме никакви спънки от страна на властите. Бе ни казал още, че е възможно да извикат Ефим на разговор в едно отговорно учреждение и го помоли да не отказва сътрудничество, защото това е единственото условие, което трябва да изпълни, за да може да служи на църквата. Но нали пък това е единственото, за което мечтаем. И никаква цена не ни се струва твърде висока.

Заминаването ни може да стане много скоро. Ние и двамата сме като парализирани, трябва да подготвим книгите: Ефим има голяма библиотека, с която е немислимо да се раздели; има много книги на чужди езици, стари книги на иврит, които са били спасени от изгаряне по време на войната и за които трябва специално разрешение да бъдат изнесени. Има да се събират и много различни справки.

При думата „Израел“ гърлото ме стяга: не мога да си представя как със собствените си крака ще мина по Via Dolorosa, с очите си ще видя Гетсиманската градина и планината Тавор, Галилейското езеро… Имам един важен въпрос: мога ли да Ви пиша оттам на същия адрес, или трябва да използвам други пътища? С любов, Ваша Тереза.

9.

1984 г., Хайфа

Извадка от вестник „Новини от Хайфа“, раздел „Читателски писма“

Уважаема редакция! Преди няколко дена минавах по улиците на Хайфа, на една от сградите по централната видях обява: „Срещата на асоциацията на евреите-християни ще се състои в помещението на Общинския център на 2-ри октомври от 18 ч.“.

Все ми е тая за съответната обществена организация, макар да възникват два въпроса: кой я финансира, това първо. И второ: защо въобще разрешават нейното съществуване в земята на Израел? По-рано такава организация не съществуваше, с какви цели е създадена? От древни времена до ден-днешен християните са донесли на евреите толкова войни, гонения и смърт, че никакви араби не могат да се конкурират с тях. Защо трябва да се поощрява съществуването на такива организации в Израел? Шаул Слонимски.

Отговор на редакцията:

Уважаеми господин Слонимски!

Редакцията на вестника би могла и сама да отговори на Вашия въпрос: традициите на нашата млада държава отговарят на демократичните принципи и създаването на асоциация на евреите-християни отразява приетата в Израел свобода на вероизповеданието. Но предложихме да отговори на този въпрос на героя от войната, награден с много отличия за борбата му против фашизма, ръководител на асоциацията, член на Ордена на кармелитите, отец Даниел Щайн.

Отговор на свещеник Даниел Щайн на писмото на господин Ш. Слонимски:

Уважаеми господин Слонимски! Съжалявам много, че нашето съобщение те е огорчило толкова — това въобще не е влизало в нашите планове. Нашата асоциация съществува наистина неизвестно с какви средства — във всеки случай не с парите на данъкоплатците. В света, който наследихме, има твърде много вражда. След като преживяхме последната война в Европа, ни се струваше невъзможно да се натрупа такъв заряд от ненавист, какъвто бе употребен от народите в онези години. Оказа се, че ненавистта не е намаляла. Никой нищо не е забравил и никой не желае да прощава нищо. На практика наистина е трудно да се прощава.

Галилейският равин, известен на света като Исус Христос, е говорел за прошка. Той е проповядвал много неща и голяма част от тях са били известни на евреите от Тората. Благодарение на Него тези заповеди са станали известни и на целия нееврейски свят. Ние, евреите християни, почитаме нашия Учител, който всъщност не е говорел нищо, което да е било абсолютно неизвестно на света до Неговото идване.

Историческото християнство действително е преследвало евреите, всички знаем историята на гонения, погроми, религиозни войни. Но именно през последните години в католическата църква върви тежък процес на преразглеждане на църковната политика спрямо евреите. Именно в последните години Църквата в лицето на Папа Йоан Павел II призна историческата си вина.

Земята на Израел е велика светиня не само за евреите, живеещи тук днес, но и за християните, и за евреите-християни. Тя е не по-малко драгоценна за тях, отколкото за юдеите. Не говоря за нашите братя-араби, които са се сраснали с тази земя, живеят тук от хиляда години и костите на предците им лежат редом с костите на нашите.

Когато нашата земя остарее и бъде навита като стар килим, когато сухите кости въстанат — ще ни съдят не по това на какъв език сме се молили, а по това дали сме намерили в сърцата си състрадание и милост. Ето нашата цел. Друга нямаме.

Свещеник от Католическата църква: Даниел Щайн.

10.

Ноември, 1990 г., Фрайбург

Из беседата на Даниел Щайн с ученици

Тези петнайсет месеца, които преживях при сестрите в тайния манастир с прозорци към полицейския участък, бяха много опасни и трудни. Неведнъж изникваха ситуации, в които аз, а заедно с мен и сестрите, бяхме на косъм от смъртта. Сега, когато са минали толкова години, мога да кажа, че имаше много трогателни, дори комични моменти. Помня как веднъж немците дойдоха неочаквано на обиск. Вървяха по коридора към стаята, в която се намирах в момента. Там имаше умивалник и параван, аз не намерих друг изход, освен да се хвърля зад него и да метна отгоре му пешкира. Вдигах шум около умивалника — влезлите немци се засмяха и отминаха, без да поглеждат зад паравана. Друг път, когато монахините бяха принудени да се местят в друга къща на края на градчето, аз, в женска рокля, току-що избръснат и напудрен с брашно, закривайки лицето си с букет сухи цветя и гипсова статуетка на Дева Мария, излязох на улицата с още три сестри и тази наша процесия мина пеша през половината град.

Аз бях част от техния живот. Заедно се хранехме, заедно се молехме, заедно работехме. Те се изхранваха с плетене, аз се научих на това женско ръкоделие и веднъж дори оплетох цяла рокля. През това време четях много — не само Евангелието, но и други християнски книги и както ми се струва, именно тогава станах католик и мисълта, че животът ми ще бъде свързан с католическата църква се всели твърдо в мен.

В края на 43-та, във връзка с тежките поражения на фронта и засилване на партизанското движение, поведението на немците спрямо местното население се ожесточи, започнаха масови обиски и арести. Стана ми ясно, че не мога повече да подлагам сестрите на риск, взех решение да отида при партизаните.

Няколко дена се лутах по пътищата — по тези глухи места немците почти не се вясваха. Знаех, че в тукашните гори е партизанско царство. Накрая срещнах четирима руски партизани, бивши бойци от Червената армия. Един от тях се оказа човекът, когото ми се удаде да спася, докато работех в полицията. Той ме позна веднага, започна да ми благодари, разказа на другарите си, че съм му спасил живота. Хората се отнесоха приятелски към мен, но казаха, че няма да ме приемат в отряда, защото нямам оръжие. Ако си намеря, тогава може… Дадоха ми храна и аз продължих пътя си.

В едно село срещнах двамина полски свещеници, които също се криеха от немците. Разказах им за живота си, за промяната на вярата. Разчитах поне да прекарам нощта под техния покрив, но те не ме оставиха да пренощувам. Затова пък в съседното населено място ме приюти едно беларуско семейство…

На сутринта стоях до прозореца на къщата, в която нощувах, когато по улицата се зададе каруца с няколко мъже. Единият от тях се оказа Ефраим Цвик, отдавнашен мой приятел още от „Акива“, спасил се от гетото заедно с останалите бегълци. За мой късмет, Ефраим бе от тези, които знаеха, че аз съм организирал бягството и съм ги снабдявал с оръжие от склада на гестапо. Макар да си бях пуснал мустаци, за да променя външността си, той ме позна. Но не веднага.

Ефраим беше уверен, че съм загинал. Срещнахме се като братя. Той реши да ме заведе в руски партизански отряд. По пътя му разказах за това, което бе най-важно в моя живот — промяната на вярата. Разбира се, не срещнах нито разбиране, нито съчувствие. Ефраим ми предложи да изхвърля от главата си всички тези глупости. Наистина сега ми е ясно колко глупаво съм се държал.

През нощта с Цвик пристигнахме в партизанския отряд. Това бяха партизани-руснаци, командващ отряда бе полковник Дуров. Той и по-рано бил слушал за коменданта на немския полицейски участък, който помагал на партизаните и спасявал евреи. Но много повече го интересуваха моите връзки с фашистите. За начало Дуров нареди да ме арестуват. Лично водеше разследването. Обискираха ме, взеха ми Новия Завет и няколко иконки, които ми бяха подарили монахините.

Разказах подробно на Дуров за живота си и работата си при немците. Разказах му как съм избягал и съм приел християнството. Дуров настояваше да обясня къде съм се крил петнайсет месеца след бягството ми от гестапо. Не можех да кажа, че през цялото време съм бил при монахините. Ако за това узнаят в Емск, тях най-вероятно ще ги разстрелят. Дуров не ми вярваше, но и аз не му вярвах напълно, затова отказах да отговарям на този въпрос. Как можех да му разкажа за монахините, щом бях наясно как комунистите се отнасят към вярващите?

Тъй като не желаех да му открия убежището си, у Дуров се появиха особени подозрения. Разпитът ми продължи две денонощия без прекъсване, разпитваше ме ту Дуров, ту неговият заместник. Полковникът стигна до извода, че съм прекарал тези месеци в немска школа за шпиони и сега съм пратен при партизаните за събиране на информация. Решиха, че ще ме разстрелят. Ефраим не беше на себе си, защото той ме бе довел лично в отряда, а сега не му вярваха. Затвориха ме в бараката, държаха ме там няколко дни. И досега не разбирам защо не ме застреляха веднага. Още едно чудо. Бях съвършено спокоен, седях в тъмнината и се молех. Оставих се в ръцете на Господ и бях готов да понеса всичко, което ще ми бъде изпратено.

Сутринта на третия ден пристигна помощ. В отряда дойде лекарят Исак Гантман, също беглец от гетото. Исак бе единственият лекар по тези места, който лекуваше партизаните.

В отряда имаше ранен, който трябваше спешно да бъде опериран и Гантман бе докаран в Чорная пуща. Той бе незаменим и авторитетен човек. Ефраим му казал веднага за мен и ме изведоха на разпит, вече в присъствието на Гантман. Отначало разговорът се водеше на руски, после ние с пан доктора преминахме на полски, защото Гантман говореше лошо руски…

Обясних на Гантман, че не мога да разкрия своето убежище, защото се страхувам да не изложа на опасност хората, които ме укриваха. Дуров имаше доверие на Гантман, а и той бе единственият лекар, аз също му се доверих. Договорихме се да разкрия на Гантман своето убежище, при условие че той ще запази тайната, без да я препредава даже на Дуров. Гантман успя да го убеди, че причината, поради която не мога да открия мястото, където съм се крил, е чисто лична и самият Гантман предлага себе си като гарант за моята невинност. Ефраим стана вторият ми поръчител. Дуров предупреди, че ако съм излъгал, двамата ще бъдат разстреляни заедно с мен. Полковникът бе предположил, че съм се укривал при някоя любовница. Подобна версия беше и по-разбираема за него. Засега разстрелът ми бе отменен.

Разпитът ми още не беше приключил, когато се появиха двама партизани от еврейския отряд, също от Емск. Бе ги изпратил началник-щаба на техния отряд да свидетелстват за мен — че съм спасявал червеноармейци и евреи по време на службата си при немците. Независимо от уж пустите гори, вестите се разнасяха доста бързо из пущинаците им…

В края на краищата с общи усилия ни се удаде да убедим Дуров в невинността ми. Рапорт за моята присъда вече бе пратен на генерал Платонов, глава на руското партизанско движение в Западен Беларус; сега спешно изпратиха още едно съобщение — с молба да се отмени смъртното наказание във връзка с наличието на свидетели за моята невинност. Бях приет в отряда.

Прекарах при партизаните десет месеца, от декември 43-та до освобождаването на Беларус от Червената армия през август 1944 година. Сега, след като са минали много години, мога да кажа, че да бъда партизанин за мен бе по-лошо, отколкото да работя в жандармерията. Когато работех при немците, знаех че имам задача да помагам на хората, да спасявам тези, които мога да спася. В гората при партизаните бе много по-сложно. Животът в отряда беше много жесток. Когато попаднах там, в него имаше руснаци, украинци, беларуси и няколко евреи. По това време вече нямаше поляци. Една част от тях бяха избягали, останалите били разстреляни от руснаците. Научих за това по-късно.

Партизанинът от онези години беше нещо средно между герой и разбойник. За да оцелеем, трябваше да си намираме храна, а това можеше да стане само от местните селяни. Тях ги ограбваха немците, грабеха ги и партизаните. Селяните не даваха никога нищо доброволно, налагаше се да им го отнемаме насила. Понякога взимахме последната им крава или кон. Случваше се този кон да бъде веднага заменен за водка. Водката беше най-ценният продукт по онова време. Не хлябът. Тези хора не можеха да живеят без водка.

Когато провеждахме подобна операция, аз обикновено бях сред часовите по охрана на селото; останалите ходеха и взимаха всичко, което намерят. Но съвестта ми така или иначе не беше чиста.

В бойна операция участвах само веднъж — взеха ме при провеждането на една диверсионна акция: трябваше да взривим мост и да избием немците. Честно казано, аз избягвах кръвопролитията, стараех се да бъда полезен по друг начин, участвах в охраната на лагера, изпълнявах всякаква друга работа — а тя не бе никак малко.

Много ме потискаше положението на жените в отряда. Те бяха доста по-малко от мъжете, аз виждах как страдат. На тях и така им беше тежко в условията на този живот в гората, в землянки, в лишения, а към това се добавяха и сексуалните претенции на мъжете, на които не можеха да се противопоставят. Това беше едно непрекъснато насилие. Много ми беше жал за жените. Но не можех да не виждам как болшинството от тях, отстъпвайки пред насилието, искаха да получат нещо в замяна. Аз имах много старомодни възгледи за отношенията между мъжете и жените и душата ми не можеше да приеме онова, с което постоянно се сблъсквах. Мисълта, че и Марися, ако бе останала жива и се намираше тук, щеше да се подчинява на тези нрави, ме натъжаваше дълбоко. Навярно именно тогава съм започнал да мисля за монашеството. Престанах да гледам на жените като мъж, възприемах ги не като сексуални обекти, а като страдащи същества. Те чувстваха това и се отнасяха с благодарност към мен.

В края на войната руснаците започнаха да раздават ордени и медали. Мен също ме наградиха с медал, пазих го дълго време. Беше с профила на Сталин.

През август 1944 година руснаците освободиха Беларус. Ние всички се радвахме много на идването на Червената армия. По-голямата част от отряда се присъедини към армията. Но по това време аз вече бях взел решение да отида в манастир. За тази цел трябваше да се добера до Полша. Беше ми ясно, че Източна Полша ще остане у руснаците. Варшава пък все още бе окупирана от немците. Варшавските жители вдигнаха въстание, но Червената армия престоя два месеца на другия бряг на Висла и не се притече на помощ.

Докато размисля как да се добера до вкъщи, да открия родителите си — шансовете да са останали живи бяха малки — до мен се добра НКВД и ме върнаха в Емск за изпълнение на някаква особена задача. Не исках да работя за НКВД, но никой не ме питаше какви желания имам.

В Емск беше почти пусто: всичките ми познати бяха напуснали града, тези, които бяха помагали на немците — също. Много домове бяха изгорени, крепостта стоеше, но полуразрушена. И пуста. Дадоха ми съветска униформа и ми отделиха стая в същата къща, където по-рано се помещаваше гестапо. Тук трябваше да пиша отчети, свързани с хората, сътрудничели с немците. За мой късмет — за отсъстващите. Моите отчети бяха свързани основно с немските операции срещу евреите; възстанових списъка на всички унищожени села и чифлици. Началниците ми се интересуваха повече от антисъветските настроения сред местното население, но в това отношение не им помогнах с нищо.

В Емск се върнаха и някои оцелели евреи. Те ме посрещнаха като герой, но отношенията ми с тях не бяха сърдечни: за тези, с които се бях сближил в партизанския отряд, моето християнство бе неразбираемо. Именно по това време ми стана ясно колко неприемливо е християнството ми за еврейското ми обкръжение. Впрочем и досега много евреи смятат моя избор за измяна към еврейството. Повече от всички се мъчеше да ме разубеди, да ме отврати от християнството, същият Ефраим Цвик, който заедно с доктор Гантман се застъпи за мен, че не съм предател, с цената на живота си. По-късно, когато вече бях в манастира, той дойде там, опитвайки се да ме спаси от лапите на християнството. Изобщо, в онзи момент най-близките ми хора се оказаха моите спасителки — монахините. Те ме подкрепяха.

Доста бързо ми стана ясно, че НКВД няма да ме пусне доброволно. Търсех начин да се махна и такъв ми се предостави, когато местният началник замина за два дни из района, а неговият заместник, съзиращ в мен опасен конкурент в службата, ми даде разрешение да замина, за да бъда под разпореждането на майора от секретната служба в градчето Барановичи, където единственото хубаво нещо беше близостта до полската граница. Майорът ме прие, разгледа документите ми, видя че съм евреин и отказа да ме вземе при себе си. Именно на това се и надявах. Помолих го за разрешение да замина за Вилно и той ми написа пропуск. А единственото радостно събитие във Вилно беше срещата ми с Болеслав. Немците не го бяха закачали и всички обитатели на фермата му бяха доживели освобождението. Той ме посрещна като брат, отново ми предложи да остана при него.

Вилно, както и Емск, бе полуразрушен и пуст. Много от полските жители бяха избягали в Полша, помагачите на немците пък бяха заминали със самите тях, а 600 хиляди литовски евреи бяха разстреляни. Тази следвоенна картина още повече затвърждаваше решението ми да ида в манастир. Настоятелят на Кармелитския манастир във Вилно обаче ми отказа.

През март 45-а тръгнах за Полша с първия влак, който откарваше поляци в родината им. Във влака срещнах Исак Гантман с жена му — те също пътуваха за Полша. Разказах му, че отивам, за да постъпя в манастир.

— Ти се отказваш от голямото богатство на живота — ми каза той и аз не можех да му обясня, че от всички богатства съм избрал най-ценното.

В Краков отидох при настоятеля на Кармелитския манастир. Той ме прие добронамерено, помоли ме да му разкажа историята си. Говорих дълго, почти три часа. Той слушаше внимателно, без да ме прекъсва. Когато свърших разказа си, ме попита как се е казвала статията за Лурд, която ми е повлияла да сменя вярата си. Назовах списанието и фамилията на автора. Това бе статията, написана от самия настоятел няколко години преди войната.

През тази година имаше само едно вакантно място за постъпващи в манастира послушници. Бяхме двама претенденти — аз и един млад актьор от местния театър. Настоятелят избра мен, предупреждавайки ме — ти си евреин, за теб ще бъде много по-трудно да намериш мястото си в църквата. Оказа се прав — а вторият претендент беше Карол Войтила. Той определено намери своето място в църквата.

11.

1970 г.

Из дневника на Хилда

Това, което се случи през изминалата нощ, не ми се побира в главата. И то тъкмо когато Даниел замина. Нашата община беше нападната и станахме жертви на абсолютен погром. Ужас! Разбира се, това се е подготвяло отдавна. Аз съм просто глупачка, задето не съм обърнала внимание, когато миналия месец сестра Лидия, която се молела в храма през нощта, е била изплашена от някакви чужди хора — те разговаряли около храма. Когато тя излязла и попитала какво искат, те веднага изчезнали. Тя не успяла да ги разгледа в тъмнината, само видяла, че са трима. Не запомнила лицата им. Наистина сторило й се е, че единият прилича на онзи сърбин, когото бях откарала в болница.

Не придадох голямо значение на това, дори не казах нищо на Даниел. Ужасна грешка. Днес през нощта ни нападнаха. Пазачът Юсуф, далечен роднина на Муса, възрастен човек и глуповат, става по-скоро не за пазач, а за обитател на дома ни за престарели хора. Но той иска да работи и е при нас от самото начало, практически вече три години — работи срещу жилище и храна. Купувам му всичко, което му е нужно, но на него почти нищо не му трябва. Той е спял в пристройката, нищо не е чул, докато жените в корпуса не се разпищели. Там на първия етаж плъзнал пожар. В приюта за стари хора през тази нощ дежуреше сестра Берта, която е спяла на втория етаж. След подпалването бандитите са се вмъкнали в църквата, изпочупили и изпотъпкали всичко, което намерят, и избягали. Юсуф допря стълба към прозорец на втория етаж и всички, които могат да ходят, успяха да се спуснат по нея. В това време по долния път минавала случайна кола, шофьорът видял огъня и веднага свърнал към нас. Оказа се бивш военен от знаменитото подразделение „Гивати“[102]. Първото, което направи, беше да извлече Розина навън, защото тя отдавна вече не става, а после и горката Ане Бреселс, която бе с тежко изгаряне. Този военен, казва се Аминадав, я откара веднага в болница. Днес сутринта той дойде отново и ни помогна в разчистването. Разказах му историята на Ане: тя е холандка, спасила е еврейско момче по време на окупацията, а после заедно с него емигрирала в Израел. Родителите на момчето били религиозни евреи, те загинали в концлагер. Ане смятала, че е неин дълг да възпита момчето в еврейската вяра. Трагедията е в това, че пристигайки в Израел, момчето става военен и загива в Шестдневната война. Скоро след смъртта му тя отпътува за Холандия, но не намира мястото си там и се връща в Израел. Ето какви хора живеят в нашия приют.

Да, ето и един интересен детайл: Ане разказваше, че депортацията на евреите в Холандия започнала на другия ден след като холандският епископ изразил публично своето отрицателно отношение към нацистката политика и в църквата било прочетено послание в защита на евреите. Немският комисар отговорил на това послание със спешна депортация на 30 хиляди евреи и на първо място на евреите-католици. Ане мисли, че папа Пий XII е обвиняван напразно, че църквата не е защитила евреите; Пий XII е разбирал по-добре от другите, че активното осъждане на нацистите може да доведе само до влошаване на положението на евреите. Както и се случило в Холандия. Ето каква гледна точка!

Аминадав, който ни помогна толкова много този ден, е много влиятелен в града човек и ни обеща, че ще бъде проведено щателно разследване и ще хванат бандитите. Самият той разгледа последствията от погрома на дневна светлина и дойде до заключението, че това са хулигани, „шпана“, най-вероятно са били наети. Оказа се, че са задигнали само парите от чекмеджето за свещи, а тези, които бяха в моето бюро, не са успели да намерят. За щастие, огънят не беше стигнал до бюрото ми. Трапезарията бе практически унищожена, мебелите, съдовете, запасите ни от храна ги нямаше. Днес цял ден настанявах нашите старици при енориашите ни. Хората са прекрасни, две жени се скараха при кого да живее Розина. И двете много искаха да я вземат.

Наминах в болницата при Ане — лекарите казват, че е в тежко състояние. Дори не искаха да ме пуснат, влязох едва след дълги уговорки. Видът й е лош. Не съм уверена, че ме позна. Поне Даниел да се върне по-скоро. Дори не мога да му се обадя, той замина за Синай с група туристи.

Затова пък се зарадвах на неочаквана помощ, при нас се качиха друзите, попитаха какво ни е необходимо и изпратиха осем младежи, които за един ден направиха повече, отколкото биха сторили нашите енориаши за месец. Надявам се скоро да пристигне група студенти от Холандия и Германия и с общи усилия да възстановим всичко.

12.

1970 г., Хайфа

Писмо на Хилда до майка й

Скъпа мамо! Не съм ти писала от доста време, защото при нас се случи голямо нещастие: бандити устроиха погром на храма, в пожара една жена получи изгаряния и почина от тях. Скръбта на всички ни е голяма. Даниел просто не прилича на себе си. Никога не съм го виждала такъв. Унищожено е почти цялото ни имущество, което събирахме три години, изгоря домът за стари хора. Работихме без отдих две седмици и вече ни е ясно, че не трябва да го възстановяваме, защото е опасно да се държат стари и немощни хора в такова незащитено място. Имаме дванайсет души, засега са разпределени по къщите на енориашите, опитвам се да ги устроя в социални учреждения, но бедата е, че те или нямат гражданство, или са въобще без документи, с една дума не попадат в категориите, на които им се полага нещо. Почти сме възстановили вече църквата с помощта на съседите ни друзи, енориашите и наемни работници, но главният проблем е в дома за възрастни хора. Недалеч от Хайфа, в малко градче живеят немци — преселници още от края на миналия век. Те са доста богати, защото имат химически заводи. Когато един от тях, Паул Еке, научил за пожара, потърсил Даниел и му предложил да купи къща в Хайфа, за да можем да организираме там общинския си дом.

През тези дни бях много потисната, докато накрая Даниел не ми разказа за предложението на Паул. Той беше толкова весел, успокояваше ме и казваше, че освен Библията и Новия Завет има още една книга, която трябва да умеем да четем — книгата на живота на всеки отделен човек, която се състои от въпроси и отговори. Обикновено отговорите не идват преди въпросите. Но когато въпросът е зададен правилно, отговорът се появява незабавно. Необходимо е само известно умение да можеш да го разчетеш. Беше ни зададен въпрос: какво да правим? И дойде отговорът под формата на Паул, който предложи да купи къща. Най-важното се заключава в това, че ако начинанието ти не получава никаква подкрепа отвън, възможно е то да е напразно. Ето колко е просто. Още не е завършен ремонтът на храма; нямаме възможност да правим това, което сме правили винаги — захвърлихме нашите старци и безпризорни, за детските ни занятия също трябва помещение. Така че засега положението е странно, в същността си то засяга най-важното, с което живее общността — богослужението. Отново няма къде да служим.

Даниел ме успокоява: „Виж, Хилда, Йерусалимският храм е разрушен преди почти две хиляди години и храмово служение повече не е имало, но литургийният живот се е преустроил така, че една негова част приема семейна форма, друга се извършва в синагогата и самият юдаизъм е устоял. Защото така е искал Господ. Бъди спокойна, Хилда, ние правим това, което можем, а горе ще решат без нас дали делото ни е необходимо тук, на земята, или не…“.

През това време Паул успя да намери къща — неголяма, но с чудесна градина. Аз ще престана да живея на квартира и ще се преместя в общинския дом. Но там също ще трябва да се прави ремонт. Най-главното, разбира се, е голямата градина, в която може да се построи къщичка за нашите старци, вече съм го обмислила. Два етажа, горе — малки спални, но с балкон, а долу — административните помещения и зала. Муса има приятел — строител, който работи с няколко бригади, те ще построят всичко.

Не мога да кажа, че ми е лесно да живея тук. Никак не е просто, и то поради много причини. Но какво щастие е за мен да съм тук, на това място. Помниш ли, исках да стана художник, да работя в театър или нещо от този род? Сега дори ми е странно да си спомням — нима това съм била аз? А помниш ли как се стремеше да ме отклониш от рисуването, съветваше ме да изуча нещо полезно: счетоводство или курсове за секретарка? Благодаря ти, всичко, което ми говореше, се оказа правилно, макар да тръгнах по друг път. Как са братята ми? Аксел ми беше написал прекрасно писмо. Знаеш ли, че си има приятелка, от която е в голям възторг? Или ще излезе, че съм клюкарка. Пиши ми, моля те. Целувам те. Хилда.

13.

1972 г., Хайфа

Хилда — до майка си

Скъпа мамо! От писмата ти се вижда колко подреден и еднообразен е вашият живот, нещата следват едно след друго, според установения ред. Тук, в Израел, поне при нас, в енорията, през цялото време стават някакви необикновени събития, понякога много забавни и поучителни. Миналата събота по време на утринната служба се отби една монахиня, някъде от Балканите, така и не разбрах откъде точно. Беше облечена в някаква кафява хламида до земята, с кръст на гърдите като при епископите, а на главата — шапка. На раменете й висеше чувал. Когато службата започна, тя извади броеница и коленичи, така и остана до края на литургията. После я поканихме на масата. Бяхме около двайсет души. Даниел благослови масата, всички седнаха и тогава тя заговори на някаква дива и странно забавна смесица от езици — сръбски, полски, френски и испански. Отначало Даниел превеждаше — успяваше да извлече смисъл от тази несвързана реч. Тя идваше от село Гарабандал, където им се е явила Божията Майка с Архангел Михаил, а над тях в небето сияело голямо око. Божието. Тук Даниел я прекъсна и каза, че хората са гладни, нека отначало хапнат, а сетне тя ще разкаже всичко подред. Тя се разсърди, замаха с ръце срещу него, а той я смъмри строго като дете: „Седни и яж! Нашият Спасител също е хранел хората отначало, а после ги е учел“.

Веднага взех да си припомням как точно е било със Спасителя — май че е било обратното. Но всички започнаха да се хранят, и тя също. Храната бе приготвена от жените в домовете им. Хапнахме, пийнахме, тогава Даниел се обърна към гостенката: „Разкажи ни, сестро, каквото искаше… Само не говори бързо, трябва да превеждам“.

Историята е такава: преди десетина години в тяхното село е имало явление — четири момичета видели Божията Майка. Дева Мария се явявала в течение на месец и предавала послания чрез момичетата към всички хора. Посланията били три. В първото имало призив за покаяние, във второто — че чашата на търпението е препълнена и особено грешни са пастирите, а тя обещала наказание заради липсата на покаяние; а в третото — също нещо важно за Русия, не запомних точно. Девата съобщила на момичетата и десет тайни. Те са във вид на бели листа от неизвестен материал, на които засега нищо не се вижда, но с времето буквите ще се появят и тайните ще могат да бъдат разчетени[103]. След това монахинята извади от чувала такива кафяви дрехи, като тези, в които бе облечена и тя самата, и обясни, че ако всеки, който умре, бъде облечен в такава пелерина, хламида, никога няма да познае вечния огън — това е обещала Дева Мария. Монахинята предлагаше да купим такива срещу малка сума.

Тук Даниел престана да превежда и започна да й говори нещо бързо-бързо на полски. Тя му отговаряше на някакъв славянски език и те сякаш се караха. Всичко завърши с това, че тя си тръгна с викове: „Слънцето танцува! Слънцето танцува!“. Стори ми се, че той просто я изгони. Хората бяха смутени — никога досега не бяха виждали Даниел толкова ядосан. Той седеше мълчаливо, втренчен в масата. Жените раздигаха, миеха съдовете. Той продължаваше да мълчи. Хората се разотидоха, без да получат някакви разяснения. Остана само брат Илия, вдигаше шум както винаги със своя магнетофон, и двама студенти от Мексико, те помолиха да пренощуват. Сварих кафе на Даниел. Той отпи малко и тихичко заговори:

— Неприятна история. Трябваше да обясня своята гледна точка. Не можах. Да си призная, Хилда, винаги е трудно да решиш какво можеш да кажеш, а какво — да запазиш за себе си. Когато бях млад, смятах, че хората трябва да знаят всичко и аз като пастир съм длъжен да споделям всичките си знания. С годините разбрах, че това не е така. Човек може да знае само онова, което е способен да побере. През половината си живот мисля за това, особено тук, в Израел, но с малко хора мога да го споделя. Май само с теб. Разбираш ли, страшно е да разклатиш устоите на човека. Когато той е свикнал да мисли по определен начин, то дори малкото отклонение от обичайния ход на мислите му може да се окаже болезнено. Не всеки е готов да приеме нови идеи, да избистри познанието си, да го допълва. Въобще — да се променя. Длъжен съм да ти призная, аз самият се променям. И днешните ми възгледи за много неща се разминават с общоприетото в католическия свят. И не съм само аз.

Виждаш ли, раждането на Този, Когото в християнския свят наричат Исус Христос, е станало тук, на двеста километра, в град Витлеем. Родителите му произхождат от село, което пък е само на два дни път от тук, в Назарет. Ние Го почитаме като наш Спасител, Учител и син Божи. Почитаме светите Му родители. Обаче съединяването на двете думи „Бог“ и „раждам“, от които произлиза думата „Богородица“, толкова разпространената в източното християнство титла на Мириам, майката на Исус, е абсолютно немислимо в еврейския език, в еврейското съзнание. Yoledet El[104], „родилата Бог“ — на благочестивия евреин ще му окапят ушите! А половината християнски свят тачи Мириам именно като Богородица.

Първите християни биха сметнали това за светотатство. Култът към Богородица в християнството се появява много късно, едва през шести век. Бог, Творецът на всичко, Създателят на света и на всичко, което живее в него, не е роден от жена. Самото понятие „Син человечески“ е възникнало много преди „Рождество Христово“ и има съвсем друг смисъл.

Легендата за раждането на Исус от Мария и Светия Дух е отглас от елинската митология. Тя се развива върху почвата на мощното езичество, на света на великата оргия, света на преклонение пред силите на плодородието, на майката-земя. В народното съзнание невидимо присъстват женските богини от древността… Култ към земята, плодородието, изобилието. Всеки път, когато се сблъсквам с това, стигам до отчаяние…

Кошмарно е, че всичко това прониква в християнството! И непрекъснато се объркват двете догми: късната — за непорочното зачеване на Дева Мария от родителите й Йоаким и Анна, и догмата за непорочното зачатие на Исус.

Така обичам Благовещение! Картината е много красива — седи Мириам с лилията, до нея Архангел Гавриил и белият гълъб над главата на Девата. Колко невинни души вярват, че Мириам е заченала от тази птичка! За мен е същото като златния дъжд или могъщия орел… Божествената природа на Исус е тайна и моментът на приемане от Него на тази природа е също тайна. Откъде се е взело тайнственото зачатие, какво знаем за него?

Има древен мидраш, Ваикра Раба[105] — който е записан в трети век, но устното предание възниква винаги преди писменото. Мисля, че този мидраш е съставен след написването на Евангелията, когато тази тема е започнала да занимава всички.

Та там има думи, които са ме трогнали до дъното на душата ми и ми се струват по-верни от всички слова на църквата. Думите са такива: за зачатието са необходими три компонента — мъж, жена и Светия Дух. Думата „раух“ е употребена там. Не може да бъде преведена другояче, освен като „Свети Дух“. Следователно той присъства при всяко зачатие, нещо повече, той продължава да закриля жената и нейния плод и след зачеването. Животните ходят на четири крака и плодът на животното е по-здраво закрепен от зародиша в утробата на жената, която ходи на два крака и младенецът е застрашен от помятане. Бог е принуден да придържа всяко дете до момента на раждането му. И за да не се страхува младенецът в тъмнината на майчината утроба, Бог слага там светилниче. Това говори, че и преди раждането на Дева Мария и Исус, евреите са знаели, че всяка жена зачева с участието на Бога. Ще ти кажа още: всички велики хора при евреите са се раждали с участието на Бог — несъмнена намеса на Бога е имало при раждането на Исаак от Авраам и Сара, които са били твърде стари, за да имат дете. Идването на ангелите при тях е свидетелството. Така разказва старинен еврейски ръкопис — простодушно и наивно може би. Но чувствам истината в тези думи. Може би е твърде поетично, но е истина.

Какво са мислели евангелистите за безсеменното зачатие? Нищо особено не са мислели! Тоест нищо принципно различно от мненията, съществуващи в еврейската традиция от типа на този мидраш, за който разказах. При Матей думата „обвързан“, „свързан“ пред името на Йосиф е вмъкната по-късно, когато изведнъж за всички става интересна брачната тайна на Мария и Йосиф — а как на практика е било всичкото това? При Марк няма нито дума, при Йоан — също. Само при Лука има. Апостол Павел също никога не говори за непорочното зачатие; той казва: „от семето на Давид“ и станал „Син Божи в силата на Дара на Светия Дух“. При Павел Мириам въобще я няма, той не споменава за нея! Има Възкресение! Смърт и Възкресение!

Знаеш ли, Хилда, за какво говори всичко това? В изкривеното съзнание сексуалният живот винаги е свързан с греха. А при евреите зачатието не се свързва с грях. Той се свързва с лошото поведение на хората. А зачатието е Божия благословия. Всички тези легенди за непорочно зачатие са се родили в порочното съзнание, което вижда грях в брачния съюз между мъжа и жената. Евреите не са се отнасяли никога по този начин към половия живот. Той е осветен от брака и повелята да се плодим и размножаваме подкрепя факта. Лично аз не мога да приема догмата за непорочното зачеване на Дева Мария по начина, по който ни се поднася от днешната църква. Аз много обичам Мириам — независимо как е зачената и как е заченала. Тя е била свята жена, страдаща, но не трябва да се прави от нея родителка на света. Тя не е Изида или Астарта, не е Кали и никоя от другите богини на плодородието, на които древният свят се покланя. Нека да четат Розария, да й се молят като на Непорочна Дева, да я наричат Майка Божия, Богородица, Царица на света, ако това им харесва. Мириам е толкова кротка — ще изтърпи всичко.

Тя ще изтърпи даже всичките тези санктуарии, светилища, натъпкани със златни корони, пръстенчета, кръстчета и бродирани парцалчета, които й поднасят в дар хората с цялото си простодушие.

Сигурно не трябваше да гоня онази монахиня, Хилда. Но не можах да се сдържа, когато тя предложи да купим кафявата рокличка, която ще ни спаси от огъня на ада. Ако дойде пак тук и поиска да я приютим, пусни я. Но само в мое отсъствие.

Може би сега разбираш защо не исках да казвам това пред всички, а го споделих само на теб. Не искам да посягам на оформените в дълбините на душата представи на всеки един от моите енориаши. Не искам да увличам никого след себе си. Нека всеки върви към Бог по своя път. А се събираме заедно, за да се учим на любов, да отправим обща молитва към Господа, не за богословски дискусии. Но пред теб излях всичко това, Хилда, защото ми се струва, че ти искаше да знаеш.

Майче! Никога не съм се чувствала по-щастлива, отколкото в тази минута. Когато съм с Даниел, през цялото време имам чувството как ненужното, излишното, незадължителното се отронва от мен на парчета и колкото са повече тези парчета, толкова по-леко дишам.

След този разговор затворихме храма. Накарахме брат Илия, който продължаваше да превърта магнетофона си, да побърза. Той постоянно записва всичко, което говори Даниел. На мнение е, че всички тези проповеди трябва да се запазят. Даниел се смее: „Илия се грижи за вечното, да увековечим всички наши глупости“.

Разбирам, майче, че всичко това не може да ти направи такова силно впечатление като на мен. Сега трябва да си помисля добре. Иска ми се да възразя на Даниел за някои неща. Но не знам как. Това, което той говореше, бе убедително, даже вдъхновено. Обаче нима е възможно милиони хора да са се заблуждавали векове наред? Ако трябва да бъдем логични докрай, ще се окаже, че хората ценят много повече заблужденията си, отколкото истината. И освен това Даниел предполага, че самата истина е нещо сложно — за едни тя съществува в умален, опростен вариант, за други — в много по-сложен, много по-богат вид. Ти как мислиш? Моля те, отговори ми по-бързо. Може и да ти се обадя по телефона. Наистина разговорите с Германия са много скъпи, а този месец пак имаме проблеми с парите. Друг път ще ти пиша защо се случи така. Целувам те. Хилда.

14.

1973 г., Хайфа

Хилда — до майка си

Скъпа мамо! Бях толкова радостна през последната година, защото работите ни вървяха успешно. Можахме да възстановим всичко, дори да построим малка къща на територията на новия общински дом, намерихме пари за медицинска сестра, която работи постоянно при нас, и за лекар, който идва всяка седмица. Детската програма започна да работи добре, получихме помощи от Германия, с които си инсталирахме парен котел… Но изведнъж пристигна писмо от общинските власти, че заемаме незаконно земята под храма на Илия при Извора, която принадлежала на града. И това, след като ние го възстановихме, даже два пъти. Вторият — след пожара. Нали и по-рано тук е имало храм, значи или и предният е бил построен незаконно, или те шикалкавят нещо. Даниел отиде веднага да изясни нещата и му казаха, че могат да ни оставят, ако заплатим аренда. Сумата е огромна, изобщо не по нашите сили. Даниел е спокоен, макар да ни бе казано, че ако до месец не платим арендата, ще докарат булдозер и ще съборят всичко. Две нощи плаках, а Даниел се държи все едно че няма нищо.

Вчера ме повика и ми предложи да ми прочете една еврейска притча. В нея се говореше за някакъв ребе Зуся, който трябвало да върне дълга си до сутринта, а нямал пари. Учениците се вълнували откъде да намерят пари, а ребе бил спокоен. Взел лист хартия и написал двайсет и пет начина, по които могат да дойдат пари. А на отделен лист записал двайсет и шести начин. На сутринта парите се появили отнякъде. Учениците прочели целия списък с двайсет и петте начина, но тъкмо този, по който те и дошли, не бил сред тях. Тогава ребе Зуся отворил отделното листче, там пишело: „Бог не се нуждае от съветите на ребе Зуся“.

Аз, разбира се, се присмях, но два дена преди посочения срок за изплащане на арендата, при нас дойде група американски протестанти, които са изпълнени с голяма симпатия към Израел и техният пастор написа чек за пет хиляди долара. Това е годишната аренда.

В душата си аз вече се прощавах с младата ни градина, скърбях за хората, за които бяхме поели отговорност и сега трябваше просто да изгоним… Ето как случаят ни помогна. Целувам те, мамичко! Пиши ми за всички. Нито Аксел, нито Михаел ми пишат. Хилда.

15.

1972 г., Хайфа

Член на енорията при Храма на Илия при извора, Кася Коен — до съпруга си Ейтан в САЩ

Скъпи Ейтан! От един месец се каня да ти пиша за голямата неприятност, която ни сполетя. През цялото това време бях толкова разстроена, че не можех да пиша. Получи се глупаво, че не заминахме заедно с теб. Пробвахме да бъдем заедно — е, нямаше да можеш да спечелиш пари за голяма квартира, щяхме да продължаваме да си живеем в сегашната, мъничката. А сега Дина е бременна. Аз съм в ужас. Тя е на петнайсет години. Глупачка с глупачка. И вече е в петия месец. А аз забелязах едва сега. Честно казано, не аз, а хазайката ни Шифра. Тя ми намекна, но аз дори не я разбрах веднага. Едва вечерта ми стана ясно. Всичко е истина. Дина не казва от кого е забременяла. Или се прави, че нищо не се е случило, или наистина не разбира, че си е разбила живота. Но не мога да кажа, че се е държала лошо — момиче като момиче, ходи на училище, не остава до късно навън, прибира се у дома навреме. В кой момент не съм догледала нещата? Цял месец бях в пълна паника. Теб те няма. Не искам да казвам на приятелките си, особено на Мелба. Тя и без това непрекъснато ми прави забележки, че не възпитавам добре дъщеря си.

Миналата седмица отидох при Даниел. Той ме прие, разказах му всичко, което знам. Питам го, какво да правя? Страхувам се дори да кажа на мъжа си. А Даниел ме успокоява: „Той не е такъв глупак като тебе, ще се разстрои за пет минути, а после ще се радва, че ще се роди нов човек. Вие сте толкова млади, а ще имате внук. Колко ти завиждам! Цял живот, когато виждам новородени, изпитвам такава завист към тези, които са ги довели на бял свят. Ръчички, пръстчета, малки ушенца. Радвай се, глупачке! Кажи на Хилда да събере чеиз за младенеца. Тя има обменен фонд, майките си разменят детски вещи. Креватчета, колички. А Дина има ли добро настроение?“.

Аз му отговарям: „Тя е такава тъпа — сякаш нищо не се е случило. И не казва от кого е бременна“.

— Тя се стеснява — ми казва той. — Сигурно е някое младо момче като нея. Ти я прибери от училище, защото децата ще я обиждат, а това не ни трябва. Ще го роди, ще ти го сложи на коленете и ще отиде да си доучи. Тя е умно момиче. Не трябва да вижда в това нещастие. Това е щастие. Ти не искай всичко да се случва по разписание. Колко жени познавам, които не могат да родят, ето това наистина е вече беда. Поздравявам те, Кася. А Дина нека идва на месата. Тук всички я обичат, няма да я обидят. Върви си, върви си, днес съм много зает. Виждаш ли колко книги трябва да прочета…

Отидох си вкъщи и заварих там един съученик на Дина — клепоух, дребничък, изглежда на дванайсет години. Руди Брук. С половин глава по-нисък от нея. В един клас са. Той е най-талантливият, първи е в класа. Като го видях, той се шмугна към вратата.

— Къде — питам го — бягаш?

— Обещах да се върна у дома до девет, а сега е десет и половина, мама ще се безпокои.

Напуши ме смях. През сълзи.

— А защо не си тръгна по-рано, за да не закъсняваш?

— Дина се страхува да е сама. Чаках теб.

Така ми се искаше да го плясна по врата, ама той е такъв тъничък, пък и Дина ме гледа с широко отворени очи, като дива котка. Помислих си, Господи, тя го обича, какво ли?

Ейтан, разказах ти всичко. Всичко щеше да бъде другояче, ако бяхме заминали заедно, но моята алчност ни попречи. Струваше ми се, че без квартира няма да можем да живеем, а друг случай да спечелим повече пари може и да не ни споходи. Сега ти ще пристигнеш с пари, ще купим тристаен апартамент, но ще ни бъде тясно и така нататък. Целувам те, скъпи мой. Много ми липсваш. Напразно не заминах с теб. Чакам те. Останаха само четири месеца. Все си мисля, че ще е момче. А можеше да бъде и наше.

Дина не иска да ти пише. Срамува се, страхува се. Тя те уважава много повече, отколкото мен и не желае да ти показва корема си. Знаеш ли какво ми дойде на ум? Тя може да роди тук, после да се преместим в друг град и да кажем, че детето е мое. Можем да го осиновим. Но като се има предвид, че те нямаше цяла година, всички познати ще си помислят, че съм кривнала. Кой вариант ти харесва повече? И двата са лоши. Целувам те още веднъж. Кася.

16.

1973 г., Хайфа

Даниел Щайн — до Емануел Леру в Тулуза

Драги братко Емануел! Напомням Ви за нашето кратко общуване в Тулуза на конференцията на Ордена ни през 1969 година. Ако не ми изневерява паметта. Вие обяснявахте, че постъпвайки в Ордена, продължавате да работите като хирург в детска неврологична клиника и правите мозъчни операции.

В енорията си имам жена, чиято петнайсетгодишна дъщеря роди болно дете, с хидроцефалия. Сега детето е на половин годинка и местните лекари, които го наблюдават, ни казаха, че има операция, която може да спре развитието на болестта, но тя не се прави в Израел, защото няма специалисти. Такива имало във Франция. Аз си спомних за Вас и реших да се обърна към Вас с молба: бихте ли разузнали къде точно във Франция се правят такива операции и бихте ли могли да организирате консултация на момченцето.

Момичето, майка на това нещастно дете, самата тя още дете, е много травмирано. Ще Ви бъда благодарен, ако получа информация от Вас. Също така бих искал да зная колко струва подобна операция. Семейството на болното момченце съвсем не е богато и трябва да се погрижим да намерим необходимите за операцията пари.

С любов, брат Д. Щайн.

17.

1973 г., Тулуза

Емануел Леру — до Даниел Щайн

Драги братко! Вашето писмо попада в правилните ръце. Тази методика е разработена именно в нашата клиника. Операцията е доста сложна и се прави при съвсем малки деца. Резултатите са добри. Но много зависи от стадия на болестта. Има случаи, когато вече нищо не можем да направим. Изпратете ми, моля, резултатите от изследванията на детето и тогава ще решим целесъобразно ли е неговото идване. Финансовите въпроси ще обсъдим по-късно, когато стане ясно дали е възможна хирургическа интервенция. Нашата клиника съществува, като привлича благотворителни средства, което може да снижи чувствително разходите на семейството. Тук в Тулуза можем да ги настаним в нашия благотворителен център или при енориаши, така ще спестим хотела.

С любов, брат Емануел.

18.

1973 г., Хайфа

Табло за съобщения в Храма на Илия при Извора

Благодарим на всички, които дариха пари за операцията на Шимон Коен. Събрали сме 4865 долара, необходими са още 1135! Но вече можем да изпратим детето във Франция на операция. Благодарим ви отново!

Хилда

19.

1973 г., Тулуза

Кася Коен — до Ейтан Коен

Скъпи Ейтан! Веднага след пристигането ни нашето главаначе[106] бе прегледано от двама лекари, един педиатър и един хирург. Преглеждаха го час и половина. Детенцето ни не плака, държа се добре. Педиатърът каза, че интелектуалното развитие на детето е добро, всички нарушения, които се наблюдават, са от двигателен характер и са предизвикани от високото налягане на течност в главата. Назначиха още едно изследване, похвалиха всички снимки, които донесохме, казаха, че израелските лекари не са по-лоши от френските.

Дина ме радва и ме учудва — ти помниш, че разбрахме за заминаването през март, а заминахме през юли, през това време тя се е научила да говори френски. Все седеше с учебника в ръце, аз се дразнех, че отделя толкова време за това. А сега, представи си, разбира всичко и говори.

Взеха мъничето ни в отделението, отначало прояви капризи, но Дина му беше приготвила играчка и мина без плач, само се наду леко. Много ни е мило и умно момченцето. В сравнение с другите деца в отделението, нашето си е много добре. На другия ден след снимката професорът изказа мнение за добра прогноза. В съседния бокс лежи едно детенце, скъпи Ейтан, душата ти се преобръща: главичката му е два пъти по-голяма от тази на нашето, личицето му е все едно на брадичката и има голяма херния на черепа с размер на ябълка. Майка му седи до него, горката… Скръб, такава скръб.

Но настроението на Дина явно е по-добро — нашето е едно от най-здравите деца тук.

Дина се запозна с няколко майки — представи си, провеждат психологически занимания с тях. Аз също ще отида, но първо ми се ще да разгледам града. Настаниха ни в неголяма стая в дома за гости към манастира. Общността тук е голяма, хората са много топли, не очаквах от французите такава сърдечност и доброжелателство. Винаги са ми се стрували високомерни и надути.

Наши съседи са момичето Аврора от Бразилия с онова много тежко болно дете, което ти описах. Тя е тук с брата си близнак, казва се Стефан. Мъжът на Аврора избягал при вида на болното детенце. Затова пък братът приел присърце нещата. Тук има много скръб, но и много утеха.

Дина се държи много добре, виждам я успокоена и оживена. Във всеки случай няма я депресията, в която се намираше през цялото време.

Операцията ще е много скоро, в началото на следващата седмица. Професорът не иска да гадае, но мисли, че ако всичко е наред, след две седмици ще може да ни изпрати у дома. Надява се операцията да спре процеса.

Когато направят операцията, веднага ще ти се обадя по телефона. Макар да живеем безплатно, харчат се много пари — храната е скъпа, Дина много искаше сандали и аз й купих. В неделя ходихме на служба. Имаше две много приятни полякини. Някак си изведнъж се сприятелихме. Месата водеше брат Емануел, който уреди това пътуване. След службата той сам дойде при нас и попита не се ли нуждаем от нещо.

Бих искала да ти кажа, Ейтан, че винаги малко съм завиждала на евреите, задето имат толкова задружно съобщество, толкова силна семейна подкрепа — ако не броим, разбира се, твоето семейство. Но този път почувствах, че в християнството също има такива семейства, когато сме всички заедно, сме братя и сестри. Особено осезателно усетих това, когато чаках да приема причастие — всички хора, които стояха на опашката, бяха един дух и едно семейство. Колко прекрасно е това! Целувам те, надявам се — страхувам се да не кажа погрешна дума — всичко да бъде наред. Твоя Кася.

Дина ще ти напише отделно писмо.

20.

1976 г., Рио де Жанейро

Дина — до Даниел Щайн

Скъпи брат Даниел! Мама навярно ти е разказала, че сключихме гражданския си брак със Стефан още във Франция, а сега той настоява да се венчаем. На мнение е, че трябва да се поправят грешките от миналото и второто дете трябва да се роди по всички правила, т.е. след като минем под венчило. А щом ще се венчаваме, кой да го направи, ако не ти? Определи, ако обичаш, кога ще ти бъде удобно да пристигнеш в Бразилия, от септември нататък, и веднага ще пратим билети за теб и за Хилда. Много ми се иска да не отлагаш, иначе булката няма да влезе в нито една рокля. Нашето второ детенце трябва да се роди през януари. Бразилците са много мили хора, но брак, неосветен от църквата, е подозрителен за тях. Освен това тук не се смята за редно да се ражда преди сватбата.

Не зная дали майка ти е казала, че семейството на мъжа ми е много богато, занимава се с производство на модни обувки, с пазар в цяла Южна Америка. Родителите на Стефан желаят да организират голяма религиозна сватба, предлагат да поканя от Израел всички, които искам. Искам да поканя Хилда, тя беше толкова добра към мен в най-тежките ми моменти. На сватбата ще дойдат, освен родителите ми, още две съученички и братът на баща ми с децата си. Татко е страшно доволен, защото почтеното му еврейско семейство ще вземе участие в нашето християнско семейно тържество. Затова пък вторият ми чичо, Лео, дори и не мисли да идва. А баба — тя все още разсъждава над тази тема. Може би ще помисли още малко и ще прости на мама полския й произход, а на татко — неразумния му брак.

Скъпи брат Даниел! Едва сега започвам да разбирам, че моят живот се подреди благодарение на теб — ти сдобри родителите ми, когато се роди мъничкия ми и баща ми искаше да си тръгне от къщи, ти ни уреди операцията в Тулуза, където пък се запознах със Стефан и Аврора. Заедно с тях преживях смъртта на малкия Ники, после и ужасното усложнение при сина ми и как той по чудо оживя след инфекцията. След всичко това ние вече не можехме да се разделим и аз получих не само сестра и приятелка, но и мъж, най-добрия на света.

Помниш ли, ти идваше при мен още преди раждането, когато аз, идиотката, едва не се самоубих, и ми разказваше как ще бъда щастлива, как всичко ще бъде прекрасно, ако се науча да живея по законите, известни на всички, но които всеки трябва да открие наново сам за себе си и със сърцето си, иначе тези закони се превръщат в празен звук.

Не мога да кажа, че го разбрах веднага, но постепенно успях.

Момченцето ми, слава богу, е добре. Още не са му излекували късогледството, но брат Емануел смята да направи операцията малко по-късно. Детето леко изостава физически от своите връстници по ръст и по ловкост на движенията, но пък многократно ги превъзхожда в развитието си. Не мисли, моля те, че аз като всяка майка, преувеличавам успехите на детето си — но той няма и четири годинки, а чете свободно помни всичко прочетено практически наизуст, цялото семейство си дава душата за него, особено Стефан и Аврора.

Знам със сигурност — нищо от това не би ми се случило, ако ти не се беше молил за мен.

Скъпи брат Даниел! Бразилия е католическа страна, родителите на Стефан са вярващи хора, но тяхното католичество се отличава от нашето. Струва ми се, че те се отличават от нас повече, отколкото правоверните евреи от еврейските християни.

Много ми се ще да обсъдя с теб тези неща, защото има въпроси, които дори се страхувам да задам. Идвай, в края на краищата и аз съм ти духовна дъщеря, макар да живея сега в Бразилия.

Целувам те, Дина.

21.

1978 г., Зихрон Яков

Писмо на Олга Исаковна до Даниел Щайн

Дълбоко уважаеми отец Даниел! Към Вас се обръща непозната за Вас жена от Одеса, казвам се Олга Исаковна Резник. Живея в Зихрон Яков вече пет години със сина си Давид, руската си снаха Вера и техните деца. В Израел всичко вървеше добре, докато Давид не получи сърдечно заболяване и трябваше да му направят операция на сърцето. По време на операцията той умря, но го съживиха. Вера е много добра съпруга и много добра майка, такива отношения между снаха и свекърва като нашите не е имало. Бог ми изпрати Вера, тя е по-добра от дъщеря.

Когато оперираха Давид, Вера затвори вратата и започна да се моли. Молеше се така, че в главата ми сякаш духаше силен вятър. Беше три часа, после ни казаха, че в три часа сърцето му е спряло и лекарите започнали да го реанимират. Но аз мисля, уверена съм, че не лекарите са го съживили. Тя се молеше на Исус Христос и на Божията Майка, които никога не са ме интересували. Но в този ден, аз знам, Христос спаси моя син. Заради молитвата на Вера. Зная това и сега искам да се кръстя, защото вярвам в Него, каквото и да говорят и мислят евреите. Помолих Вера да ми доведе свещеник. Тя обеща, но сетне се отметна. Не че тя се отказа, а по-скоро православният свещеник, при когото отиде. Казал й, че не кръщава евреи. Тогава помолих да ми намери свещеник евреин, чувала съм, че има такива. Но Вера ми спомена за Вас, католически свещеник. На мен ми е все едно, макар по-добре да беше православен, от вярата на Вера. Но къде да го намери човек? Затова Ви моля, дълбоко уважаеми отец Даниел, да дойдете при нас и да ме кръстите. Аз вече две години не излизам от къщи заради крака си.

Много Ви моля да не отказвате на молбата ми, защото аз съм стара и съм Му толкова благодарна, задето Той направи това, нямам нищо в замяна, освен да се кръстя.

Давид ми се сърди, мисли ме за побъркана. Но сърцето ми казва да сторя това. Давид отива на работа в седем и половина и се връща не по-рано от шест, така че елате, когато Ви е угодно, но в работно време, за да не знае той за „мероприятието“. Аз съм на 81 години, почти съм сляпа и не мога да чета Евангелието, но Вера ми чете, там не е казано нищо за разлика между католици и православни. Очаквам Ви. Предупредете ни предварително, ще приготвя нещо вкусно.

Довиждане, Олга Исаковна Резник.

22.

Март, 1989 г., Бъркли

Ева Манукян — до Естер Гантман

Скъпа Естер! Статистиката сочи, че веднъж на седем години в живота на американците настъпва промяна — сменят я работата или квартирата, я брачния си партньор. Първите две събития ми се случиха едновременно — промяна на местожителството и загуба на работата. Търся си работа — изпратила съм CV до няколко места, има едно, където много ми се иска да попадна: прекрасен резерват, в който има малък научен център и лаборатория по почвознание. По-рано си мислех, че няма нищо по-добро от Бостън и Кейп Код, но в Калифорния е много по-добре. Или поне не е по-зле.

Наехме чудесна къща с изглед към залива „Златната порта“. Не мога да се откъсна от прозореца. Ако не си намеря работа, ще си седя и ще гледам през прозореца, съвсем не е лошо. А Гриша, освен основната си работа, получи още едно предложение, от което е доволен — да бъде консултант в някаква фирма. В материално отношение нещата са просто блестящи.

Алекс е много щастлив, вече окончателно реши да постъпи в киношкола в Лос Анджелис и захвърли дори своите гърци. Сега не се разделя с камерата, снима някакъв измислен от самия него филм, в който главни герои са кучета и техните стопани. Заради това у нас почти непрекъснато има навалица от три кучета и младите им стопани — едно много смешно китайско момче и един умопомрачително красив мексиканец. Те са много мили, но това е един чисто мъжки съюз, в който единственото същество от женски пол е кучето Джилда. Аз почти свикнах с този мъжки свят, макар да не оставям надеждата да се появи някое сексапилно момиче, което да увлече Алекс. Той е на осемнайсет, на неговите години Гриша вече бил овършал половината от съученичките си.

Както и по-рано, Гриша и Алекс са много нежни помежду си и съм ти благодарна, че спря моята психоза. Трябва да кажа, че и занятията с психотерапевта също ми помагат да намеря духовно равновесие. Но ако тези момчешки дружби приключат и той си намери — исках да напиша — „добро“, но по-добре да напиша просто „момиче“, всичките ми подозрения ще се разсеят като лош сън.

Да ти напиша писмо е много по-важно от разговор по телефона. Съвсем друга работа. Бях ти разказала накратко как заварих Рита по време на последното си пътуване до Израел. Сега при нея почти всеки ден ходи нейна нова приятелка, с която са се запознали в болницата. Една унила англичанка на име Агнес, медицинска сестра, без капка обаяние, с малка уста и големи зъби. Тя е въвлякла майка ми в някаква християнска секта, което ме изумява напълно. Но Агнес й действа много добре. Двете водят религиозни разговори, което ми се вижда толкова необичайно — твърде ясно помня с каква ярост тя посрещна моите посещения в църквата, когато бяхме във Варшава. Агнес не е католичка, а нещо като протестантка, това пък, изглежда, допада на майка ми. Обаче не мога да се отърся от вътрешното безпокойство — ти знаеш, че съм вярващ човек и формално съм католичка, но безпорядъкът в моя живот пречи да практикувам вярата ежедневно; моля се, когато ножът стигне до кокала, а да чета Розария — извинявайте. Рита изведнъж взе да чете Евангелието и това ме поставя в странно положение. Ако наистина съм християнка, би трябвало да се радвам, че безбожната ми майка — комунистка — се е обърнала към религията, а аз изпитвам недоумение и дори се дразня. Нещо като: не се ври тук, това е мое! Все пак добре че не се е обърнала към католичеството, щеше да бъде съвсем непоносимо за мен.

От друга страна, разбирам, че моята майка е абсолютно религиозен тип, нейната вяра в комунизма беше по-силна от моята в Господ Исус Христос. За теб и едното, и другото са чужди неща, но ти я помниш като млада, ти си единствената, която помни дори митичния ми баща, тогава как си обясняваш всичко това? За да се ориентираш в ситуацията, сигурно трябва да идеш на психоаналитик.

Още не съм си намерила познати, но едно от преимуществата на работата в университета е наличието на някакъв социален живот, концерти, срещи, на които ни канят непрекъснато. В съседната къща живее едно приятно семейство, също от университета, той е професор — филолог от Русия, а жена му е американка, историчка, занимава се с работническото движение. С тях отношенията ни са по „руски“ образец, ходим си на гости да пием чай. Имат чудесна петнайсетгодишна дъщеря, възлагам надежди на нея — може би Алекс ще й хареса?

Когато бях в Йерусалим, посетих Йосеф, реставратора. Точно преди идването ми бяха погребали майката на Лея, Прасковя Ивановна, за която ти бях писала. Такава една старица със забрадка, която прекръстваше храната на шабат. Оказа се, че е била попадия, съвсем обикновена жена, родена на село, преместила се с дъщеря си в Израел и много тъгувала. Когато починала, те, естествено, искали да я погребат по православния обичай. Отишли в местната православна църква, а там свещеникът с гръцки произход отказал да я опее, защото, макар и да са православни, гърците са по-различни. Тогава Йосеф и Лея отишли в Московската патриаршия в Йерусалим, но там им казали, че не познават Прасковя Ивановна, и поискали да им донесат кръщелно свидетелство. Представяш ли си, старицата се е кръстила преди осемдесет години в град Торжок. Накрая отишли в Ейн Карем, там има православен манастир с гробище. Но там пък поискали такива пари, каквито не можеш да си представиш. Земята в Израел е много скъпа. Изминали пет дни, а те все не можели да я погребат. Тогава се обърнали към свещеник католик, монах от Кармелския манастир, той я погребал в Хайфа, на арабското гробище. Тук има арабска католическа църква. По-рано този монах погребал много безпризорни християни в това гробище, а впоследствие му отказали с обяснението, че паркът е малък и няма да имат място за своите. Когато докарали ковчега в Хайфа, излязъл пазачът на гробището и не искал да ги пуска. Йосеф казва, че бил напълно отчаян, нямало къде и към кого повече да се обърне. Тогава онзи свещеник паднал на колене пред пазача и му рекъл на арабски, че по-добре да изхвърлят неговото тяло в морето при рибите, но да погребат старицата. Пазачът пуснал колата, изкопали гроб и свещеникът отслужил заупокойна служба. Йосеф казва, че в православната църква опелото е една от най-хубавите служби. Но това, което видял в този ден, било истински празник пред Господа. А работата била там, че този католически свещеник бил евреин от Полша. И аз си помислих, Естер, не си ли ми говорила именно за него — преводача, който извел евреите от емското гето? Не бих се учудила. Тук, в Израел, светът е толкова малък — всички са или роднини, или съседи.

Да, Йосеф е получил твоята книга, смята миниатюрите за забележителни, но сега има много голяма поръчка и няма да може в скоро време да се заеме с книгата ти.

Бюрото ми се намира до прозореца и като погледна през него, забравям всичко. Ако успея да получа работата в резервата, ще бъде наистина прекрасно. Гриша казва, че е по-добре да си седя в къщи. Но аз не съм свикнала да живея, без да работя. Разбира се, идеалното би било да е на непълен работен ден, но както се случи. По-лесно е да се намери целодневна работа.

Чакам те много. Надявам се да не отлагаш дълго и да се приготвиш по-бързо. Но имай предвид, че е по-добре да дойдеш тук във вашите топли месеци, тук жегата не е толкова голяма. Ще ходим до океана. Природата е чудесна, а и самото градче е много симпатично. А растителността — нищо подобно няма да намериш в Бостън. Истински големи гори, с пътечки, с ручеи. Гриша поръча да ти предам поздрави и покана. До скоро. Твоя Ева.

23.

1989 г., Бъркли

Ева Манукян — до Естер Гантман

Скъпа Естер! Цяла нощ плаках, не съм заспивала нито за минута. Гриша не е вкъщи, отлетя за Германия на конференция. Алекс замина за два дни за Сан Диего при някакви приятели, които също снимат любителско кино. Преди да замине, ми е оставил писмо. Изпращам ти ксерокопие, не се наемам да го преразкажа. Изпитах едновременно облекчение и тежестта на нова отговорност. Ужасно ми е мъчно. Намирам се в пълно объркване. Сега ми се струва, че довчера, когато нещата не бяха казани ясно, ми беше по-добре. Все още имах надеждата, че Алекс е добро момче. А и не искам да бъде нещастен. Но и не искам синът ми да бъде гей. Вижда се — ще трябва да се пренастройвам. Целувам те. Ева.

24.

1989 г., Бъркли

Алекс — до Ева Манукян

Мамо! В последно време не ми беше лесно, докато не се реших да ти разкажа истината, за която ти се досещаш. Знам, ще бъдеш разочарована от мен: избрах си жизнен път, който не се вмества в твоя мироглед. Но знам, че честността е един от твоите главни жизнени принципи, и затова в моето положение ще ми бъде по-трудно да те лъжа. Винаги си ме учила да си задавам въпроси и да си отговарям честно, в която и да е сфера от живота. Помня, когато се разделяше с моя баща, ти ми разказа за любовта си към друг човек, а Рей те е разочаровал. Тогава твоята честност ме травмира силно, но сега разбирам, че е било правилно.

Възможно е да ми възразиш, че сега става дума не за честност, а за грехопадение. Но аз никога не съм се чувствал по-честен, отколкото сега, когато ти правя това признание. И преди всичко, го правя на самия себе си.

Колко безсънни нощи съм прекарал, крачейки в стаята си, мъчейки се да си дам отговор — кой съм аз, какво искам. Идваха ми различни мисли в главата — например какъв луфт се получава между това, което ние мислим сами за себе си, какво мислят околните за нас и кои сме в действителност. Колко е хубаво, когато тези три измерения съвпадат повече или по-малко и колко е мъчително съществуването на човек, когато това съвпадение липсва.

През цялото време съм мислил колко е важно да намериш истината за себе си. Когато въпросът за моята сексуалност възникна за пръв път, ми се искаше да бъда като всички, да бъда уверен, че с мен всичко е наред: аз съм „нормален“, не предизвикващ подозрения у никого, в това число и у самия себе си. Целият проблем се заключава в това, че аз просто нямам никакъв реален сексуален опит. В това отношение съм безгрешен! Но постепенно отвътре ми идваше прозрението, че лъжа себе си. И настъпи моментът, когато не можех повече да лъжа себе си и това просто е капан.

Има такава гръцка дума „скандал“, която по-късно станала „капан за зверове и врагове“. А две хиляди години по-сетне, вече в Евангелията, тази дума се превежда единствено като „изкушение“. Не напразно съм се интересувал толкова от гръцкия език.[107]

Всяка сутрин, събуждайки се, трябваше да се сглобя от отделните части, влачех този нерешен въпрос и се страхувах, че всички край мен го виждат. От сутрин до вечер контролирах всяка своя дума, всеки жест, поведенческа реакция — исках да се разтопя, да изчезна, исках хората около мен изобщо да не ме забелязват.

Вечерно време отлагах часа за лягане, защото трябваше да остана насаме с моите демони — седях пред компютъра, слушах музика, четях. Ти помниш колко книги прочетох в юношеството си. Цялата световна литература е пълна с любов. Откъсвайки се от книгите, виждах теб и Гриша, свързани от толкова ярка страст. Толкова ме теглеше към Гриша — сега мога да си дам сметка за природата на моите чувства, но тогава не разбирах нищо.

В края на краищата се наложи да призная поражението си. Предадох се. Не знам дали е хубаво, или е лошо, но аз съм такъв, какъвто съм. Беше ми необходимо да ти обясня, но дълго не намирах мъжество в себе си. Нали става дума не само за теб, но и за всички онези хора, които обичам и уважавам, но които се отнасят, меко казано, неодобрително към хомосексуалистите. Обявявайки се за гей, се превръщам в странен маргинал и сякаш се лишавам от пълноправно общуване със света. Повечето хора ненавиждат гейовете, считайки ги в най-добрия случай за отцепници, а в най-лошия: за извратени.

От всичко това се чувствах неимоверно нещастен.

Провървя ми, когато срещнах Енрике. Той по рождение принадлежи към друга култура. Макар семейството му да е католическо, индианските корени си остават, от тях не може да се избяга. При тях е съществувало различно виждане за сексуалността, отличаващо се от общоприетото в нашия свят. В много индиански племена не е съществувала забрана за хомосексуалните взаимоотношения. Енрике е много по-образован от мен в това отношение и ми показа научни статии, които описват дори институционалния хомосексуализъм. В някои племена на младите мъже-воини въобще са им били забранени сексуалните контакти с жени, като за сексуални партньори са се приемали единствено момчета.

Разбери ме правилно — аз не правя никакви оценки, това е просто социална ситуация, която отразява една от страните на човешкото същество. Имаме свидетелство, че хомосексуалните отношения невинаги са били осъждани от обществото.

Енрике ме освободи от ужасния товар на вината пред целия свят и ми даде чувство на увереност, че нашите отношения са си наша лична работа, нашата любов не засяга никого освен нас и не се нуждае от одобрението или неодобрението на обществото. Но за да се чувствам щастлив, ми е необходимо ти да престанеш да се правиш, че не знаеш, че съм гей, да признаеш този факт и да се помириш с него.

Ще бъде честно. И в края на краищата ще бъде за добро.

Знам, че откривайки ти тази истина, те поставям пред чисто християнски конфликт — в очите на твоята църква аз съм грешник и поради това ти изпитваш болка. За твоя утеха мога да ти кажа само едно: надявам се Бог да бъде по-милостив към грешника, чийто грях е „неправилната“ любов, отколкото към тези, чиито грях е откритата ненавист.

Независимо от всичко, много се радвам, че написах най-накрая това писмо, нещо, което толкова дълго не можах да направя. Заминах, за да ти дам време да дойдеш на себе си и да приемеш признанието ми. Аз много те обичам, майче, обичам и Гриша, и всички ваши приятели, с които винаги е весело и шумно.

Синът ти Алекс.

25.

1989 г., Йерусалим

Реставраторът Йосеф — до Естер Гантман

Уважаема госпожа Гантман! Вече започнах работа над Вашата книга. Познавам по-голямата част от текста — това е един от вариантите на Агада. Сюжетът, за който ме питате, се среща доста рядко — изобразена е гола жена, чиято горна част на тялото се вижда иззад храстите. Ръцете, които й заплитат косите, принадлежат на Господ Бог. Този мидраш най-вероятно е средновековен, но се появява първоначално в сказанията на Симеон Бен Манаси. Аз не знаех това, но вчера ми бе на гости мой приятел, сътрудник на ръкописния отдел на Йерусалимския музей. Текстът е следният:

„Из разказите на ребе Симеон Бен Манаси: С майчина загриженост Господ собственоръчно заплита плитки от косите на Ева, преди да я покаже за първи път на Адам“.

Моят приятел не съветва да продавате книгата, ако нямате крайна необходимост.

Тя не е толкова ценна, защото не е много стара, но както той казва, е изключително добре съставена. Ако решите, мога да я дам за експертиза, но това струва скъпо. Ще се заема с книгата Ви другата седмица и се надявам да е готова до края на месеца. Искрено Ваш: Йосеф Фелдман.

26.

1959–1983 г., Бостън

Из записките на Исак Гантман

Никога не съм мислил, че страстта към събиране на каквото е да било може да има отношение към мен — тя винаги ми се е струвала твърде евтина. Любовта към предмета на събирателството идва от тщеславието на колекционера. В един момент, гледайки полицата с последните ми придобивки и купчината сметки, които слагам отделно, разбрах, че неусетно съм станал колекционер. Купувам книги, които не се каня да прочета, отчасти и не мога — персийската книга от XVIII век купих предимно заради прелестните миниатюри.

Когато установих това, използвах целия неделен ден, за да направя ревизия и да съставя нещо като каталог. В него не влизат албумите по изкуство, които взех да купувам откакто в джоба ми се появиха повече пари. Броя само миниатюрите — в колекцията си имам осемдесет и шест не толкова редки, колкото много красиви книги с миниатюри. За първи път ги прегледах последователно, една след друга, и си дадох сметка, че без да съм си го поставял за цел, съм купувал само книги с библейски сюжети. Обяснявам си това мое пристрастие с впечатлението, което ми направи първата книга от такъв характер, която бях видял във Виенската национална библиотека още докато учех в медицинския факултет. Обичах да наминавам в отдела за редки книги, по онова време ги даваха за ползване от читателите само на място. В ръцете ми попадна известната Виенска „Книга на Битието“ от VI век и няколко миниатюри са се врязали в паметта ми за цял живот. Една от тях беше прекрасна — Елиезер, доверен роб на Авраам, среща Ребека при кладенеца. Ребека е изобразена два пъти: когато върви със стомната и втория път — когато пои камилите на Елиезер. В далечината съвсем условно е изобразен град Нахор; слугата още не е изпълнил своята мисия, сватосването на Исаак, но нещата са на път да се случат. Образът на Ребека, както се полага за една миниатюра, е очертан много тънко, изящно и ми напомня чертите на жена ми Естер. Едва сега го установих. Дълга шия, слаби ръце, тънка талия, малка гръд, без натрупани тлъстини, които пораждат толкова грижи на операционната маса; всичко, което и до ден-днешен ми се струва привлекателно у жените.

Ето как видяната в младостта красиво нарисувана картина оформя мъжките пристрастия.

Прегледах внимателно още веднъж купените от мен книги и се уверих, че присъстващите в разнообразните сюжети жени, доколкото ги има, са все с големи очи и дълги шии — само върху тях се е задържало вниманието ми. Нито жените-воини, нито жените тип „вамп“ са ме привличали някога. Забавно е, че направих това откритие на осемдесетгодишна възраст.

Друга мисъл, която ми мина през главата със закъснение, е как въобще миниатюрите с изображения на хора присъстват в еврейските книги. Известно е, че това било забранено. А прославените в целия свят персийски миниатюри? Нали и в исляма също е забранено изобразяването на хора. Ще напиша по този повод писмо на скъпоценния Нойхауз. Нашата кореспонденция е доста дискретна, но не е прекъсвала, макар през последните три години да си изпращаме само поздрави за празниците.

27.

1972 г., Йерусалим

Професор Нойхауз — до професор Гантман

Драги Исак! Твоето писмо ме зарадва много, на първо място, защото показва, че не си потънал изцяло в медицината, а гледаш по малко и настрани, при това си избрал добрата страна, към която да гледаш. Въпроса, който ми задаваш, преди теб са ми го задавали стотици пъти, ето защо преди около двайсет години написах конспект по тази тема и не я изпускам от поглед. Изпращам ти откъс, свързан с проблема, който те интересува — за забраната на изображения. Надявам се да ти помогне да намериш отговор.

Скоро си мислех за теб във връзка с предстоящата ми операция на сърцето. Но засега я отложиха. Поздрави съпругата си. Твой Нойхауз.

Откъс от конспекта

Човек, решил да се заеме с история на еврейското изобразително изкуство — във връзка с професионалните си интереси или просто от любознателност, много скоро открива, че около този предмет възникват огромно количество въпроси, които в края на краищата водят към едно най-важно нещо: как въобще съществува еврейско изобразително изкуство, след като още от древността има забрана на редица видове изображения. И каква точно е тази забрана?

Допреди някакви си сто години се е смятало за безспорно, че еврейско изобразително изкуство никога не е имало и не би могло да има — именно поради ясната забрана на реални изображения в Тората: „Не си прави кумир, или какво да било подобие на нещо, което е на небето горе, или което е на земята долу, или което е във водата под земята“ (Изход, 20:4). Същото, но по-подробно, се повтаря във Второзаконието: „Да не би да се развратите и си направите идол, подобие на някой образ, подобие на мъж или на жена, подобие на някое животно, което е на земята, подобие на някоя крилата птица, която лети на небето, подобие на нещо, което пълзи по земята, подобие на някоя риба, която е във водите под земята“ (Ст.З., Второзаконие, 4:16–18).

В действителност това не е толкова ясно, както изглежда на пръв поглед. И в двата случая веднага след тези думи идват други: „да не им се кланяш нито да им служиш…“ (Изход, 20:5) и „и да не би, като подигаш очи към небето, и видиш слънцето и луната, звездите и цялото небесно множество, да се мамиш, та да им се кланяш и да служиш на тях, които Господ твоят Бог разпредели на всичките народи под цялото небе“ (Второзаконие, 4:19).

Тук трябва да се направи малко отстъпление. Мощната жизнена сила на юдаизма, на голямата вяра на малкия народ, залутан сред стотици, други племена в Близкия Изток, юдаизмът, родил две от най-великите световни религии, се основава върху два принципа. Единият е ограничаващ. Поведението на юдея е строго регламентирано и на съвременния човек му се струват смешни и нелепи дребните и на пръв поглед необясними забрани за поведението на човека в обществото и в личния му живот. Съществува заплашително количество закони и забрани, ограничения и предписания за всички житейски ситуации, от раждането до смъртта: как да се храним, да пием, да се молим, как да възпитаваме децата си, да омъжваме дъщерите си и да женим синовете… Но затова пък всичко е решено предварително, описано е, сложено е на мястото си; взети са под внимание всички възможни непредвидени случаи: мъжът не смее да се докосва до жена си, когато тя е в месечния си цикъл, не може да седи на стола, на който е седяла тя, да докосва предметите, които тя е държала. А ако — о, ужас! — месечният цикъл е настъпил и мъжът открива това неочаквано, след като е пристъпил към съпружеските задължения? Не се вълнувайте, в този случай също има точна инструкция за поведение. Именно това е Талмудът — всеобхватен закон за добро, правилно поведение.

Какво представлява вторият принцип, за който споменах? Това е принципът за пълна и неограничена от нищо свобода на мислите. На евреите е бил даден свещен текст, с който те работят от векове. Тази работа е задължителна част от еврейското мъжко възпитание. Наистина сега и жените започнаха да изучават Тората, но до този момент не е ясно дали е добре за самите тях, или не е. На юдеите е била предоставена невиждана в никоя друга религия, фантастична свобода. Практически отсъстват каквито и да било забрани в областта на интелектуалното изследване. Има обсъждани въпроси и няма догми.

Самото понятие за ерес, ако и да не отсъства напълно, е много размито и неопределено. „Еврейската енциклопедия“ казва следното: „Определението за ерес в юдаизма е затруднено от отсъствието в него на официално формирани догми и на централна инстанция, която да има признат авторитет в религиозните въпроси“.

И така, няма ограничения в мислите, но има ограничения в поведението. Последните са множество, охарактеризирах ги по-горе, но в сбита форма те са пресовани до златното правило на етиката, приписвано на еврейския философ от първи век Хиллел[108] — „Не прави на ближния си това, което не искаш той да направи на теб“.

Сега да се върнем към темата на обсъждането ни — забраната за изображения. След разрушаването на Втория Храм общностите придобиват много голяма самостоятелност, на практика те имат автономното право при решаването на важни въпроси, затова и забраната на изображения се практикува различно в различните общини. Едни смятат забраната за категорична и в съответствие с убежденията си я следват буквално: в тези случаи за украсяване на предметите от синодалната и домашна юдаика се използват само орнаменти. Други тълкуват предписанията не толкова стриктно — както и забраната да се покланят на изобразеното. По този начин не се отрича възможността да му се любуват. Именно поради това имаме изображения на зверове и човешки фигури върху фреските на синагогата в Дура-Европос[109] в съвременна Сирия, на мозаечните подове в синагогата в Бейт-Алфа[110] в Израелската долина, чудесното изображение на цар Давид[111], свирещ на арфа, в синагогата от VI век в Газа.

Галаха изключва категорично създаването на предмет, изобразяващ нещо, на което хората биха се покланяли, а в същото време разрешава напълно, дори поощрява занятията по изкуство, ако то е за украшение. Впрочем забраната за поклонение пред каквото и да е материално нещо, се отнася не само за изкуството. Един съвременен равин казва: „Идол се нарича това, което човек смята за идол, и ако някой постави тухла и започне да й се покланя, тухлата ще стане идол и няма да може да се ползва за други цели. Ако красива статуя стане украшение на града, тя ще бъде желан гост“. Здрава мисъл. Проблемът за сходството не е занимавал еврейските художници, това само по себе си не е било самоцел. Нещо повече, било е прието да има някакви леки промени в човешката фигура, да се наруши нещо, да се изкриви така, че тя да се окаже напълно човешка. Изкривяването може да бъде съвсем незабележимо — например ухо с неправилна форма, а е могло да бъде и явно, като в знаменитата „Птича агада“, създадена през XIV век в Германия, която се нарича така, защото хората имат птичи глави.

Още една черта в еврейското изкуство е системата от символи, запазила се практически непроменена в течение на две хиляди години при пълно отсъствие на иконографски и семантични канони. Древната символика се развива, това може да се наблюдава, когато се изследват предмети на изкуството. И в еврейските фрески, в мозайките и в книжните миниатюри, в украшенията на предмети от юдаиката всяко изображение, било то птица, човек или растение, не е непосредствено изображение, а символ; затова не е задължително да съответства на действителността.

28.

Март, 1990 г., Бъркли

Ева Манукян — до Естер Гантман

Мила Естер! Всичко е ужасно! Предчувствах го! Че ще стане именно така. Не трябваше да се омъжвам за човек с десет години по-млад от мен. Трябваше да се случи рано или късно. Гриша има връзка с някаква асистентка от катедрата. Аз имам зверска интуиция — направи ми впечатление, когато я видях за първи път на някакъв банкет. Още тогава тази кучка се въртеше много настойчиво около Гриша. Беше ми толкова неприятно, че застанах нащрек. След известно време Гриша ми каза, че има още два часа лекции в Станфордския университет и ще пътува дотам в петъците. Теб те нямаше край мен и нямаше кой да ми каже: не прави глупости. Позвъних в този дяволски университет и попитах мога ли да се запиша в неговия курс. Увериха ме, че при тях няма такъв преподавател нито в числото на постоянните, нито сред временните. Тогава направих втора глупост — устроих му дознание, а той не отричаше особено. Веднага каза „да“. Но добави, че аз съм негова жена, не се кани да се развежда с мен, защото ме обича, а дали аз искам да приема тази ситуация, или не, си е моя работа. Сега седя и мисля какво да правя. Стана ясно, че Алекс знае отдавна за приятелката на Гриша, защото ги срещнал в града в едно кафене. Стори ми се, че Алекс се отнася много по-съчувствено към него, отколкото към мен. Възприех това като предателство от негова страна. Тяхната мъжка солидарност. Ужасно ми е обидно. Сега когато толкова много се нуждая от подкрепата на Гриша, след всичко, което изпитах от признанието на Алекс… Знаеш ли какво ми каза Гриша, когато му показах писмото на Алекс? „Остави момчето на мира. Аз отдавна знам.“

Сега повече от всичко ми се иска да седна в самолета и да поплача на рамото ти. Но в моето положение, след като най-накрая ме взеха в оная лаборатория, би било велика глупост да си загубя работата. Съзнавам прекрасно колко глупости сътворих, но уви!, аз принадлежа към тази порода жени, за които е по-важно да се изкажат и да разрушат всичко, отколкото да си премълчат и да изчакат критичната ситуация да премине.

Още една учудваща новина, която забравих заради целия този стрес. Не искам да пиша, изпращам ти ксерокопие от писмото на майка ми. Към писмото има и документи: заявление за прием, точно както в партията, и кръщелно свидетелство. Ако бях в нормално състояние, бих реагирала на тази новина много по-остро. Но сега мога само да разперя ръце и да кажа: Господи, шега ли е това? Или какво? Целувам те. Твоя идиотка, Ева.

29.

Януари, 1990 г., Хайфа

Рита Ковач — до Ева Манукян

Скъпа Ева! Настъпи моментът да ти съобщя за най-важното събитие в моя живот. След дълги размисли и съответната подготовка на Рождество аз се кръстих. Разбира се, ще се учудиш, но за мен целият ми жизнен път е бил подготовка за това събитие, то не е случайно, а закономерно, и аз съм щастлива, че не умрях, преди да приема кръщението. През живота ми е имало толкова много случаи, когато съм можела да загина — и по време на войната, и в затвора, в лагера, и дори през последните години, след всичките ми инфаркти и инсулти. През последната година много пъти подканях отец Джон и Агнес, страхувах се да не умра, да не доживея, но те само се усмихваха и казваха, че сега няма защо да се страхувам нито за живота си, нито за смъртта си. И наистина в мен се възцари пълен покой. В нашата църква — англиканската — няма и сянка от тази екзалтация, която ме отблъскваше от католицизма. Същата екзалтация, която бе толкова неприемлива за мен и неприемлива в теб.

Сега ми остана една мечта: да те запозная със скъпоценните си приятели и да ти подаря всичко най-добро, което получих в края на живота си.

Ти знаеш, че познавах Христа от детството си — в Полша няма място, където Той да не присъства, там Той е навсякъде. В Израел, който Го е отхвърлил, е много трудно да очакваш такава среща. Но на мен ми провървя, благодарение на Агнес пред мен се отвориха вратите на онова християнство, което е единственото приемливо за мен.

Скъпа Ева! Зная, че в нашите отношения имаше много неправилни неща и че съм виновна пред теб. Необходимо ми е да ти обясня защо всичко стана така, за да ти помогна да се поправиш.

Мисля, че е най-добре да дойдеш за Пасха. Бихме могли да посрещнем тази първа за мен Пасха заедно, като знак на нашето пълно помирение.

Сега когато единственото, което правя, е да чета Библията и Новия Завет, бих могла да ти помогна да намериш правилния път в живота.

Имам много удобен сгъваем стол, можем да го сложим в колата и да отидем заедно на Пасхалната служба. Искам до края на живота си да бъда с Христос. И най-накрая ние бихме могли да си кажем една на друга: Господ е с нас! Твоята майка Маргарита.

30.

1990 г., Хайфа

Рита Ковач

Моето заявление

Аз, Рита Ковач (Двойра Брин), произхождам от еврейско семейство. От четири години вярвам в Бога. Не съм сигурна по какъв начин знанието за Исус дойде при мен. В училище, до 1939 година, занятията започваха с молитва, аз също се молех, макар да не бях кръстена. Произведенията на великите писатели и поети непрекъснато отразяваха темата за Исус. Макар да не бях изучавала катехизиса, знаех много за Исус. В юношеските ми години книгата „Животът на Исус“ от Ренан ми направи голямо впечатление. Полското католичество ме плашеше със своята агресия и ме отблъскваше с антисемитизма си.

Моят път към Христа минава не през чудесата, привлече ме дълбокото достойнство на англиканската църква, така го разбрах от общуването с моите приятели англиканци и настъпи денят, когато усетих Исус в себе си. Аз вярвам в него, защото Той е Истината. През живота си съм се заблуждавала много по въпроса „какво е истина“ и я възприемах като социална справедливост, равенство на всички хора и други такива неща, които силно ме разочароваха. Сега знам — Христос е Единствената Истина и е бил разпънат заради нея. Вярвам, че Христос е Отец и Господ.

Защо искам да се кръстя? Защото настъпи такъв момент и Господ дойде чрез хората — Агнес Уидоу, Джон Чапман, Марион Сели и много други и аз разбрах, че любовта на Исус свързва хората с особена любов един към друг. Има още една причина, поради която искам да се кръстя — аз съм стара и искам да се отдам напълно на Неговата воля.

Много мислих за това в какво се състоят греховете ми — най-големият ми грях, който винаги ме е мъчил, е, че не изпълних до края своя дълг, когато бях в окупация. По-късно, в Чорная пуща, не взимах участие в партизанските операции, защото бях бременна в последните месеци, после родих, а трябваше да се грижа и за шестгодишния си син. Когато успях да изпратя децата в Русия и да постъпя в армията, някои от приятелите ми ме упрекваха, че не оставам при децата си, но аз не взимам това за грях, защото тогава ми се струваше, че главната ми задача е да воювам с фашистите. Впоследствие, когато се озовах в съветски лагер, сътрудничех с органите на НКВД и някои познати ми приписваха това като вина — но и тук не чувствах грях, защото всичко, което правех, съм правила не от корист, а в полза на делото. Грехът ми е в това, че не уважавах родителите си. Но откровено казано, те бяха дребни търговци, които се грижеха само за препитанието си и наистина не заслужаваха никакво уважение. Аз ги обиждах, но и те ме обиждаха. Мисля си, че пред тях не съм виновна за нищо. Нищо повече не знам за себе си.

Рита Ковач

Сертификат за кръщение

„Идете, прочее, научете всичките народи, и кръщавайте ги в името на Отца и Сина и Светия Дух…“ (Матей, 28:19).

С настоящото се потвърждава, че Маргарита Ковач е кръстена в името на Отца и Сина и Светия Дух на тринадесети януари в годината на нашия Господ хиляда деветстотин и деветдесета.

Пастор: (подпис)

Свещеник Д. Чапман

31.

1990 г., Хайфа

Из писмото на Рита Ковач до Агнес Уилоу в Йерусалим

… Благодаря ти за прекрасната Библия, която ми подари. Но за съжаление, тя е твърде тежка за моите ръце. Масата е пък тясна и когато я слагам на нея, не ми е удобно да чета. По-удобно ми е да държа в ръце някоя тънка книга.

Няма ли такова издание, което да се състои от отделни части? Бих искала да имам Евангелията и Апостолските послания в тънки книжки. Разбира се, би било идеално да са на касети. Но честно казано, бих предпочела да са на полски. Не мога да кажа, че разбирам добре английски, когато го слушам. Още повече че и слухът ми започва да се разваля. Зрението ми също не се подобрява. Но знаеш ли, скъпа Агнес, никога не съм чувствала такова обновление в живота си като сега. Наистина — born again.

Има още един въпрос, който ме безпокои. Бог ми дава толкова много — аз обаче не мога да Му дам нищо, освен да Му благодаря в сърцето си. И на всички вас, моето истинско семейство. Иска ми се да мога да взимам участие в църковния живот, но пенсията ми е твърде малка. Работата е там, че аз отказах да приема парите, които Германия плаща като компенсация след войната на затворниците от гетата. Няма такива пари, които да компенсират живота на убитите хора. Немците изплащат пари на онези, които са оживели по чудо. А чудото е в ръцете на Господ, не на немското правителство. Не одобрявам хората, които взимат тези пари — това е „цената на кръвта“. От моята неголяма пенсия за лични нужди ми остават 200 шекела на месец. Харча ги за необходими дреболии, понякога за книги и всичко, което мога да отделя, са 5 шекела на седмица, месечно двайсет. Много съжалявам, но другояче не се получава. Разбира се, мога да взема от Ева, но първо, не искам да взимам нищо от нея, а второ, това няма да бъде моя лепта, а на Ева.

32.

1970 г., Хайфа

Писмо от Даниел Щайн до племенницата му Рут

Мила Рут! Пиша ти не просто така, ни в клин, ни в ръкав, а след вчерашния ми разговор с родителите ти. Ходих при тях за да поздравя майка ти за рождения й ден. На масата говорихме почти само за теб. Ти беше в центъра на вниманието. Дори не ти самата, а заминаването ти в театралната школа. Сблъскаха се различни виждания за професията на актьора и се вдигна голям шум. Баща ти, както се досещаш, хулеше актьорите, защото не вършат нищо полезно и стигна дотам да твърди, че майка ти, работейки като птицегледачка във фермата, е допринесла повече полза за човечеството от актьора Грегъри Пек. Откъде изнамери този Грегъри Пек, с какво толкоз не му е харесал? Милка плесна с ръце, засмя се и заяви, че с удоволствие би си разменила мястото с Грегъри Пек. Тук се намеси приятелката на Милка — Зося, която сподели, че в младостта си е мечтала да стане актриса, но баща й не разрешил да постъпи в театралната трупа, където са я канели, и че ти, Рут, ще имаш голяма артистична кариера, защото на детски спектакъл си изиграла по-добре от всички Есфир[112]! Мъжът на Зося, Рувим, разказа колко лошо се е отразила амбицията на негова братовчедка, която случайно се снимала в киното веднъж, а след това цял живот се е мъчила да участва отново, но не й се удало да се снима, тя изгубила разсъдъка си и се удавила.

И другите също разказаха поучителни истории, аз също дадох своя принос, разказвайки за моя познат от Краков, Карол Войтила, който в младите си години е бил актьор и драматург, а сетне станал монах и направил кариера — сега е епископ на Полша. Ядосаният Рувим рече, че ако Войтила е бил талантлив актьор, не би му се наложило да става монах, защото това също е постъпка на луд, както и в случая с неговата братовчедка.

Това ми се стори леко обидно, но си замълчах. За мое оправдание, аз никога не съм имал артистични заложби. На масата се вдигна още по-голям шум — всички решиха, че именно аз съм с големи заложби, защото толкова време съм служил при немците и така добре съм играл чужда роля, че ми се е удало да спася собствения си живот и този на много други хора. Представи си, в този момент всички утихнаха и твоята артистична съдба престана да изглежда толкова безнадеждна, защото дава възможност житейските проблеми да се решават не като си блъскаш главата в стената, а по някакъв особено хитър, артистичен начин. Като цяло вечерта мина добре.

Що се отнася до мен, много се радвам, че си издържала изпита и учиш, за да имаш професия. Пиши ми кога започват занятията. Ще се радвам да получа вести от теб. Последното ти писмо ме зарадва много. Франция е прекрасна страна, голямо щастие е да поживееш там няколко години, да усвоиш до съвършенство френския, да опознаеш европейския начин на живот и да се върнеш у дома с нов опит. Особено ме радва, че ще овладееш свободно френския. Знам доста езици, но ти признавам, че ги знам лошо. Не мога да чета Шекспир на английски, Молиер на френски или Толстой на руски. Убеден съм — всеки нов език разширява съзнанието на човека и неговия свят. Все едно да имаш още едно ухо и още едно око. И новата професия също обогатява. Дори професията на обущаря. Знам го по себе си. Работи, моето момиче, не лентяйствай. Бъди актриса! Когато видя голям афиш с твоята скъпа муцунка, ще се радвам много! Нека семейството ни има и актриса. Целувам те. Даниел.

33.

1981 г., Кфар Саба

Тереза — до Валентина Фердинандовна

Скъпа Валентина Фердинандовна! Предостави ми се рядката възможност да Ви изпратя писмо, което няма да бъде отворено и опипано. Ще го донесе познатата Ви жена по много сложен маршрут. Тя ще Ви разкаже всичко.

Започваме постепенно да свикваме и с тази генерална промяна в нашия живот и с новите обстоятелства. Най-поразителното е, че изкушенията почти ме изоставиха. Моля се с лекота и нощните събуждания, толкова мъчителни преди, преминават в топла молитва. Понякога Ефим чува, че съм станала, и се присъединява към мен, тази обща молитва е голяма утеха и за двама ни. Няма да скрия от Вас, от първата си крачка тук се срещнахме с големи проблеми, за които се оказахме неподготвени.

Живота си в Израел започнахме с лъжа. Попълвайки имиграционния лист при пристигането ни, в графата „Вероизповедание“ Ефим написа „атеист“. Аз последвах примера му след известно колебание. По документи ние сме съпрузи, не исках да му създавам допълнителни трудности и скрих вероизповеданието си не заради себе си, а заради него. Настаниха ни в улпан — езиково училище с общежитие — за изучаване на езика и адаптация. По принцип това можеше да се избегне, защото Ефим знае прекрасно иврит, но познанията му са на книга, не е лесно да разбира по слух езика, на който говорят хората. Затова пък аз съм чиста като младенец — не зная нито една дума. Живеем в Кфар Саба, в мъничка квартирка, за щастие с две стаи, така че всеки си има килийка и след съседството ми в комуналната квартира тук се чувствам щастлива.

Всеки свободен ден пътуваме с автобус където ни видят очите, понякога пътуваме с екскурзовод, дори безплатно. Да попаднем на богослужение е доста сложно — неделята тук е работен ден, така че аз бях само два пъти на вечерна служба в Яфо. Естествено, при първото ни пътуване до Йерусалим посетихме Храма на Гроба Господен и се изкачихме на Маслиновата планина. Признавам, натъжих се силно пред вратите на манастира на Мария Магдалена. Там се намира Задграничната православна църква. За нас, които принадлежим към Руската православна църква, достъпът е затворен. Тоест можем да влезем, да разгледаме, но литургично общение между двете църкви няма. Навсякъде разделение, навсякъде разпри. Дори тук и особено тук! Сърцето ми още не се е примирило със загубата. Но пътят към католиците също е затворен за мен.

Ефим ми казва да предоставя решението на Господа. В нашето причудливо положение нищо друго и не ми остава.

Преди заминаването ни за Израел пътувахме до Москва и това пътуване се оказа повратна точка: чудесният отец Михаил, с когото Ефим поддържа връзка отдавна и понякога се консултира с него по библиографски въпроси, ни утеши и даде сили и на двама ни. Той е църковен писател, книгите му се издават в чужбина. Работата е в това, че във Вилно съществува голяма богословска библиотека на немски език, която си остава непокътната, не са направили даже опис. Ефим е правил много справки за работите на отец Михаил тъкмо в тази библиотека. Впрочем самият отец се изказа много топло за Вас, високо цени Вашите преводи и статии. Даде ни и няколко адреса, които заръча да научим наизуст. Предупреди ни, че на границата често отнемат тефтерчета, адресни книжки, записки, както и стари писма и дневници, ръкописи; изобщо всичко, написано собственоръчно, и затова всичко важно трябва да се довери единствено на паметта. Естествено, за Ефим това не представляваше никаква трудност. По този начин имахме на разположение няколко нишки, водещи към вярващи и доброжелателни хора, за които отец Михаил е голям авторитет. Ефим говореше, че никога не е имал такъв прекрасен събеседник и съжаляваше за епизодичния характер на тяхното общуване.

Всичко, което ни предсказваше отец Михаил, се изпълни точно така. Започвайки от православните братя, които ни посрещнаха далеч не ласкаво.

В Израел Руската православна църква разполага с много храмове, няколко манастира и съответно със земи. Руската задгранична църква също има свое представителство; въобще много християнски конфесии, изповедания имат храмове и манастири — собственост на Светата Земя.

Ефим отиде в Московската патриаршия, носейки писмо от своя настоятел към едно високопоставено църковно лице, но се оказа, че бил отзован, и Ефим отиде при този, който го е заместил. Онзи се запознал с посланието, държал се много сухо и казал, че няма никакви вакантни места и свещениците се изпращат от Москва. Ще вметна от себе си: ясно е, че това става с благословията на КГБ! Ефим, разбира се, не е подходящ. Но му казал да остави молбата си в канцеларията.

Затова пък един от задочните познати на отец Михаил, когото той беше препоръчал, веднага се отзова на нашата картичка — позвъни ни и ни покани на гости. Става дума за отец Даниел Щайн, католически свещеник от Хайфа, но засега още не сме се срещнали с него.

През следващата седмица се каня да навестя майка Йоанна, също по препоръка на отец Михаил. Струва ми се, че Вие сте я познавали някога.

Мила Валентина Фердинандовна! Не мога да Ви опиша в какво странно и равновесно състояние се намирам сега — като прашинка в слънчев лъч. Какво щастие е, че съдбата ми подари Ефим за спътник в живота. Той продължава да се разкрива пред мен с неочаквани и трогателни черти. Толкова ми помагаше през последните години във Вилнюс, когато започнаха моите неприятности; правеше ми впечатление на силен и целеустремен човек. Сега го опознавам в неговата слабост и безпомощност пред света. Той губи абсолютно самообладание пред простащината и наглостта, користолюбието и цинизмът го нараняват. Оказва се, че в някакъв практически смисъл аз съм по-силна.

С радост му помагам във всичко, което е възможно. Той проявява особена деликатност, не ми позволява да пера бельото му, а когато мих прозорците, не се отделяше от мен, тъй като се страхуваше да не падна от втория етаж. Отношенията ни са чисти и нищо не ги помрачава.

С работата на Ефим засега не е ясно нищо. Единствената надежда е да се уреди в едно религиозно издателство. Пак с помощта на отец Михаил.

Страхувам се, че скоро няма да имам възможност да Ви изпратя такова подробно писмо — пращането по пощата ме принуждава да бъда много по-сдържана. Пишете ми, умолявам Ви! Пишете ми въпреки оскъдността на моите писма. Господ да е с Вас. Ваша сестра, Тереза.

34.

1980 г., Йерусалим

От майка Йоанна — до отец Михаил, в Тишкино

Отче! Кого си ми изпратил? Дойде една къдрава хубавелка, с непокрита глава, каза, че ти я пращаш. Представи се като Тереза. Съобщи ми, че телефонът и адресът на Ир. Ал., които ти си им дал, са сменени и не могат да се свържат с нея. Моли ме за новите телефон и адрес на Ир. Ал. Представи си, казва ми: знам, че сте свързани с издателството! Отче, защо си й казал това? Помни: тук не трябва да се казва нито една излишна дума — всички се следят един друг и не прощават грешки. А ако каже това пред някого? Не съм й дала адреса, реших да питам първо теб. Показах й манастира — разведох я навсякъде, отидохме на гробището. Тя се помоли в храма — кръстеше се от ляво надясно!

Защо си ми изпратил тази католичка? Длъжни сме да помагаме на всички… Но нали и много от нашите се намират в нужда? Казано е: първо дават на децата, после на животните на двора.

Господ да е с Вас. Сестра Йоанна.

35.

1981 г.

Тереза — до Валентина Фердинандовна

Скъпа Валентина Фердинандовна! Вие останахте единствената нишка, която ме свързва с моя дом. Смешно е да се каже — какво е това дом в моето положение? За мен, наполовина полякиня, наполовина литовка, домът е мястото, където пък говорят на руски. Положението ни, както и преди време, си остава неясно. Ефим не губи надежда да си намери работа, която да му е по сърце. Разбирате какво имам предвид. Бяха му предложили да отиде на курсове за преквалификация. Изборът беше — или за програмисти, или за водопроводчици. От отчаяние той отиде в мисията на Задграничната църква. Приели го много вежливо. Разговарял с главата на мисията, благообразен архимандрит, отличаващ се в положителен смисъл от онзи началник, който прие Ефим в Руската православна църква. Но и те нямат вакантни места. Всичко, което му предлагат, е да премине под тяхна юрисдикция и възможност да взима участие в тяхното богослужение. Засега получаваме помощи. Много ми е трудно да усвоя езика. Завиждам на Ефим, който има нюх към езиците.

Една съседка ми предложи да стана чистачка, но не официално. Струва ми се добро предложение, но засега не съм готова да го приема. Затова пък речникът ми се обогати с още една дума — „никайон“, чистене.

Особено жалко е, защото Ефим разчиташе на помощта на настоятеля, която ни бе обещана. Той му написа писмо, но още няма отговор. Най-важното за Ефим е, че не може да посещава библиотеките — за душевното му спокойствие му е необходимо да е заровен в книгите.

В духовен план единственото добро нещо е запознанството ни с отец Даниел, което се случи благодарение на Вас и препоръките на отец Михаил. За съжаление, още нямаме връзка с издателството — монахинята, към която се обърнахме от негово име, се оказа неприветлива и каза, че не може да ни даде адреса, но е възможно да го направи по-късно.

Но пък отец Даниел е изключителен човек. Живее доста далече от нас — за три часа път трябва да сменим три автобуса, но му гостувахме вече няколко пъти. Той има малка католическа общност в Хайфа, приема всеки, който се намира в трудно положение. Представете си, говори прекрасно полски и дори знае литовски. Първия път отидох сама, без Ефим. Прие ме като роднина. Признавам, той не прилича на тези, с които съм имала контакт по-рано; от него лъха някаква францисканска радост, макар да не прилича въобще на свети Франциск; може би само по котката, която държеше на коленете си и ласкаво поглаждаше зад ушите. Външността му е съвсем скромна — дребен на ръст, кръгли очички, уста като на младенец с пухкави устни. Не ходи в расо, а в меки панталони и разтеглен пуловер — прилича повече на градинар или продавач на пазара, отколкото на свещеник. Каквото и да му кажех, той реагираше: ах, бедничката, ах, скъпата ми… накрая помоли да доведа Ефим при него, искало му се да поговори с него за нещо. Предадох на Ефим, той се съгласи. Но не се знае кога ще може — много е зает. Даниел е човек с много широки възгледи, но Ефим има някакво предубеждение към католиците и не би приел причастие от тях без крайна необходимост.

Ефим страда много. Това влияе косвено и на мен. Жестоките нощни нападения се появиха отново. По този повод имах разговор с отец Даниел. Той ме изслуша съвсем внимателно и каза, че преди да ми отговори каквото и да било, трябва да поговори с Ефим. Всичко, което ми каза, беше много странно за монах: че монашеският път далеч не е за всеки, а само за единици, че той самият носи своите обети много години и знае каква е тяхната тежест. И е възможно моето изгонване от манастира да послужи за тръгването ми по друг, не по-малко благодатен път. Как да разбирам това?

Ефим е много зает, засега не може да дойде с мен в Хайфа и аз чакам да се появи такава възможност. Наеха го временно в местната библиотека — да сложи в ред неголям архив и той върши това с пълно отдаване на работата. Не мога да си го представя нито като програмист, още повече пък като водопроводчик. По-скоро виждам себе си като чистачка. Не се страхувам от никаква работа, но съгласете се, че в такъв случай не ми трябваше да заминавам никъде: можех да мия подовете и в родината си. Много ми е тежко на душата. Единственото, което ме радва, е слънцето. Във Вилнюс сега е влажно и студено, а тук все пак грее слънце и от това ми става по-светло на душата. Но нощите са тежки…

Молете се за мен, скъпа Валентина Фердинандовна. Ваша бивша сестра, Тереза.

36.

Април, 1982 г., Йерусалим

Майка Йоанна — до отец Михаил, в Тишкино

Отче! Писмото ти ме подкрепи много, твърдостта на твоята молитва ми е известна отдавна, от времената, когато беше жива майчица Ефросиния и старецът беше още с нас. Мога да кажа: с твоите молитви, чадо, бедата отстъпи — в тукашната болница ми направиха снимка, не рентгенова, а някаква модерна, и казаха, че не намират рак, а обикновена херния, която трябва да се оперира, но не е толкова спешно. А на мен това ми трябва — да не ме режат, а да ме оставят да си умра спокойно.

Закараха ме в Йерусалим и по друг повод — по случай пристигането на ново началство в Духовната мисия. Учудваща е съдбата ми: унищожиха почти из корен всички болярски потомци, а мен ме пощадиха, неизвестно защо. Може би благодарение на това, че почти два века мъжете от моето семейство са постъпвали или на армейска служба, или на духовна, и в двата случая са достигали до високи чинове, сигурно затова църковното началство тайно ме уважаваше… А може би изселването ми от беден манастир от покрайнините, тук в Светата Земя, е плод на застъпничеството на моите знаменити предци? Не е ли така, Мишенка?

При нас дойде един млад монах, Фьодор, познавал се с теб. Наистина отдавна е напуснал Русия, живял е пет години в Пантелеймонския манастир на Атон, после го напуснал и дошъл тук. За да го проверя, го поразпитах и разбрах, че наистина е от твоите, идвал е при теб в Тишкино, познава близкото ти обкръжение и домашните.

Разказа ми, че от Пантелеймонския манастир си е тръгнал по своя воля, оплакваше се от началството, но не исках да го слушам — правил каквото правил, поради младостта си. Той е дякон, обича службата и я разбира, така че го изпратих при настоятеля, който му разреши да помага. Гласът му е приятен, но слаб, далече е от истинските басови гласища, които тътнат от амвона. Но пък, приятелю Мишенка, служи с разбиране, с мисъл, което е голямо достойнство в днешно време. Много е благообразен и изглежда младолик, макар да се оказа на около четиридесет години. Аз помня нашия старец, свещеника Серафим, на тази възраст, още преди първото му влизане в затвора. Той бе селски свещеник, но още тогава се виждаше истинската му духовна природа. Помислих си за това и за пореден път се учудих как годините не значат нищо. Нашият на тридесет беше мъдър и светъл, а други и на деветдесет не са си намерили мястото, летят и от тях се чува само пърхане.

Признавам ти, отче, ти за мен си все същият Михаил, когото предаваха от ръце на ръце, докато траеше служението в нашата катакомба. С какъв ангелски глас пееше родителката ти Елена, Господ да успокои душата й. При мен възрастта не ми е от полза, само дето болестите ме смиряват. Пък и каква е тази болест — херния? Не носи нито смърт, нито дори страдание, глупост някаква си и неудобство. А колко е хубаво преди смъртта да се наболедуваш и да се изчистиш, да се подготвиш. Иначе ще те вземат без покаяние, без опрощение на греховете.

Ти имаш всички сведения за Тереза, която ми изпрати. Отначало не я харесах, но научавайки повече за обстоятелствата, при които е живяла, започнах да я съжалявам. Не й задавам въпроси, но ми се струва, че тя е някак си объркана. Виждаш ли, приятелю, възрастта не ме е променила: както от млада си бях „с нрав“, такава си останах и на стари години. Винаги съм си избирала кого да обичам, кого да ненавиждам, до старини не придобих това равно, добро отношение към всички. До ден-днешен обичам своя избор и държа на него.

Завърших двете икони — срещата на Мария и Елисавета и малкия Йоан Кръстител — това е наше, местно, вижда се от прозореца. Рисувах с благословията на тукашния отец Никодим. А теб моля, отче, да ме благословиш за нещо по-голямо. Отдавна искам да нарисувам „Хваление“… Имам една дръзновена мисъл, малко художествена. Ах, колко красиво съм го замислила, не е съвсем по канона… Ще ме благословиш ли?

Като млада, Мишенка, бях много суетна, до ден-днешен ми е останало това чувство — ето, ти ми писа, че моите икони те радват, че отварят прозорците към небесния свят, както казваше отец Павел Флоренски — аз се радвам и съм щастлива от това.

При нас пролетта е в началото си, чудесно време. Ябълките и акациите цъфтят, любувам се на едно клонче, което наднича в прозореца ми. Сега съм на първия етаж — заради немощта ми ме преместиха от втория по-близо до земята, така е добре. Прозорчето ми гледа към гробището, скоро ще надничам оттам към прозорчето си. Последните два монашески гроба са на майка и дъщеря, преди година един арабин ги закла в килията им. Два гроба един до друг — уютно е, по семейному някак. Майката беше глупава като пукел, но с добро сърце; дъщерята бе по-умна, но пък не тъй сърдечна. Вече помолих да ми запазят място до тях.

Целувам те, Мишенка, скъпи мой кръщелнико. Винаги те помня и ти не ме забравяй в своите молитви. Господ да те благослови. Целуни Ниночка и дечицата. Майка Йоанна.

37.

Юни, 1982 г., село Тишкино

Отец Михаил — до майка Йоанна

Скъпа майчице Йоанна! Писмото ти събуди отдавнашни детски спомени. И аз помня как ти ме носеше на ръце, и Марфинка, и Мария Кузминична, как старецът ме глезеше. Удивителни времена, чудесни хора. Не се уморявам да благодаря за всички вас, живи и отишли си, с които ме свърза Църквата от най-ранна възраст. В това отношение ти си още по-богата от мен. Колко наистина свети хора си познавала, какъв подвиг е извършило твоето поколение. Сегашните гонения не могат да се сравнят по никакъв начин с тези, които се стовариха върху ви. Преди две седмици, след Възкресение, пътувах до Загорск, наминах към дома на Марфинка — на мястото е построена нова пететажна сграда. Сърцето ми спря. Нали старецът беше погребан в мазето на нейната къщичка. И за тогавашните времена всичко това беше страшно и удивително — и фактът, че се укрива там осем години, и че никой не направи донос срещу него, и че служеше тайно литургия в мазето, събираха се при него нощем, както в древните времена: повече старици, но водеха и децата си. Започнах да му прислужвам от седмата си година и оттогава никога не съм имал чувството на тази абсолютна пълнота на присъствието, както редом с батюшка Серафим. Разбира се, всички тези свещеници, не приемащи съветската власт и тръгнали срещу волята на отслабналата църква, се оказаха духовно по-силни от онези, които приеха властта, те лично бяха свети хора; а сега, след толкова години и след завещанието на отец Серафим, който заповяда на своите духовни деца да отидат в църквата и да спрат разкола, едва сега започвам да разбирам колко тежко е било това решение за него. Това завещание бе неговото покаяние пред Църквата. Всички ние, които го помним, прекрасно разбираме разликата между духовна власт и властта на нашия Господ Исус Христос и единствено на нея се уповаваме.

Мисълта ми се разводни, не казах главното: преди да съборят Марфинкината къщичка, препогребали свещеника, пак тайно. Пренесли останките на Александровското гробище, редом до църквата, чийто настоятел, отец С., ти познаваш прекрасно. Гробището е затворено отдавна. Положили го в един от светите гробове и отец С. отслужил панихида през нощта. Той също е от породата на праведниците, сияе.

Благодаря ти за Тереза. Тя е блуждаеща душа, страдаща, ти и сама виждаш. Що се отнася до твоя „нрав“, аз му вярвам. Ефим, нейният спътник в живота, е много надарен човек, който не е намерил правилното място в живота си. Възможно е издателството за религиозна литература да е добър вариант за него. Аз от своя страна им написах препоръка, но не знам доколко тежи думата ми там.

Известието ти за Фьодор Кривцов ме изуми — познавам Фьодор отпреди десет години. Той е оригинална личност, търсач на истината. Когато се срещнахме, вече бе поживял при будистите, но не намерил истината при Буда. Приел православието горещо и страстно, мечтаел за монашество. Общувах с него две години, той дори се пресели при нас в Тишкино, а после съблазни едно тукашно момиче и избяга. Изпари се направо. Чувах, че живеел като послушник в манастир в Мордовия, едва ли не в скит[113]. Така че твоето известие, че той идва от Атон, е абсолютна новина за мен. Ние с него не сме били особено близки, ти знаеш — винаги малко се страхувам от страстно вярващи хора, а той излъчваше огъня на неофитството[114]. Помня още, че е от партийно семейство, баща му май е някакъв партиен началник на нисък пост. Родителите му скъсали с него. Стигнало се до взаимни проклятия. Нямах понятие, че се е добрал чак до самия Атон. Би ми било много интересно да си поговоря с него. Предай му поклон от мен.

Има още едно приятно съобщение, но едновременно и малко тревожно — Нина очаква дете, вече е в шестия месец, кръвното й напоследък все е много високо. Лежа две седмици в болница, лекарите искаха да махне детето, смятайки живота й за застрашен. Тя отказа и сега се уповаваме изцяло на Господа. Тя лежи почти без да става. Момичетата се грижат много за нея, държат се самоотвержено, макар че не са големи. Леля Паша, както и по-рано, живее при нас, върши домакинската работа, но е вече на възраст и не й е лесно. Такива работи, скъпа майчице.

Привършвам с писането. Вече е два часа, а трябва да ставам в четири и половина. Вечната ми неорганизираност — с нищо не смогвам. Все се каня да ти напиша дълго и подробно писмо, но времето… времето… не стига. Целувам те. Изпращам ти благословия за работата, за която ми съобщи. Чакам снимки. И аз ти пращам фотографии на Катенка и Вера. Твой любещ те Михаил.

38.

Януари, 1983 г., Йерусалим

Фьодор Кривцов — до отец Михаил, в Тишкино

Драги отец Михаил! Много съм щастлив, че майка Йоанна ми даде адреса ти и каза да ти напиша как съм живял в последно време. Дълго е за писане, но ще опитам да бъда по-кратък. Колко години минаха, откакто напуснах Москва? Отначало заминах за Мордовия[115], живях там две години като послушник, а след това живях на Валаам[116], откъдето Бог ми помогна да се добера до Атон. В Солун ми дадоха демонтирий[117] — пропуск за Атон. Там имаше наше консулство, те ме подкрепиха — имало нареждане да не създават пречки. Сега на Атон има малко руснаци, повечето са българи, сърби, румънци. Естествено, гърци. Руската земя е много, но русите са малко. А на мен тогава ми беше все едно: руснаци ли, гърци ли. Не разбирах още, по-късно взех да разбирам, че политиката е едно, а духовните дела — друго. И политиката няма отношение към нас.

Най-напред попаднах в скита Каруля, върху самия склон на планината, а долу е пристанът, арсаната. Движат се с магарета надолу-нагоре по пътечката, пренасят чували с храна. Рибарите оставят риба.

Отидох при стареца Паисий. Попита ме защо съм дошъл. Казах му, че искам да поживея на Атон. Ти, казва, турист ли си? Не, само визата ми е туристическа — му отговорих честно. А той ми дума: тук няма туристи, тук не живеят, а се спасяват. Ти монах ли си? — Послушник съм, не монах. — Нали затова дойдох на Атон, защото не мога да реша. Но си мълча, а той сам ми рече: ако някой има и един процент съмнение, ако нещо в света го държи, то този процент ще натежи. Живей, казва ми.

И аз останах. Послушанието ми беше строго макар и просто — варях тамян. Докарват смолата от ливански кедър в Гърция, но всъщност не от Ливан, а от Етиопия. Варят я на Атон. Работата е тежка — особено докато смелиш тази смола в мелницата. А не е ръчна, представлява нещо от типа на бетонобъркачка; после слагаш аромати, светена вода, етерично масло-анфолодо и разбъркваш всичко, като че месиш тесто. Добавяш магнезий, като брашно. След това разстилаш тестото и режеш на квадратчета с двуръчен нож. Когато квадратчетата изсъхнат, тамянът е готов. Производството е вредно, работехме с респираторни маски и ръкавици. Предавахме продукцията в Пантелеймонския манастир. Изкарах така три години. Живеех не в манастира, а в килия. Близо до манастира има множество килии: изсечени в скалите. Имаше една изоставена от миналия век, разрешиха ми да се заселя там, но при стареца ме допускаха рядко. Виждах го на службите. По някой път ще ме повика, ще ми каже нещо или нещо ще ми подари. Ходих при него два пъти да се моля да ме направи инок, желаех монашеството. А той все ми отговаряше: „един процент…“.

После ме натовариха с ново послушание. Има „омология“[118] върху килията му, нещо като разрешение. Всъщност тя принадлежи на манастира. Старецът я ползва, а когато умира, я предава на друг, обикновено на ученика си. Старецът обаче сам определя кой ще живее там след него. На мен ми каза: ти няма да живееш тук и записа в „омологията“ един инок от Новочеркаск. Тогава аз си заминах.

Подробност обаче е, че на Атон стопанка е не някой друг, а Божията Майка. Когото тя приеме, той и живее там, ако не го приеме — заминава си. Мен ме търпя пет години. От Атон не гонят никого. Който успее да се приспособи, той остава да живее в Света гора.

А кого ли няма там? Като пример ще дам гръцките зелоти и ревнители, „привържениците“. Измислили си нови синоди. Има староверци. Живеят по стария календар, не признават новия стил. Понякога нещата между тях стигат до бой. От килиите си изпращат „анатеми“ един на друг — а Божията Майка ги търпи. Но мен не ме прие.

Да го кажа така: не се получи. Тъгувам и до ден-днешен. А сега попаднах в Йерусалим. Не мога да се ориентирам — толкова объркано е всичко.

Отче! Колко хубаво ми беше при теб в Тишкино. Приемах това, което казваше. А тук не е възможно да проумееш нещата. Толкова църкви, толкова престоли, но къде е истинското Православие? Преживявам такъв смут, дори не мога да го предам. При русите разколът не е по-малък, отколкото при гърците. Нали ходя на разни места, при тях май е дори повече. На Атон не научих добре езика, но разбирам и мога да чета. Ту тук се спирам, ту там — душата ми се мята, не успява да си намери място. Но и в Русия не мога да се върна. Ще поживея тук, на Светата Земя, може би ще си намеря тиха обител и старец. На Атон имаше един Йосиф Исихаст, умря през 57-ма година. Може и тук да намеря към кого да се присъединя. Скоро ще бъда на четиридесет, а ми липсва решимост. Миналата година бях намислил да се оженя за една гъркиня, вдовица от Солун. Но стана така, че едва си обрах крушите.

Спомням си, отче Михаиле, как ме напътстваше: не ставай монах, не ходи по манастирите, работи близо до църквата според способностите си. Но в мен говореше гордостта — мислех си: защо ти си станал свещеник, а аз да мета църковния двор? А ако се бях оженил тогава за Верочка Степашина, всички щяха да се радват. Как е Верочка, сигурно е омъжена и е народила куп деца? Това писмо разтревожи много душата ми; спомням си как живеех в Тишкино, как брат ми пристигна от Налчик и се напи така, че го караха в болницата да го свестяват. Поклон на майчица Нина. Ще ви пиша пак, ако ме благословите. Целувам ви братски, раб Божий Фьодор Кривцов. Сам се наричам така — не станах монах, вече не съм и послушник. Все търся Истината. Тук, в Светата Земя, има толкоз свети места, но все не мога да намеря Истината.

39.

1982 г., Кфар Саба

Тереза — до Валентина Фердинандовна

Скъпа Валентина! Колко ми е приятно, макар и малко трудно, да се обръщам към Вас по име. Но разбира се, тази кратка форма съответства на онази близост, която не съм имала никога с никого. Последното Ви писмо научих почти наизуст, толкова точни и важни ми се сториха мислите, които изразявате в него. Особено тъжни са думите за верността… Зная Евангелието наизуст, но никога преди не ми е минавала мисълта, че дори Апостол Петър се е отрекъл три пъти, в това има знак за невъзможността на обикновения човек да бъде верен. Но ако гледаме от висотата, на която се е намирал Спасителят, може разликата между страха, водещ Петър към отричането, и завистта, подбуждаща Юда към предателство, да не е голяма. Горчива мисъл. Разказах на Ефим за Вашето писмо и той се отнесе много сериозно към него. Изнесе ми цяла лекция. Възможно е Вие да знаете всичко това, но ще Ви разкажа накратко за какво говореше той. При евреите — обясни ми Ефим — се чете молитвата „Кол Нидрей“[119], освобождаване от обетите и клетвите, които е давал човек. Веднъж в годината се извършва такава служба, на Съдния ден, най-важният еврейски празник. Именно в този ден се извършва покаянието и опростяването на греховете. След трикратно произнасяне на молитвата обетите се анулират. Това е много дълбоко проникване в човешката природа и велико снизхождение към човешката слабост. Даже бих казала, че чрез „Кол Нидрей“ се реализира Божието милосърдие.

Ефим ми разказа много интересни исторически детайли. Например тази молитва е служила векове наред за основание евреите да се смятат за „неблагонадеждни“. Доколкото хора, които с такава лекота се отричат от обетите си, не могат да бъдат надеждни партньори в практическите дела. А аз си помислих за голямата мъдрост и разбиране на психиката на човека от онези учители, които са въвели такава молитва в религиозната практика. Ефим е толкова начетен, че всеки зададен въпрос му дава повод за интересна лекция. Мисля, че истинското му призвание е в преподаването. Нищожната работа, която върши сега, не съответства по никакъв начин нито на неговите възможности, нито пък на наклонностите му. И двамата преживяваме тежко странното положение, в което се намираме. Моите намерения да си намеря подходящ манастир се изпариха — на света няма място, което да ме приеме. Лесно бих могла да се представя като помощничка на Ефим, но и той засега не успява да си намери правилно и достойно за него занимание. А нощните ми тревоги се предават и на него и все по-често прекарваме нощите в съвместно бдение.

Миналата седмица пак бях в Хайфа при брат Даниел. Около него кръжи удивително радостен дух. Струва ми се, че в неговата съобщност наистина има нещо от раннохристиянските времена.

Така се увлякох, че забравих да Ви благодаря за новия превод, който ми изпращате. Признавам си, засега съм прочела само предисловието. И дори само то е многообещаващо. Мислите Ви за чупливостта на словото, за неговата смъртност и променливост са много дълбоки. В последно време не чета често синоптичните евангелия, а повече Йоан. И както винаги — Деянията и Псалтира.

Предайте благодарността и на двама ни с Ефим на отец Михаил — срещата ни с него, преди да заминем, беше много полезна. Строгата му кръстница, монахинята майка Йоанна, която отначало ме прие с подозрение, сега е омекнала и ми даде адреса на издателството. Ефим се свърза с Ир. Ал. и сега преговарят доколко Ефим може да им бъде полезен. Уверена съм, че ще направят голяма грешка, ако не му предложат работа, но как да се обясни на хората тяхната собствена изгода?

Познавали ли сте майка Йоанна, докато е била в Русия? Тя живее от много години тук, в манастира, и се ползва с особена почит, защото рисува икони. Почти не разбирам от иконопис, но в това занимание има особена прелест — тя си има статив или молберт, не знам как точно се нарича, панички със стрити бои, всичко е толкова привлекателно; вече почти е завършила една икона — Петър върху водата. Погледнах я и дъхът ми просто спря. Все едно че е за мен. Водата ме залива, а не си виждам ръката… Преходът ми към Православието стана много набързо и отчасти принудително, но сега постепенно вниквам, виждам голяма топлота, също и в иконописта. Ефим е на мнение, че в православното служение се съдържа голямо богатство, но на мен не ми е лесно да стигна до него. От Московската мисия не се стремят да ни привлекат, чуждестранната има по-топло отношение, но Ефим ще си решава… Пък и както от горе е решено.

Ще ви направя тъжно признание, чувствам се никоя: нито католичка, нито православна, намирам се в някакво неопределено и несвойствено за мен пространство.

Целувам Ви, скъпа Валентина, и моля за Вашите молитви. Винаги помнеща Ви, Тереза.

40.

1982 г., Хайфа

Разговор на Даниел с Ефим Довитас

Даниел: как се казва на руски — ние сме малко земелци? Земляци?

Ефим: Земляци. Да, Литва и Полша са близо. Ти тъгуваш ли за Полша?

Даниел: Аз обичам Полша. Но не тъгувам. А ти?

Ефим: Ммм… Тук тъгувам най-вече за Православието. Не го намирам тук, а то е родният ми дом.

Даниел: Ти си евреин. За какво ти е Православието?

Ефим: Прекарал съм десет години в Църквата. Обичам Православието. Аз съм свещеник. Църквата не ме иска.

Даниел: Тук има поне две дузини православни църкви, още толкова католически, стотина протестантски. Можеш да избираш. Пазарът е голям.

Ефим: Не знаех какво ме очаква тук. Истинско Православие — това търся аз!

Даниел: Слушай настоящето — какво? — търсиш ти? А не търсиш ли Христа? Той е тук, на тази земя! Защо трябва да го търсиш в църковните учения, които са се появили хиляда години след Неговата смърт? Търси го тук! Търси го в Евангелието.

Ефим: Това е вярно. Но аз Го срещнах в дълбочината на Православието. В църковната служба, която толкова много обичам. Аз Го срещам в литургията.

Даниел: Ти си прав. Прав! Извини моята разгорещеност. Навярно това е болното ми място. Работата е там, че половината от живота си съм прекарал сред хора, търсещи Господ в книгите и обредите, които сами са измислили. А да Го срещнем, може навсякъде! И в Православието, и в литургията, и на брега на реката, и в болницата, и в краварника… Но най-близо е да го търсим в душата си.

Ефим: Да, да, отец Даниел. Разбира се. Търсенето на Господ в дълбините на своята душа — това е духовният живот.

Даниел: Ах, ах, ах! Аз така се страхувам от духовния живот. Според моите наблюдения, именно този духовен живот най-често увлича човек. Като упражнение. Колко често съм срещал малки хора с много голям духовен живот и почти винаги се оказваше, че този духовен живот се свеждаше до ровене в самия себе си, и то на неголяма дълбочина… И всички си търсят духовни наставници.

Ефим: Да. Това действително е проблем. Какъвто и да е духовният живот — повърхностен или дълбок, духовникът е необходим. Откакто заминах от Вилнюс и се лиших от общуването си с духовен наставник, чувствам загубата. Загуба, която не може да бъде запълнена.

Даниел: Добре, добре… Прости ми… Аз винаги изхождам от това, че ни е достатъчен един Учител. Кажи ми какво е това духовник?

Ефим: Как? Този, който ръководи духовния живот — за да не се случва това, за което ти говориш, да не ровиш в себе си, да не се самоанализираш.

Даниел: А ти добре ли можеш да различаваш къде свършва духовният живот и започва практическият?

Ефим: Не.

Даниел: Добре. Кажи ми тогава какво най-много те измъчва сега? Е? Най-много?

Ефим: Тереза.

Даниел: Жена ти?

Ефим: Ние сме сключили духовен съюз.

Даниел: Винаги съм мислел, че всеки брак е духовен съюз.

Ефим: Ние живеем като брат и сестра.

Даниел: Заедно? Живеете заедно — и като брат и сестра? Да не сте светци?

Ефим: Не. Само дето изкушенията са като на светците. Тереза от години страда от ужасни посещения, но аз не мога да ти разкажа за това. През последната година изпитах върху себе си това ужасно присъствие.

Даниел: Замълчи, замълчи! Не ми казвай нищо! Аз не съм духовник. Брат ми казва, че съм обикновен социален работник, но без заплата. Значи вие имате брак, живеете в една квартира и не спите в една постеля?

Ефим: Решихме така още в самото начало… Изгониха Тереза от манастира. Тя беше отчаяна. Мен пък не искаха да ме вземат в манастир, а не можеха и да ме ръкоположат, защото не бях женен… Всичко бе сложно. И ние се оженихме, за да ме ръкоположат.

Даниел: Значи бракът ви е фиктивен! Защо са ви тези усложнения? Върви и спи с жена си! На колко си години?

Ефим: На четиридесет и една.

Даниел: А Тереза?

Ефим: На четиридесет и една.

Даниел: Тогава върви и побързай! По-късно жените престават да раждат. Ще си родите деца и няма да имаш никакви духовни проблеми.

Ефим: Не разбирам. Ти си монах, а ми говориш такива неща?

Даниел: Какво като съм монах? Това си е моя работа. На мен животът ми беше подарен и аз обещах да го подаря. Но ти си евреин, а евреите никога не са познавали монашеството. Дори в еврейските общини е имало женени хора, не всички са били безбрачни. Монашеството са го измислили сирийците и гърците. Измислили са и други неща, които нямат отношение към нас. Отивай при жена си. Необходим ти е духовник? Необходимо ти е да вземат решение вместо теб? Добре! Аз се наемам с това! Върви и спи с жена си…

41.

1983 г., Кфар Саба

Тереза — до Валентина Фердинандовна

Мила Валентина! Вашите писма силно ме окуражават; последното, където пишете за пътуването Ви до Литва при патер S., ме изпълни с тъга. Колко неща загубих! Но и колко много придобих! Не мога да кажа дали сегашният ми живот е по-лош, или по-добър от предишния, но промените са толкова дълбоки, че не може и да има сравнение. Най-накрая около нас се появиха няколко съмишленици, от енориашите на брат Даниел. Разбира се, не е това, с което бяхме свикнали у дома, тук всичко е по-разнообразно и хората също: от различни страни и градове, дори на руски не говорят еднакво.

Ефим се чувства все още самотен, но когато сме заедно, самотата вече не е тъй тежка. И двамата страдаме от факта, че църковната ни принадлежност не е уредена. Това, което имаме сега, не ни носи пълно удовлетворение.

Ефим пътува до Руската задгранична църква — отношенията му с „червената“ църква изобщо не се получиха. Понякога навестяваме католиците — своеобразната енория на отец Даниел, който служи на иврит католическата меса. Аз понапреднах с иврита, вече мога малко да говоря. Но няма с кого да говоря за най-важното, за най-съкровеното, и само с Вас мога да обсъдя личния си живот.

Мила Валентина, Вие сте били омъжена двайсет години и приемате обета си след смъртта на съпруга Ви. Това е най-доброто, което може да направи една вдовица. Вашият опит е друг, но ще ме разберете по-добре от когото и да било, защото са Ви познати и двете състояния — и на омъжена жена, и на монахиня. Макар, разбира се, монашеството да е тайно, то има своите отличителни черти. Но много помъдрели вследствие опита си хора считат, че в редица отношения всичко е по-сложно. За мен Вашият живот е образец на женско служене — да се омъжиш, да родиш дете, а овдовявайки — да приемеш обета.

А Вашите преводи на евангелски текстове на съвременен руски език, направени единствено по повелята на сърцето и откриващи нов смисъл и оттенък — не е ли това истинско монашеско служене… Що се отнася до мен, в пребиваването ми в манастира не виждам нищо друго освен дисциплиниран подвиг. Нямаше го онова духовно израстване, заради което съществува монашеството.

Осмелявам се да мисля, че духовният ми живот стана по-богат с излизането ми от манастира, а страданията, свързани с това, са сами по себе си отделна школа.

Има интимни неща, скъпа Валентина, за които навярно не бих се решила да говоря, но да ги напиша е по-лесно. Нашият брак с Ефим, замислен като духовен, не остана такъв и придоби нов смисъл. Ние не бихме могли да приемем самостоятелно такова решение — и двамата сме твърде плахи хора за такова дръзко решение, но брат Даниел ни помогна. Той не може да бъде заподозрян в плахост: той е воювал, работил е сред немците, вършил е героични неща.

Новият ни съпружески живот е помрачен от едно препятствие. Причина за това навярно са развилите си още в детството ми страх и отвращение към физическите отношения между мъжа и жената, но вратите ми са здраво затворени и близостта ни не е пълна. Това много ме тормози, защото възрастта ми е критична и ако не можем да изпълним главното предназначение на брака — да родим дете, нямаше ли да е по-добре нещата да си бяха останали както преди.

Ефим ме утешава, нежен е безгранично, не ме изпуска от обятията си; дългогодишните ми страдания, свързани с посещенията на врага, ме напуснаха.

От време на време ме глождят мисли за моето отстъпление — наруших обета си, крепи ме само мисълта за потомство, което би могло да оправдае това нарушение.

Както винаги Ви моля за Вашите молитви. Но може би ще съумеете да ми дадете и някакъв практически съвет. Бедният ми мъж, който се сблъсква с моята несъкрушима във всякакъв смисъл девственост, ме моли да не се огорчавам, говори, че е напълно щастлив, но се страхувам, че го прави само от милосърдие. Моля за извинение, задето Ви обременявам с мъчителните си проблеми. Отдавна исках да Ви споделя, но ми беше трудно. На света няма друг човек, към когото бих могла да се обърна.

Обичащата Ви Тереза.

42.

1983 г., Москва

Валентина Фердинандовна — до Тереза

Скъпо момиче! През последните години ние с теб общувахме толкова много, затова имам усещането за пълноценна и богата връзка, а не просто за кореспонденция. Последното ти писмо ме разтревожи много. Надеждата ти да разчиташ на моя разнообразен житейски опит, скъпа Тереза, е абсолютно погрешна. Бракът ми с Аркадий Аристархович не беше щастлив. Страхувам се, че най-важният опит, който извлякох от съпружеския живот, бе опитът на търпението. Моите родители не харесваха Аркадий, не ми дадоха благословията си, но аз настоях и впоследствие свързвах трудния си брак именно с това обстоятелство. Бях безумно влюбена, не чувах и не виждах нищо. Той наистина беше блестящ човек, много по-стар от мен, което пък бе особено привлекателно за мен самата. Още през първата година, докато бях бременна с Кирил, Аркадий си завъди любовница; това откритие страшно ме порази. Живяхме заедно двайсет години, през които трябваше да се съобразявам с неговите представи за брака: той имаше пълна сексуална свобода, а на мен това дори не ми бе минавало през ума. Най-тъжното бе, че израствайки, Кирил клонеше към житейската логика на баща си и ме укоряваше за безропотното ми поведение. Имаше някакъв оттенък на пренебрежение към мен, ако не и на презрение.

През последната година от живота на Аркадий Аристархович, когато той бе много болен, у дома непрекъснато идваше неговата приятелка, която буквално изтръгваше подлогите от ръцете ми, а аз трябваше смирено да приемам това. Дори на погребението, до ковчега, тази Мариана Николаевна стоеше до мен, облечена в траурни дрехи.

Пиша ти всичко това, за да разбереш, Тереза, колко тежък и мъчителен беше бракът ми, макар да го пазех до самия край и никога да не дадох развод на Аркадий. Не позволих на семейството да се разпадне. А той много години ме молеше за развод.

Родителите ми умряха отдавна и сякаш няма никакво значение, че се бях омъжила без благословията им. Но сега мога да ти кажа: намерих правилното си място в монашеството; доброволната ми работа, която не се отличава особено от робството — ти знаеш колко трудно издържам будуването нощем — ми доставя голямо удовлетворение и това е единственото, което правя за Господа, само то ме изпълва с радост.

Животът със семейството на сина ми не е лесен. В съвсем друго отношение, отколкото този с Аркадий. Квартирата отдавна ни стана тясна. Откакто навремето се роди внучката, аз се преместих в малката стая. А сега, когато внучката се омъжи и чакат дете, и тази малка стая се превръща в разкош. Кирил се е отдалечил абсолютно от мен, а с жена му никога не сме и били близки. Пиша ти всичко това, за да можеш върху основата на моя опит да разбереш колко важно е да следваш пътя си. Може би ако не бях пренебрегнала родителските думи, не бих се хвърлила в мъчителния и сложен семеен живот, а щях да отида в манастир и животът ми можеше да бъде по-благодатен.

Ти трябва да помислиш дали няма някакви насоки в твоето странно положение. И какво е то? Нима в твоето обкръжение няма някакъв опитен наставник, който би ти помогнал да разрешиш тази мъчителна ситуация? В нашия живот духовните и материалните неща са силно преплетени, поотделно даже не съществуват.

Дълго мислих с какво да ти помогна и в края на краищата поговорих със стара моя приятелка, лекар-гинеколог и й разказах, без да назовавам никакви имена, за твоя проблем — именно от медицинска гледна точка. Тя ми каза следното: това, което става с теб, не е толкова рядко срещано разстройство, нарича се вагинизъм. От него страдат обикновено жени, преживели сексуална травма в детството или юношеството. Причината може да бъде и друга — удебеляване на девствената ципа, тогава се налага да се премахне по хирургичен път. Третата, много рядка причина, е тумор. Моята приятелка се е срещала с такъв случай само веднъж за четиресетгодишната си практика.

Тя ме изслуша много внимателно и съжалява, че от тук не може да ти помогне с нищо; знаейки, че живееш в чужбина, ме убеди да ти предложа да си потърсиш добър сексолог. При нас това е рядка професия, но в чужбина не е трудно да се намери специалист.

Лекарката препоръча още да приемаш антиспастични лекарства (от типа на но-шпа) и леко седативно средство. Трябва само да научиш как се наричат тези препарати във вашите аптеки.

Мила Тереза! Аз пак се връщам назад, към най-важното: както и да се подрежда животът ти, не трябва да допускаш отчаянието. Естествено, това, че си се отказала от обетите си, отначало почти предизвика шок у мен. После си помислих, че опитът ти да живееш както живеят обикновените хора може би означава не капитулация, а нов и плодотворен период. Бог ще ви помогне животът ви да се подреди и Бог ще ви изпрати потомство, което ще бъде смисъл и оправдание за всичко.

Кураж, скъпа Тереза! Изпращам ти най-горещите си молитви. Твоя Валентина.

43.

1984 г., Хайфа

Хилда — до майка си

Скъпа мамо! Какво става, защо все не идваш и не идваш? Миналата седмица Даниел води една немска група в Синай, аз отидох с тях. През целия път си мислех: колко жалко, че те няма. От самото начало пътуването ми доставяше невъобразима радост. Истински празник! Вървеше ни както никога — първо с микробуса — този път нищо не се повреди. Обикновено по пътя все нещо се чупи. Второ, Даниел не се обърка нито веднъж. Навсякъде срещахме познати на Даниел и не ни задържаха никъде, даже на границата, когато проверяваха документите. Митничарите също се държаха приветливо.

Даниел е най-добрият екскурзовод в Израел. Как показваше и разказваше! Говори четири дни, а ние само гледахме на една или друга страна. Беше много силно преживяване — сякаш за тези четири дни изживях цялата история от сътворението на света до ден-днешен. Нашата страна е много малка (забравих да ти пиша, че миналия месец получих израелско гражданство, затова и казвам „наша“). Но можеш ли да си представиш, че върху това парче суша — от Синай до Кинерет — се е побрало всичко: кладенецът, край който Авраам е приемал тайнствените пришълци, кладенецът на Яков, мястото, където той цяла нощ се е борил с невидимия противник, кладенецът, в който братята на Йосиф са го хвърлили, а после го извадили и продали на търговците, храстът, който горял, и гласът, чул се от там, говорещ на Мойсей… А след това самият Синай, на който се изкачихме през нощта, сетне видяхме изгрева и се спуснахме от планината по същата пътечка, откъдето се е спускал Мойсей със скрижалите и още много, много неща, които са известни на всички от Писанието. Но когато четеш, ти се струва, че това е отвлечена история, предание, легенда, а когато ей така сядаш в колата и обикаляш тези места в продължение на часове, разбираш, че не става дума за история, а за география — всичко се е случило тук и там и всичко се превръща в истина. Знаеш ли откъде идва това чувство? Защото има живи свидетели — планини, пещери, канали; Даниел ни показа пещерата, където се е криел Давид от безумния цар Саул. Саул влязъл и клекнал по голяма нужда, а Давид се прокраднал и отрязал парче от плаща му, а после му го показал: виждаш ли, ти бе беззащитен, можех да те убия, но не го направих, понеже не съм ти враг… Тази пещера е свидетел, а растенията и животните, които и сега живеят тук, както тогава, също са свидетели. На всяко такова място се молехме и всичко се изпълваше с толкова дълбок смисъл, че е трудно да бъде описан. Въобще, думите са недостатъчни и твърде неточни, за да се разкаже всичко случващо се.

Ако можеше да стоиш редом с мен, когато Даниел отслужваше меса, почти на самия връх на Синай! Слънцето изгряваше и в тази минута ми се искаше най-много от всичко да умра, защото, ако живея дълго, всичко ще се изтрие, ще помътнее от различна мръсотия, а в този момент имаше такава прозрачност и единение със света, че е трудно да се предаде. Във всеки случай това нямаше отношение към вярата, защото тя предполага съществуването на неща, които не се виждат; ти правиш усилие и поставяш това невидимо и неосезаемо нещо на най-главното място и се отказваш от видимите неща в полза на невидимите. А тук — идва краят на всяка вяра, защото нямаш нужда от никакво усилие, просто стоиш и си щастлив и изпълнен догоре не с вяра, а с увереност. Извини ме, за бога, за този поток от думи, но ти пиша, защото иначе ще се пръсна. Може и да не пусна това писмо. Ще го прочета на сутринта и ще помисля.

Мамичко! Тази година ще дойда при теб през отпуската, но следващата — със сигурност ти ще дойдеш тук. Знам, досещам се отдавна защо не искаш да дойдеш. Но знаеш ли, половината немци, които бяха в групата, са деца на тези, които воюваха, и деца на есесовци; ние с теб не сме единствените, не сме единствени потомци на онези хора, за които е трудно да се молим. Мамичко, аз знам, че не обичаш евреите и се срамуваш от това, но все едно, не ги обичаш. Моля те, ела. Не аз и не Даниел, самата тукашна земя ще ти разкаже повече, отколкото си знаела досега за любовта и за историята. Ще обиколим Кинерет, после ще се изкачим на Цфат и отгоре ще видиш колко малък е Кинерет, като продълговата капка. А наоколо му са села: Кфар Нахум, т.е. Капернаум, Магдала, Кана, Гергесин — и ще усетиш изведнъж цялата библейска история, ще я обгърнеш с един поглед. Хубаво би било, ако това се случи през пролетта, когато всичко е зелено, полето е осеяно с макове, диви ириси и див синап.

А сега да не забравя за най-удивителното от нашето пътуване. Вече се връщахме и бяхме минали завоя при Зихрон Яков, вече съвсем близо до Хайфа. Изведнъж Даниел зави и без да каже нито дума, ни закара в самото градче — красиви къщи, има и пететажни домове, в които живеят репатрирани.

Даниел спира на неголям кръгъл площад край едно кафене и казва:

— Най-подходящото време за чашка кафе. А аз ще ви оставя за половин час.

И тръгна, някак си се разтвори сред еднаквите къщи. Ние седим, чакаме го. Минава половин час, а той не се връща — обича да казва, че ние с него сме много пунктуални хора, но аз по немски, а той по еврейски. На въпроса ми къде е разликата, той отговаря: немецът пристига навреме, а евреинът — когато трябва!

Върна се не след половин, а след цял час, но изглеждаше много доволен. Мълча през остатъка от пътя. Наистина вече бе толкова прегракнал, че можеше само да шепне.

Пристигнахме в Хайфа, оставихме всички, където трябва, и се прибрахме в нашия си дом на общността. Сложих чайника. Даниел седна и започна да говори:

— Слушай, Хилда, какъв ден беше днес. Преди пет години получих писмо от една еврейска старица, която искаше да се кръсти. Бяха оперирали сина й и сърцето му спряло. Старицата вярваше, че Исус е спасил сина й, защото жена му — рускиня — Вера, се молела така горещо за него, че едва не съборила покрива. Аз тогава ходих при нея. Там има цял квартал с евреи от Русия. Всички се следят един друг, само нещо да не е както трябва, пишат доноси. Не всички, разбира се, но се намират такива. В това отношение дали са руснаци, или поляци, няма значение, всички са едни и същи комунисти. Следят много строго да не дадат на другия нещо повече. И притесняват нашата Вера заради християнството й, което е известно на всички. Макар да е започнала да вярва, старицата се бои от всички там до смърт:

— Можете ли да ме кръстите, без никой да разбере?

Бабчето е едно такова мъничко, малко по-голямо от котка, но от нея сякаш струи светлина. Свита е на две и едва си влачи краката. Но беше приготвила разни неща — банички с пълнеж, това-онова.

Аз я гледам и я питам:

— Олга Исаковна, защо сте си намислили да се кръстите?

— Синчето ми — казва — е живо и здраво и аз съм толкова благодарна, толкова благодарна на Христа! Присъни ми се, рече ми: ела, ела тук! Той ме викаше, беше толкова весело, като в детството ми. Може би съм се върнала в детството си? Но когато той казваше „ела тук“, какво друго може да има предвид. Аз размишлявах; единствено да се кръстя. Но тайно! Иначе съседките ще разтръбят и ще изгонят сина ми от работа.

Старицата е толкова немощна, но е лека и радостна! Такава весела старица е угодна за всеки Бог — пече банички и обича снаха си.

Аз й казах:

— Добре. Аз ще те кръстя. Засега ти се подготвяй, чети Евангелието със снаха си, радвай се и благодари на Бога, преди да умреш ще те кръстя, не сега. А иначе можеш да размислиш и да започнеш да съжаляваш, задето си изменила на Авраам!

Оставих си телефона, предупредих снаха й да ми се обади, ако старицата се разболее тежко.

И забравих за нея. Докато не минах завоя при Зихрон Яков. Карам и нещо ме удари по челото: забравих бабчето!

Докато пиехте кафе, отидох при тях. Снахата е висока и широка като врата, отвори ми, плесна с огромните си ръце: от три дена ви звъним в манастира, там ни отговарят, че сте заминали. Слава богу, че са ви предали. Нашата Олга Исаковна е съвсем зле.

Не им обяснявах, че Ангелът Небесен ми предаде за звъненето, когато на завоя ме удари по челото. Олга Исаковна беше в пълно съзнание, но едва дишаше. Очите й блестяха. Виждайки ме, проговори тихичко:

— Вие ме задържахте. Отдавна ви чакам.

Снахата сияе. Зад нея стои огромният й брадат мъж Давид и двамата му синове, също едри момчета. Аз нямах нищо, дори кръст. Снахата свали кръстчето от шията си. Така кръстих Олга Исаковна.

Новата християнка Олга умря същата нощ. След кръщението заспала и починала в съня си. Позвъниха ми на сутринта, а аз си помислих — ето ти работник „от последния час“.

Даниел имаше предвид притчата как наемат работници — на първите наети, които работили от ранно утро до вечерта, платили колкото на тези, наети последни, които работили само един час[120].

Мамичко! Моля те, не боледувай, пази си здравето. Искам с теб да походим тук, по тази земя, а не само да гледаме от прозореца на колата. Моля те, ела в Израел! Тук кипи такъв живот! Целуни всички. Хилда.

44.

1984 год.

Докладна записка

До Латинската Йерусалимска патриаршия,

За монсеньор Рафаил Ашкури, секретар на патриарха

От Елдар Халил (брат Илия)

Довеждам до Вашето знание, че на дата 16, миналия месец, брат Д. по време на екскурзия до Синай с група студенти-теолози от Германия, по пътя, до извора на Табха, отслужи меса под открито небе, в която допусна изопачения — вместо „Символа на Вярата“ прочете полагащите се молитви на иврит. Не мога да кажа какви именно, но по време на обяда, който приготви за цялата група самият брат Даниел, се състоя и беседа, която не разбрах, защото се говореше на немски език. Помощничката на бр. Д. ми каза, че смисълът й е, че той не споделя догмата за Светата Троица и се обосновава с това, че самият Христос никога не е говорил за Троица, а са я измислили гърците. Аз помолих Хилда, помощничката, за текста на службата, която той отслужи, наричайки я меса — тя обеща да ми го даде. Ще Ви го изпратя, щом го получа.

Също така прилагам запис на беседата, която о. Д. проведе в енориашеския дом малко преди тази служба, там също става въпрос за Троицата.

Във връзка с ремонта в дома на баща ми в Хайфа, моля да ми се отпусне помощ. Брат Илия.

45.

1984 год.

До Настоятеля на манастира „Стела Марис“

От секретаря на Йерусалимския Патриарх

Отче Настоятелю! Моля да поканите при мен за събеседване обитаващия Вашия манастир брат Даниел Щайн.

Монсеньор Рафаил Ашкури, секретар на Латинския Йерусалимски Патриарх.

До Провинциала на Кармелитския Орден

От Йерусалимския Патриарх

Ваше Високопреподобие! Моля да разгледате делото на члена на Вашия Орден брат Даниел Щайн. Според сведенията, които имам, той извършва груби нарушения при реда на провеждане на месата. На моята молба да се яви за събеседване той отговори с отказ, което считам за отстъпление от църковната дисциплина. Но имайки предвид принадлежността на брат Даниел Щайн към Вашия Орден, моля да проведете разследване и съответното събеседване.

Йерусалимски Патриарх.

46.

1984 год.

До Свещената Конгрегация по въпросите на доктрината на вярата[121]

До префект Кардинал Рокхауз

От Генерала на Ордена на босите кармелити, отец Лауренис

Ваше Високопреосвещенство! Принуден съм със съжаление да Ви уведомя, че вътре в поверения ми Орден се случи известно вероучително разногласие, свързано с дейността на един от нашите монаси, свещеник Д. Щайн. Получих донесение от Провинциала на Ордена относно проповедите на споменатия свещеник, разминаващи се по някои точки с църковните догмати и традиции. Сред членовете на нашия Орден няма много свещеници, работещи в енории, именно брат Даниел има енория в град Хайфа. Благодарение на активната му дейност и с усилията на енориашите беше възстановен храма, където той изпълнява своето пасторско служение вече петнадесет години.

Според държавното законодателство на Израел мисионерската дейност сред юдеите е забранена; междувременно неведнъж сме получавали предупреждения от министерството на религията за кръщаването на евреи, което извършва Д. Щайн.

Проведох разговор с него по този повод още през 1981 г.; той твърдеше, че е извършил само единични кръщения на деца, чиито родители-евреи, изповядват католическо вероучение и той няма право да отказва кръщение в такива случаи. Разказа как два пъти при хора, намиращи се на смъртен одър, той не е могъл да не изпълни своя пастирски и християнски дълг. В един от случаите става въпрос за кръщение на жена от Русия, която го молила за това години наред и той й обещал да изпълни молбата й само в случай на близката й кончина. Което и извършил в самото навечерие на смъртта й. Съгласете се, че при подобна ситуация не мога да го обвиня в нарушаване на закона. Обаче в разговор се опитах да го увещавам да бъде по-внимателен.

В края на миналата година получих ново послание от Провинциала на Ордена относно проповеди на отец Даниел Щайн. Този път ставаше въпрос за по-сложна ситуация, доколкото тя засяга непризнаването от Щайн на първостепенната роля на Римския Престол в католическия свят и изказаната от него абсурдна идея Йерусалимската Църква да има водеща роля. При това той имаше предвид дори не Йерусалимския Патриархат, а прекратилата своето съществуване в началото на втори век Църква на Яков, брата Господен.

Утвърждавайки тази идея, свещеник Даниел Щайн отслужва меси на иврит. Доколкото от времената на Втория Ватикански събор има официално разрешение в поместните църкви да се служи на местен език, от моя страна това не може да предизвиква нито осъждане, нито забрана. Неговите мисли за поликултурно християнство също ми се струват спорни, но бих предпочел Вие лично да обсъдите с о. Щайн тези проблеми.

Опирайки се на получените конфиденциални сведения, в хода на нашия разговор го попитах не изпуска ли при службите „Символа на Вярата“. (Той си призна, че в последните години не смята за възможно да произнася текст, някои положения от който той не споделя.) Ставаше дума за един от основните догмати на Светата Църква — за Троицата. Неговите съображения ми се струват толкова еретични, тъй че не се наемам дори да ги преразкажа, а това е още един аргумент да се срещнете с него.

Разминаванията във възгледите на отец Даниел Щайн с общоприетите в Светата Църква традиции са толкова многобройни, поради това му забраних временно да отслужва меса и предоставям окончателното решение на Ваше Високопреосвещенство.

Ръководството на Ордена е готово да изпрати отец Даниел Щайн за разговор в Рим в срок, който Ваше Високопреосвещенство намери за приемлив.

Изцяло предан Ви во Христа Генерал на Ордена на босите кармелити: отец Лауренис.

47.

1984 г., Хайфа

Из разговора на Даниел и Хилда

Слушай ме внимателно и се постарай да не ме прекъсваш! Наясно си, че не очаквах нищо добро от пътуването си до Рим и бях готов на всичко. По принцип най-лошото вече се случи — макар и временно, началството ми забрани да служа, но не се и надявах да избегна тази забрана. Още повече и понеже Префектът на Конгрегацията, където ме призоваха, е доста консервативен по въпросите на доктрината на вярата. Сегашният папа и този Префект, взети заедно, представляват такава балансирана двойка, в която се пазят един друг от крайности, ако мога да се изразя така. Но папата е по-склонен да слуша сърцето си, аз много ценя това у него. Докато Префектът е сух, без емоции, рационален и много образован. Има дузина дипломи, знае дузина езици и е много твърд, поне такъв ми се стори. И външността му съответства. Само дето е по-розов за кабинетен човек. Е, това го казвам между другото.

Пристигнах в Рим три дни преди визитата. Не бях там за първи път, познавам го твърде добре и не го обичам, въпреки обаянието му. И този път се разхождах из Рим и цялата ми душа говореше на този град — не и не! Аз съм селски човек и величието на града ме отблъсква. Винаги ме е отблъсквало. Някакво умопомрачение е, че всички искат да живеят в градовете. А Рим е град на градовете, от него и досега лъхат жестокостта и величието на империята. Дори последният исторически Рим, този на Мусолини, напомня същото — властта на силата над слабия човек. Във Ватикана това се усеща още по-осезаемо.

В навечерието на аудиенцията цял ден се разхождах из катакомбите на Рим. Това е съвсем друго нещо: таен, малък, подземен свят, желаещ да се скрие от силата на града и да си създаде някакво независимо съществуване. Никога никой не е успявал в това. Макар да трогва до дълбините на душата. В нежеланието да се приемат величието и силата прозират голяма вяра, простодушие и дързост. Излязох от катакомбите абсолютно спокоен, престанах да се тревожа за утрешната среща.

Изведнъж разбрах, че отивам да изповядам вярата си и съм готов да кажа всичко, което мисля, без да скривам и премълчавам каквото и да било. А сетне да става каквото ще. Макар да знаех, че моят съдия се отличава от Пилат Понтийски по това, че никога няма да зададе риторичния въпрос „Какво е Истина?“, а знае с точност какво именно представлява тя.

Бях виждал вече Префекта, първия път на среща със свещениците от Източна Европа, после още два пъти. Но не много отблизо. Висок е на ръст. Ти знаеш, Хилда, че от всички високи хора, само ти не предизвикваш у мен вътрешно безпокойство. Много високите и много ниските са от различни породи. Добре. Като цяло, аз се чувствам по-комфортно с невисоките хора. Без да броя теб, разбира се.

Той веднага каза, че е чел за мен, знае за военното ми минало и смята, че подобни на мен свещеници, преминали през войната, са особено ценни за Църквата. Веднага си помислих, че няма да излезе нищо смислено от този разговор. Не взех да говоря за реалния смисъл от опита във войната. Помислих си: не знае ли той как войната ожесточава, изкривява и разрушава човека? Но той е много фин събеседник — веднага почувства реакцията ми и смени темата:

— Вие служите на иврит?

Обясних му особеностите на християните в моята общност, за които ивритът се оказва често единственият общ език: сред енориашите ми например има двойка — тя е холандка, а той е испанец, помежду си говорят на иврит. Такива случаи не са малко. По-рано служех на полски, но сега израсна ново поколение и децата на полските католици вече почти не знаят полски. Родният им език е иврит. Освен това има и кръстени евреи, дошли от други държави.

Той попита за преводите и аз казах, че някои съществуват от по-рано, някои преводи сме направили сами, а псалмите например взимаме от еврейски източници.

Прекрасно разбирах, че той притежава донос, в който сигурно е написано, че не чета „Кредо“. А какво още са написали, мога само да се досещам.

Неочаквано Префектът ме подкрепи — каза, че християнството е мултикултурно, че ядрото, сърцевината, трябва да бъдат еднакви за всички, а обвивката може да бъде различна при различните народи. Латиноамериканецът изобщо не прилича на поляка или ирландеца.

Страшно се зарадвах, не си представях да намеря съюзник в негово лице. Преразказах му една своя среща с африкански епископ, който с горчивина ми говореше, че е учил в Гърция, служил е в Рим, усвоил е европейската форма на християнството, но не може да иска от своите енориаши-африканци да станат европейци.

„Нашите традиции са по-стари, пък и Африканската Църква е най-старата, моите хора танцуват и пеят в храма, както цар Давид, и когато ми казват, че това е неблагочестиво, мога да отговоря само едно: ние не сме гърци или ирландци!“ — ето какво ми каза той. А аз му отвърнах, че също не разбирам защо африканците трябва да служат по гръцки или латински образец, за да разберат какво е говорил рави от Назарет!

— Но все пак нашият Спасител е бил не само равинът на Назарет! — отбеляза Префектът.

— Да, не само. За мен той, както и за Апостол Павел, е Вторият Адам, Господ, Изкупител, Спасител! Аз вярвам във всичко, в което вярвате и Вие. Но във всички Евангелия той е „рави“. Така го наричат учениците, така го нарича народът. Не ми отнемайте моя „рави“. Защото това също е Христос! И аз искам да Го попитам какво е най-важно за мен, на еврейски, на неговия език!

Разбираш ли, Хилда, аз си помислих: да, той е прав. Свещениците, преминали през войната, се отличават с нещо. Например аз не се страхувам да кажа каквото мисля. Ако ми забрани да служа, ще правя това сам в пещерата. Тук, в Рим, е съществувала голяма еврейска църква в пещерите. Затова му отговорих:

— Не мога да чета „Кредо“, защото съдържа гръцки понятия. Това са гръцки думи, гръцка поезия, чужди за мен метафори. Не разбирам това, което гърците казват за Троицата: равностранен триъгълник[122], така ми обясни един грък, всички страни са равни. А ако Filioque[123] не се използва както трябва, то Триъгълникът няма да бъде равностранен. Наричайте ме както искате — несторианец, еретик, но до IV век въобще не се е говорело за Троица, за нея няма нито дума в Евангелието. Това са го измислили гърците, защото те се интересуват от философското построение, а не от Единния Бог, и затова и са били политеисти. Трябва да им благодарим, че не са поставили трима богове, а само три лица. Какво лице? Какво е това лице?

Той се намръщи и каза:

— Блаженият Августин ни е написал…

А аз го прекъснах:

— Много обичам мидрашите. Притчите. Има такава притча за Августин, която ми харесва много повече от всички негови петнайсет тома за Светата Троица. Според преданието, когато Августин се разхождал по брега на морето, разсъждавайки за тайната на Светата Троица, видял момче, което било изровило дупка в пясъка и наливало там вода, загребвайки я с раковина от морето. Блаженият Августин го запитал защо прави това.

Момчето отговорило:

— Искам да излея морето в тази дупка!

Августин се усмихнал и рекъл, че това е невъзможно. На което пък момчето му отвърнало:

— А как ти с твоя ум се мъчиш да изчерпиш неизчерпаемата тайна на Бога?

И изведнъж момчето изчезнало. Това не попречило на Августин да напише петнайсетте си тома.

Ти ме познаваш, Хилда, старая се повече да мълча, но сега езикът ми се развърза! Как е възможно въобще да има разногласия по въпроса. Дълбокомъдрените дрънканици поставят под съмнение непостижимостта на твореца. Те вече са стигнали до извода, че той има три лица. Какво е електричество не знаят, а как е устроен Бог, знаят! Евреите също имат такива изследователи, кабалистите се занимават… Но това не ме интересува. Господ казва: „Вземи кръста си и върви!“ И човекът отговаря „да!“, това го разбирам.

Вие, господин Префект, току-що казахте, че ядрото, сърцевината, трябва да бъдат общи за всички. Сърцевината на нашата вяра е самият Христос! Той е „необходимото“ и „достатъчното“. Аз виждам в Него Сина Божи, Спасителя и Учителя, но не желая да виждам в Него страна на богословски триъгълник. Който предпочита триъгълника, да се покланя на него. Ние не знаем много неща за Него, но без съмнение знаем, че е бил еврейски учител. Оставете ни го като Учител!

Знаеш ли, Хилда, аз, разбира се, виках. Но видях, че той се усмихва.

— Колко — казва — енориаши имаш?

— Петдесет, шестдесет. Е, хм, сто…

Той кимна. Разбра, че не ме е победил. И разбра още, че слушателите ми не са много.

Разговаряхме още час, беседата беше интересна. Той е дълбок и високообразован човек. Като цяло, разделихме се с мир.

Излязох от Конгрегацията. Отидох в катедралата на Свети Петър, паднах на колене и му казах на иврит: „Радвай се, Петре, ние отново сме тук. Много дълго ни нямаше, но ето ни сега!“

Струва ми се, имах право да кажа това; нашата малка църква е еврейска и християнска. Нали така?

Излязох от катедралата, седнах на стълбите на слънчице и видях точно срещу мен да идва отец Станислав, секретарят на папата. Преди три години, когато поисках аудиенция при Светия Отец, именно той не ме пусна. Е, може и напразно да си мисля така, може да ми се е сторило… А сега той сам се приближи към мен:

— Наскоро Негово Светейшество си спомни за теб. Почакай ме тук, скоро ще изляза.

Продължих да седя. Странна история. След петнайсет минути отец Станислав се върна и ме покани на вечеря. Вдругиден.

Два дни се разхождах из Рим. Обичам да ходя пеш, ти знаеш. Рим е голям град, познавам го не лошо, бил съм там четири пъти. Ходех и си мислех, че трябва да кажа на папата това, което никой няма да му каже, пък и едва ли ще ми се предостави друг случай. Не бива да изпускам нищо от важните неща — чувствах се като ученик пред изпит.

През цялото време валеше дъжд — ту слаб, ту силен, по едно време се превърна в порой. Намокрих се до кости, усещах как по гърба ми се стичат капки вода. Вървях по широка пуста улица, от двете ми страни — огради, мокри дървета, започна да се стъмва, в далечината виждах единствено контурите на Колизеума. Е, добре, ще се добера дотам и ще взема автобуса. Междувременно се изравних с една телефонна кабина. Вратата се открехна и едно мокро момиче ми извика на английски:

— Падре, ела при нас!

Надникнах в кабината: бяха двама, съвсем младички хипита, момче и момиче, накичени с гердани и гривни от охлювчета и цветни камъчета. Много симпатични деца. Вечеряха. В ъгъла бе оставена голяма бутилка вода, в ръцете си държаха разчупена багета и домати. Вмъкнах се — мястото стигаше тъкмо за трима.

Младежите бяха от Бирмингам. Момичето много приличаше на теб. Също и момчето. Попитаха ме откъде съм се появил, казах им — от Израел. Зарадваха се страшно много и веднага се самопоканиха на гости. И аз ги поканих. Пътешестват на автостоп, но когато ги предупредих, че до Израел не могат да се доберат на стоп, защото трябва и да се плава по море, те взеха да ми се подиграват: ами през Балканите, България, Турция, Сирия? Така че, очаквай ги, мила моя, скоро ще пристигнат. Момичето се казва Патриша, а момчето… забравих.

Изядохме хляба и доматите, поговорихме си за това-онова и аз ги оставих в кабината, отправих се към автобуса. Манастирското общежитие, в което нощувах, беше влажно и студено, дрехите ми не можаха да изсъхнат през нощта и аз тръгнах на среща с Краля добре измит, но абсолютно влажен.

На същите стълби, на които се сблъскахме предния ден, ме посреща Станислав и ме покани в папските покои — до катедралата. Отваря се врата, той ме води по коридора в стаята. Чакайте! Гледам — шкафове с книги, библиотека. Дълга маса. Доста е мрачно. Отваря се една странична врата, влиза папата. Облечен е просто: бяло расо, на краката меки обувки, кожени, на дупчици. Виждам, краковски. И чорапите бели, дебели. Той ме прегърна и ме тупна доста здраво по корема:

— Гледай, похапваш си! Добре ли те хранят?

— Не е лошо. Заповядайте, Ваше Светейшество, ще Ви нагостим с близкоизточна храна.

— Брат Даниел — казва ми той, — познаваме се повече от четиресет години, тогава бяхме на „ти“ и ме наричаше с друго име.

— Разбира се, Лолек, всички си имаха и друго име.

— Да, Дитер — той се усмихна и това беше нещо като пропуск към миналото, покана за откровен разговор. Хилда, толкова се зарадвах заради него, веднага ми стана още по-симпатичен. Когато човек се издига високо, губи много. А Лолек не.

Така и беше. Хилда, какво си зяпнала? Ние с Папата се познаваме от 45-а година. Той е от Краков! Аз бях там послушник, после учих. Служехме в една епархия. Другарувахме. Тогава много пътувахме на проповеди, а той не обичаше да пътува и понякога аз го замествах.

Секретарят стои редом с нас, но все едно че го няма. Отидохме в параклиса — малък параклис, пейки с възглавнички за коленичене.

— Кадифени възглавнички? — не се сдържа Хилда.

— Да, кадифени, с гербове. През една от многото врати отстрани влезе прислужник, внесе иконата на Казанската Божия Майка. Застанахме на колене. Молехме се мълчаливо. После Папата стана и ме поведе в столовата…

Дълга маса за около дванайсет души, а само три прибора. Мислех, че ще има вечеря за сто души, а тук няма никого.

Той започна да говори, отдавна искал да си поговори с мен; ясно му е колко сложно е положението на католическия свещеник и монах на Светата Земя в наше време… При тези думи малко се ядосах:

— В Израел — рекох.

Той е умен, разбра веднага накъде бия: държавата Ватикана не признава съществуването на държавата Израел. И продължи разговора много внимателно. Но без лукавство.

— Разбира се — казвам аз, — положението на християнина изобщо е твърде сложно, никога не е било просто! И положението на евреина е същото, Петър е свидетел. А какво е да бъдеш евреин-християнин в Израел през XX век? Не е лесно! Но такива хора има, което ме радва, защото не е важно колко души има в еврейската църква — десет, сто или хиляда — но ги има и това е свидетелство, че евреите са приели Христа. Това е Църквата на Израел. А Ватикана не приема Израел.

— Знам, Даниел. Ние имаме там араби-християни и в някакъв смисъл сме заложници. Политиката трябва да бъде премерена, за да не дразним арабите: и мюсюлманите, и нашите братя християни. Няма богословски причини, те са политически… Ти разбираш това не по-зле от мен — той сякаш очаква съчувствие, но аз не мога, не мога…

— Не бих искал да съм на твоето място — казах му аз. — Където има политика, има и позор.

— Почакай! Почакай малко! И така се движим твърде бързо. Хората не успяват да ни следват, а мислите се променят трудно.

— Но ако ти не успееш, друг може и да не поиска — говорех това, което мислех.

На това място прислужникът донесе храната. Не италианска, а полска: блюдо с ордьоври — сирене, краковски колбаси! Майко Божия! Не бях виждал тези колбаси, откакто заминах от Полша. Имаше бутилка вода и гарафа с вино. И останалата храна беше полска: супа, бигос… не ми стана ясно дали е в моя чест, или Понтификът държи на старите навици.

— Даниел, когато служеше в селската енория, носеха ли ти храна? Такава ли? — попита той и се засмя.

И наистина, Хилда, носеха ми. След войната в Полша беше много тежко. Стариците носеха яйца, баници, сметана. Полша, моя Полша…

Години наред бях трупал това, което трябваше да му кажа, ето така, между супата и бигоса, а не можех да намеря първата дума. Но той поведе разговора, тъй че желанието му да ме изслуша бе явно.

— Даниел, знаеш ли — заговори, — този голям кораб се обръща трудно. Имаме навика да мислим по определен начин — и за евреите, и за много други неща. Посоката трябва да се променя, но не трябва да се преобръща корабът.

— Твоят кораб изхвърли евреите от борда — рекох му. — Там е проблемът.

Той седеше срещу мен, малко под ъгъл, ръцете му бяха големи и папският пръстен беше голям, както и главата му, под бялата шапчица — също като нашата кипа — и слушаше внимателно. И тогава аз му казах всичко, за което бях мислил през последните години и което не ми даваше да заспя: Църквата изхвърли евреите. Така мисля. Но не е важно какво мисля аз — важно е какво мисли Павел! За него „единна, съборна и апостолска“ е била Църквата, състояща се от евреи и неевреи. Той никога не си е представял Църквата без евреите. Тя, Църквата на обрязването, е имала право да решава кой принадлежи към тази всеобщност, кефалността. И Павел е идвал в Йерусалим не просто да се поклони на апостолите Петър, Яков и Йоан. Той е бил посланик на дъщерна Църква „от езичници“. Той е идвал при майчината църква, при това изначално християнство, при юдеохристиянството, защото в него е виждал източника за съществуване. После, през IV век, след Константин, дъщерната църква замества майчината. И вече не Йерусалим се оказва „прамайка“ на църквите; „кефалност“ вече означава не „единство“, не „съборност“, не „всемирност“, а чисто и просто — „вярност към Рим“. Гръцко-римският свят обръща гръб на своя източник, на първоначалното християнство, което е унаследило от юдаизма с неговата постановка за „ортопраксията“, т.е. за съблюдаване на заповедите за достойно поведение. Сега да бъдеш християнин означава най-вече да признаваш „доктрината“, която е постановена от Центъра. От този момент Църквата не е вечния съюз с Бога на евреите, превъплътен в Исус Христос — като съюз с Бога на всички народи, последвали Христос и с това затвърдили верността към първия Моисеев Завет. Християнските народи всъщност не са Новият Израел, те са Разширеният Израил. Всички ние, обрязани и необрязани, сме се превърнали в Новия Израел; не в смисъл, че сме отхвърлили Стария, а че Израил се е разширил, разпрострял се е върху целия свят. Не става дума за доктрина, а само за начин на живот.

В Евангелието намираме еврейския въпрос: Рави, какво да правя, за да постигна спасението? Учителят не му казва: вярвай по този или онзи начин. Той казва: върви и върши това и това! Именно — постъпвай според Моисеевите заповеди. И човекът постъпва според тях. И не мисли да ги нарушава. Тогава Учителят го успокоява: с теб всичко е наред! Но ако искаш да бъдеш съвършен, раздай цялото си имущество и върви след мен! Ето това е християнството — отдай всичко на Господа, не десета част, не половината, а всичко! Но отначало се научи като евреите да отдаваш една десета… Мойсей е поучавал да изпълняваме дълга си пред Господа, а Исус — да го изпълняваме не по задължение, а по любов.

Защо Рим да е Църквата Майка? Рим е сестра. Аз не съм против Рим. Какво е това „Новият Израил“? Отменя ли той „Старият Израил“?

Павел разбира, че езическите народи са дива клонка, която са ашладисали към истинската маслина (Послание към Римляните 9:14). Израил се е отворил, за да приеме новите народи. Това не е Новият Израел, отделен от Стария, това е Разширеният Израил. Павел не е могъл да си представи, че ще съществува Църква без евреи!

Тук той ме спря и проговори:

— Извинявай, аз съм грешал. Щастлив съм да го кажа.

Хилда, той каза това, защото е много голям човек, по-голям, отколкото можем да си представим.

Той рече: да, аз съм грешал и искам да поправя тази грешка — ти правилно казваш, Разширеният Израил.

Но аз вече не можех да се спра. Не знаех дали ще го видя някога отново, затова бях длъжен да му кажа всичко!

— При юдеите, както при християните, в центъра стои човекът, не Бог. Никой не е виждал Бог. В човека трябва да се провиди Бога. В Христос, Човека, трябва да се види Бог. При гърците в центъра е Истината. Принципът на Истината. Заради него човекът може да бъде унищожен. На мен не ми трябва такава истина, която унищожава човека. Нещо повече, който унищожава Човека, унищожава и Бога. Църквата е виновна пред евреите! В град Емск ни разстрелваха на площада между двата храма — католическия и православния! Църквата изгони и прокле евреите и заплати за това с всички последвали разделения, с всякакви схизми. И те до ден-днешен покриват Църквата с позор. Къде е кефалността? Къде е съборността?

— Знам това, Даниел. Аз го знам това — каза ми той.

— Не ми е достатъчно, че знаеш — рекох аз.

— Не бързай, не бързай! Корабът е огромен! — ето какво отвърна той.

Влезе прислужникът и донесе кисел.

— Какво донесе? — запита Хилда неразбиращо.

— Кисел. Десерт. От вишни. Нещо като немския Gruetze, пудинга с плодове и ванилия. А, Хилда, спомних си — момчето се казваше Джонатан.

— Какво момче? — с изумление попита Хилда.

— Онази двойка хипита от телефонната кабина. Момичето е Патриша, а момчето — Джонатан. Има заешка устна, зашита доста акуратно. Ще се запознаеш с тях.

48.

Из биографията на папа Йоан Павел II

1981 г. На 13 май на площад Свети Петър турският терорист Али Агджа извършва покушение над Понтифика и го ранява тежко.

1986 г. На 13 април за първи път след апостолските времена Римски папа посещава синагога (в Рим) и приветства юдеите, наричайки ги „възлюбени братя и, може да се каже, по-големи братя“.

1986 г. На 27 октомври по инициатива на Йоан Павел II в град Асизи се провежда среща на представители на 47 различни християнски църкви и 13 представители на нехристиянски религии и се прави съвместна молитва.

1992 г. На 12 юли папата съобщава на вярващите за предстоящата си операция на тумор в червата.

1993 г. На 30 декември между държавата Ватикана и държавата Израел са установени дипломатически отношения.

1994 г. На 29 април Йоан Павел II се подхлъзва, излизайки от банята, и счупва шийката на бедрото си. Независимите специалисти смятат, че от този момент той започва да страда от болестта на Паркинсон.

2000 г. На 12 март по време на неделната меса в катедралата „Свети Петър“ папата моли за прошка и признава вината на Църквата за греховете й — преследване на евреите, църковни разколи и религиозни войни, кръстоносни походи и оправдаване на войните заради богословски догмати, презрение към малцинствата и бедните, оправдаване на робството — като извършва покаяние (mea culpa) за греховете на синовете на Църквата.

2000 г. На 20 март започва папската визита в Израел, в хода на която той се моли при Стената на плача в Йерусалим.

2001 г. На 4 май в Атина от името на Църквата папата моли за прошка заради разоряването на Константинопол.

2001 г. На 6 май в Дамаск за първи път от съществуването на Църквата Понтификът посещава джамия.

2004 г. На 29 юни на визита във Ватикана е посрещнат Вселенският Константинополски Патриарх Вартоломей I.

49.

1984 г., Хайфа

Из дневника на Хилда

Посрещнах Даниел на летище Лод. Той се върна от Ватикана. Беше се срещнал с папата. Разказа ми всичко. Имам чувството, че стоя до горящ храст. Страхувам се.

50.

1996 г., Хайфа, Галилея, Нов А-Галил

Из разговора на Ева и Авигдор

Четвърта касета

На 18 март 84-та година Даниел навършваше шейсет години. Точно на Пурим. Решихме да му организираме семеен празник. Денят беше като по поръчка, много топъл, всичко зеленееше. Нали знаеш, че моята Милка е от Варшавското гето. А всяка жена, преживяла такъв глад, обръща сериозно внимание на храната. Когато тя организира празничната трапеза, умножава всичко по десет. Ако гостите са двайсет, тя готви като за двеста. И този път готвеше с голям замах, като за сватба. А на Пурим, както знаеш, трябва да има много сладки неща, така че Милка две денонощия пече всякакви медени, орехови и макови сладкиши. По-големият зет Адин докара пълен багажник с месо и от сутринта започна да прави шишчета — нещо маринова, разпалваше огъня. Естествено, Даниел не знаеше какъв празник му подготвяме. Внуците ни — тогава имахме три момчета и две момичета, също не седяха без работа, те пък измислиха спектакъл. Големият ни дом, четири стаи и две тераси, бе натъпкан с деца и храна. Всичко бучи, трещи и звънти. На мен ми се падна ролята на Аман, още от сутринта ми нашариха лицето и ми залепиха висящи рижави вежди.

Децата много обичат Пурим, тъпчат се със сладкиши и крещят до изнемога. Режисьор беше Моше, вторият ни зет. Върху кипата си бе нахлузил перука от кълчища, облякъл бе някакъв чувал, а на ръцете си бе надянал червени гумени ръкавици. Той играеше палача.

Подготвихме подарък на Даниел от името на цялото семейство — върху седалката на един стар стол измоделирахме целия му живот от пластилин. Всички лепихме. Разбира се, най-вече Рут. В средата стои Даниел с тояга, около него три овци, а наоколо — цялото ни семейство; някои от нас много си приличаха. Рут моделира с впечатляващо сходство, а големият й син Арон, който носи прозвището Бецалел[124], рисува пък забележително и стана художник. Така че в средата е Даниел, а около него в кръг е истинско шествие от малки човечета — евреи с молитвени одежди, араби в куфии, етиопци, немци с ужасни фуражки, дори с малки свастики на ръкавите и доста магаренца и котенца. Когато вече бяхме сложили всички по местата им, Милка забеляза, че липсва Хилда. Арон измоделира и нея — много си приличаше, дълга, по-висока от всички.

Даниел бе обещал да дойде около седем часа, но доста закъсняваше. Милка бе извън себе си от гняв, задето храната изстива, а Даниел още го няма. Появи се едва към десет, вече бе пълна тъмница, но децата бяха накачили фенери из цялата градина и бяха запалили факли. Да можеше да видиш как го посрещнаха — кречетала, барабани, писъци. После го поведоха към масата, а там в средата стои нашият подарък, покрит с копринена покривка. Даниел я сне и така се радваше и се смееше… цяла вечер все приближаваше нашето произведение, разглеждаше го и намираше разни смешни детайли: на гърба на Шломо седи Давид, а на главата му — котка. А Милка е с лъжица и тенджера, пък в тенджерата — кокошка. Всичко е толкова миниатюрно, че Даниел си сложи очилата…

Внуците ми го обожаваха, всички бяха върху него като на дърво.

През нощта, когато Милка прибра всичко — Даниел, въпреки бурните й протести, помогна да измият съдовете, — останахме двамата и той ми сподели, че Префектът на Конгрегацията го вика в Рим за разговор по въпросите за доктрината на вярата.

— Инквизицията? Наместникът на Лойола на земята? — пошегувах се аз, но брат ми не прие шегата, погледна ме и кимна с удивление:

— Не, Лойола е бил първият генерал на Ордена на йезуитите, но никога не е възглавявал инквизицията. Надявам се да не ме изпратят на кладата, но ще последват някакви неприятности.

Никога по-рано не бях го виждал тъй разстроен. Искаше ми се да го подкрепя някак си:

— Не се притеснявай, в крайна сметка ще те уредим на работа при нас, в мошава. Наистина нямаме овце, така че няма да можеш да бъдеш пастир, но ще те направим градинар.

— Не, аз май няма да отида. Няма да отида и това е.

След три седмици се видяхме отново и аз го попитах:

— Е, какво, заминаваш ли за Рим?

— Налага се да отида, но отложих доколкото е възможно. До есента. Не ми трябва разправия, необходимо ми е разбиране… — и въздъхна.

Замина за Рим през есента. Върна се много доволен.

— Е — питам го, — не те ли пратиха на кладата?

— Не. Обратното. Бях в Рим, видях се със стари приятели. Поляци. Пих медовина, черпиха ме с краковски колбаси.

— И какво — питам го, — защо трябваше да пътуваш толкова далеч? И в Израел има поляци. Потърси сред енориашите си.

— Така е, но е друго да се срещнеш с приятел от едновремешния си живот.

— Даниел, на теб половината свят са ти приятели.

А той се смее:

— Да, да, половината свят. Само че не първата половина, а втората.

Мина много време, преди Хилда да ни каже що за приятел е срещнал в Рим.

8 юни 2006 г., Москва

Писмо от Людмила Улицкая до Елена Костюкович

Скъпа Ляля! Натрових се от някаква глупост. Бях зле ден и половина. Преживях целия спектър на емоциите: отначало недоумение — нали ям всичко наред и никога нищо не ми става; после се ядосах на себе си — защо безразборно ям всичко, кой знае колко дни е престоял на бюфета доматеният сок, който излях в супата. Помня точно, че го купих миналата седмица за „Блъди Мери“, което обаче някой от гостите ми… После престанах да се карам сама на себе си, защото ми стана съвсем лошо — не можех да пийна никаква таблетка, понеже повръщах до дъно на всеки половин час. Можеш ли да си представиш, че до ден-днешен ме болят гърлото, хълбоците и мускулите на корема.

Спомних си всички мои приятели и роднини, които преди смъртта си боледуваха дълго, мъчително и търпеливо! И за кой ли път си помислих, че молбата за „мирна, лишена от срам и безболезнена християнска кончина“ е най-важната от всички молби, отправени към Господ Бог. Пиех непрекъснато чай с лимон, после вода със сода, а след това само вода, защото вече нямах сили дори да включа чайника. Щом преставах да пия, спазмите ставаха непоносими. Всички неприятности произлизаха изключително от горната половина на тялото.

Когато се върна Андрей, поиска да извикаме незабавно „Бърза помощ“. Аз някак си със сигурност знаех, че няма нужда да го правим. Тогава, Ляля, ето какво ми мина през главата: доколкото вече бях повърнала всичкия доматен сок, разбрах, че изхвърлям от себе си целия този кошмар, който бях погълнала през последните месеци от четене, мъчително четене, на всички книги за унищожението на евреите през Втората световна война; всички книги по средновековна история, включително такива за кръстоносните походи и по-ранноисторическите — за църковните Събори, за отците на Църквата, от Блажения Августин до Йоан Златоуст, всички антисемитски опуси, написани от най-просветените и свети мъже. Повърнах всички еврейски и нееврейски енциклопедии, които изчетох през последните месеци, целия еврейски въпрос, с който се отрових по-силно, отколкото с доматения сок.

Лялечка! Аз ненавиждам еврейския въпрос, отрових се от него, а не от някакъв си доматен сок. Това е най-гнусният въпрос в историята на нашата цивилизация. Той трябва да бъде отменен като фиктивен, като несъществуващ. Защо всички хуманитарни, културни и философски проблеми — и не говоря за чисто религиозните — се въртят постоянно около евреите? Бог се е надсмял над своя „Избран Народ“ много повече, отколкото над всички останали.

Нали Той е знаел, че човек не може да обича Бога повече от самия себе си. Това се удава само на редки избраници. Даниел е бил такъв. И още няколко души. За тези хора не съществува еврейски въпрос. Той трябва да бъде отменен!

В пет и половина сутринта престанах да повръщам. Към два часа станах някак си и седнах да завърша книгата.

Изпращам ти третата част. Остана още малко. Целувам те. Люся.

Четвърта част

1.

1984 г., Кфар Саба

Тереза до Валентина Фердинандовна

Мила, скъпа Валентина! Имахме голям късмет! Когато съвсем бяхме изгубили надежда, че Ефим може да бъде назначен за свещеник, изведнъж, сякаш с едно махване на ръката, всичко се промени. Нещата се оттласнаха от мъртвата точка благодарение на Даниел. Той бил на среща в министерството по въпросите на религията. Представете си, министърът се оказал жена. Не знам каква е била причината за тази среща, дали са го извикали от министерството, или той самият я е поискал, но разговорът бил за съществуването на християнските църкви в Израел. Министърката знаела за любовта на Даниел към страната и споделила, че им е необходима такава християнска църква, която не води тиха подривна игра срещу Израел. Даниел отвърнал, че обича тази земя, провежда екскурзии из нея и помага за нейното израстване, макар министърката да не е длъжна да се съгласи с това. Дамата е доста млада и според Даниел — много проницателна и дори остроумна. Тя отбелязала, че колкото повече се развива християнското строителство, толкова повече прилича на Вавилонската кула, а израелците искат да създадат своя малка градинка в сянката на голямата кула, но някак по-далече; така че, ако кулата вземе да се руши, да не унищожи скромните им лехи.

Даниел отвърнал, че християнството изгражда отношенията между човека и Бога, агресивността на съвременната цивилизация се проявява независимо от вероизповеданието. В същото време всеки диалог на човека с Бога води до сдържане на агресията и до умиротворение.

Министърката се засмяла и рекла, че именно израелското общество представлява пълно опровержение на тази гледна точка, защото в нито една страна в света няма подобно напрежение на религиозна основа. Даниел отговорил, че няма какво да се каже по този въпрос. Тя попитала не би ли могъл той да препоръча свещеници, обичащи Израел като него, способни да умиротворяват, а не да разпалват междурелигиозни противоречия; или поне такива, които не изпитват ненавист като повечето известни й свещеници. И тогава Даниел посочил Ефим. Не зная как работи този механизъм, но малко след разговора им Ефим получи покана да посети Руската духовна мисия и отиде в Троицкия метох. Той предполагаше, че ще го приеме архимандритът, но го приел човек на име Николай Иванович и разговарял с него. Онзи е нещо като кадровик, възможно е и писмото на настоятеля от Вилнюс също да е изиграло своята роля. Сега Ефим очаква назначение в енория.

Преди седмица направихме вълшебно пътуване до Мъртво море и прекарахме два дена в пансион в един от най-старите кибуци. Те имат чудесна ботаническа градина, къщите са стари, построени още от първите заселници. Имат и един новопостроен корпус за гости, където дават стаи на пристигащите. Всичко е много чисто, красиво, видяхме редки растения, дори баобаб. Целият кибуц е разположен в планината. От едната страна се открива изглед към Мъртво море, когато времето е хубаво и няма мъгла се вижда Йордания. От другата страна се открива клисура, по дъното на която пролетно време тече река, а после пресъхва. В това каменисто място има много пещери, показаха ни една, в която — според преданието — се е крил младият Давид от преследващия го цар Саул.

Именно след това наше пътуване, което може да се нарече сватбено, нашият брак намери своята реализация. Знам, трябва да Ви благодаря за Вашите съвети, както и на един местен лекар, при когото ходехме на консултации, но най-вече на Бог, който със своята милост ни съедини в едно цяло. Ефим и аз сме много щастливи и пълни с упование. Разбира се, не сме млади, но молитвите ни за потомство вече са подкрепени и от съответните действия.

Имам още едно съществено и приятно съобщение: получихме предложение от редакцията Ефим да редактира „Четива за четенето“ — това е цикъл от домашни лекции на отец Михаил, когото Вие познавате добре. Парите са малко, но се надявам издателите да оценят Ефим и да му възлагат работа и занапред. Както и да получи най-сетне възможност да издаде своите „Размисли за литургията“. Мисля, че отец Михаил вече знае за благоприятното развитие на нещата, но ако ли не, съобщете му, моля Ви, радостното известие. В края на тази или в началото на идната година неговата книга ще види бял свят.

Щом имаме някакви новини, ще Ви съобщя веднага… С любов, Тереза.

1984 г., Беер Шеба

Из писмото на Тереза до Валентина Фердинандовна

… душна жега, смазваща и изпиваща жизнените ти сили. Вятърът духа от пустинята Негев. Сега със сигурност знам, че адът е огнено място, не ледено. Горещ, побъркващ вятър, който направо ти прогаря мозъка заедно с всички мисли, сърцето с всичките му чувства; очакваш нощта, когато не е толкова горещо, но очакванията ти са излъгани, защото духа хамсии, от който се превръщаш в безчувствена скала, в купчина камъни или в шепа пясък. На всеки пет минути наливаш в себе си вода, защото иначе за два часа ще се превърнеш в изсъхнало растение. Тук хората не се потят, защото едва успяла да се образува и да излезе на повърхността на кожата, потта се изпарява, както и изпитата вода. Почти не мога да се храня. Понякога нощем изяждам ябълка или солена бисквита със сладък чай. Ефим ми се присмива, казва, че сельодка със сладък чай е любимо еврейско изкушение. Тук сме от два месеца, но досега не Ви писах, защото не можех да стана и да хвана писалка. Толкова съм отслабнала — дрехите висят по мен като от закачалка. Мисля, че съм свалила десетина килограма, Ефим също е отслабнал, но понася жегата по-добре от мен.

Църквичката е чудесна, малка, строена от камък; отдавна никой не е служил в нея — последният свещеник, гръцки монах, починал и малкото енориаши се разпръснали. Какво бе удивлението на Ефим, когато откри сред новите енориаши няколко евреи от Русия, при това една двойка преподаватели от местния университет. Посещават църквата и две бедуински семейства. Още: няколко гърци и японец, женен за руска израелтянка.

Японецът преминал в православието от лютеранството. Какво става в главата му и дяволът не може да разбере, но Ефим ми преразказва много смешно техните дискусии за етиката от гледна точка на японец-шинтоист и съвременен християнин.

Някога в младостта си японецът бил шинтоист, към лютеранството преминал още в Япония. Пристигнал тук преди двадесет години на екскурзия, срещнал в Стария град православен монах, в когото открил своя учител, и го последвал в православен манастир край Йерусалим, където живял три години. Този шинтоист-ционист решил да се установи временно тук, а останал завинаги. По специалност е архитект, работи в голяма архитектурна фирма. Оженил се за младо руско момиче, което учело в тукашния университет, където бил преподавател. Той е голям поклонник на православието, с Ефим много си допаднаха в това отношение.

Още един енориаш — единственият, който е добре запознат със службата и пее добре, тъй че изпълнява и ролята на диригент и на цял хор, е лекар от Ленинград, Андрей Йосифович — баща на голямо семейство: има четири или пет деца. Ефим го доведе при мен и той ми даде някакви хомеопатични лекарства, които — може би — ми помагат малко. Ето каква шепа от православни си имаме. Всички са хора, на които им е трудно. И морално, и материално. Нашето положение също не се е подобрило, по-скоро се влоши: Ефим не получава помощ, а единствено пари от Патриаршията, които идват нередовно — защото тя не плаща заплати, а някак по свое усмотрение дава пари за неотложни потребности. Всичко се решава от Николай Иванович, за когото споменавах, а не от архимандрита, както е нормално да си помисли човек. А длъжността на Николай Иванович в Патриаршията е шофьор!

От време на време ме мъчи ужасно гадене, а тази жега ще се задържи поне още три месеца. Как ще я изтърпя? После също ще е топло, но поне не тъй кошмарно…

Снощи ми се присъни странен, много неприятен сън. Сякаш коремът ми се разтваря, като разцъфващо цвете се разделя на листенца и от средата излиза дракон, но ужасно красив, с цветни копринени крила на зелени и розови петна. Той отлита в небето, премята се красиво и аз разбирам, че той не просто лети, а пише нещо във въздуха с дългото си тяло — забелязвам в ръцете си конец, който всъщност го води и пише не той, а аз, управлявайки полета му. Но не зная какво пиша, макар да разбирам, че е много важно, и ако се напрегна, ще го разбера… Беше много страшно. Разказах на Ефим съня си, той се учуди, развълнува се, защото е свикнал да приема всички мои сънища и видения или като привидение, или като психическо заболяване. Каза ми, че е видял нещо подобно в съня си, което го смутило много и решил да не ми го разказва. Но сега ми сподели: присънило му се, че коремът му се разпада на четири части и от него излязъл голям разноцветен мехур, приличащ на сапунен, но по-плътен, и също се откъснал от него и излетял в небето… Наистина един и същи сън…

1984 г., Беер Шеба

Из писмото на Тереза до Валентина Фердинандовна

… Андрей Йосифович дойде да ме прегледа за пореден път и ме попита кога за последно съм имала цикъл. Не можах да си спомня. Така зле се чувствах през цялото време и толкова бях отслабнала, че някак си бях забравила… Два месеца или повече. Андрей Йосифович настоя да отида на гинеколог. Валечка! Не съм ходила при гинеколог нито един път в живота си — преди няколко месеца по Ваша препоръка бяхме с Ефим при сексолог, но не можех да бъда прегледана. Почувствах, че ще е по-добре да умра.

Сексологът не настояваше, каза, че това е естествена негативна реакция при моята аномалия и даде комплекс упражнения, които изпълнявахме. Проблемът се разреши. Но мисълта да отида на гинеколог предизвика ужас в мен.

Казах за това на Андрей Йосифович и тогава той сподели подозренията си за бременност. Цяло денонощие плаках от страх. Все пак тръгнах по лекари. Скъпа Валентина! Всичко се потвърждава! За мой късмет, лекарят се оказа жена. Разбирайки, че съм на четиресет и две години и това е първата ми бременност, тя ми написа направление за някакво особено място, където ще ми направят редки гинекологични изследвания и още нещо, което не разбрах. Когато казах това на Ефим, той замълча. Не проговори два дена, след това ми каза, че се чувства точно като Захария. У него възникнала вътрешна потребност за безмълвие, страхувайки се да не изплаши чудото с думи. Аз го разбрах. Не ме забравяйте в молитвите си, скъпа Валентина Фердинандовна. Не се безпокойте, ако не Ви пиша известно време.

2.

Февруари, 1985 г., Беер Шеба

Телеграма от Ефим Довитас до Валентина Фердинандовна

Роди се чудесно момче тчк тегло 2350 ръст 46 см тчк

Ефим

3.

Март 1985 г., Беер Шеба

Тереза — до Валентина Фердинандовна

Скъпа Валентина! С моето момченце излязохме от болницата. Той е мъничък, много хубавичък, ние сме безмерно щастливи. Нарекохме го Ицхак[125], какво друго име бихме могли да дадем на детето си, подарено ни на тези години и при такива обстоятелства. Изживяваме случилото се като Божие чудо! Момчето не е обикновено, има синдром на Даун, за което ни бяха съобщили още в средата на бременността. Поради тази диагноза ни предложиха да я прекратят. Ние се отказахме, без да се колебаем, и ето сега нашето момченце е с нас. Той е много спокоен, миличък, с източни продълговати очички. Прилича на японец. Суче лошо, а аз нямам много мляко, непрекъснато се изцеждам и го храня със своето мляко, но от шише с биберон. Да бъдем тримата заедно е удивително усещане. Ефим реши, преди да го кръстим, да го обрежем. Поканихме познат ни равин, той доведе специалист с каменен нож, като в древността. Ужасно се страхувах, но всичко мина без усложнения и когато раничката заздравя, кръстихме момченцето в нашата църква. Кръсти го Даниел. Нали синът ни се роди с неговата благословия! Даниел пристигна при нас с куп подаръци, докарал беше даже количка. Не изпускаше Исаак от ръцете си, притискаше го до себе си, никога не бях виждала възрастен човек, който така да се разчувства при вида на младенец. Може би защото наистина малчуганът е страшно мил. В същия ден кръстиха и момиченцето на Андрей Йосифович. Това им е петото дете. Тя се роди три дена по-късно от нашия. Поканихме Андрей Йосифович за кръстник. В сравнение с нашето момченце, неговата дъщеря е огромна. Като Брунхилда. Но и родителите й са много едри хора.

Времето сега е прекрасно — кратката пролет още не е свършила и жегите не са започнали. Една моя нова приятелка ми предлага да замина за лятото при нея край Тел Авив, там на морето не е така горещо, но ние решихме да не се разделяме, ако не е съвсем необходимо. Взехме заем от банката и купихме климатик. Той харчи много ток, но ще се справим някак си, най-важното за нас е да сме всички заедно. На Исаак му се полага отделна парична помощ, това ще ни е от полза да изплатим климатика. Наслаждаваме се на всяка минута — момченцето придаде нов смисъл на живота ни. Мина малко повече от месец, откакто се е родил, а ние не можем да си представим как сме живели без него. Ще пиша. Целувам Ви, Тереза.

Забравих да Ви съобщя — майка Йоанна нарисува за малкия ни Ицхак икона — Акеда[126]. Жертвоприношението на Исаак. На олтара лежи младенец, до него стои Авраам с нож в ръка, а от храстите наднича бялата усмихваща се глава на овен. С остри, извити рога. Като погледна иконата, сълзите ми напират. Можете ли да си представите, майка Йоанна дойде на кръщенето с кола на манастира с тази икона и остави плик с пари — равни на стойността на климатика. Казвам го заради чудесата…

П.С. Забравих да Ви пиша за книгата на отец Михаил, която излезе, разбира се, с псевдоним, изпратиха на Ефим рецензии за нея. Най-добрата е от руски вестник, излизащ в чужбина. Най-лошата — също. Ефим направи ксерокопие, слагам го в плика с моето писмо. Надявам се да пристигне. От Русия няма никакви отзиви, мисля, че книгата просто не е стигнала дотам.

4.

1985 г.

Из вестник „Руски път“, изд. Париж — Ню Йорк

„Четива за четенето“.

Андрей Белов, изд. „Поиск“, Мюнстер.

… Отправната точка на автора се основава на това, че Библията е преди всичко историко-литературен паметник, като „Божествена комедия“ или „Слово за полка на Игор“ и съответно оттук авторът определя решаващата роля от изучаването на Библията за човешкото знание — филология, история, археология. Авторът назовава този комплекс от науки „библейска критика“ и неговият прочит на Библията се определя именно от тази постановка. Освен това той счита за възможно да проповядва една странна гледна точка, която е в дълбоко противоречие с позицията на Църквата. В съответствие с православното учение Библията е Словото Божие, т.е. единствената книга в света, чийто автор е сам Бог. Ролята на записващия текста — пророк или апостол — се свежда до препредаването на човешки език на съобщаваното от Светия дух Божествено откровение. Но Андрей Белов има своя собствена гледна точка.

В православието съществува определена дисциплина на ума, чийто основен закон се заключава в това, че Свещеното писание може да бъде изтълкувано само в съответствие със Свещеното предание на Църквата, в съгласие с мнението на светите отци. Деветнадесетото правило на Шестия вселенски събор гласи: „Предстоятелите на Църквата са длъжни… да поучават целия клир и народа с думите за благочестие, избирайки от Божественото писание разсъждения за истината, без да престъпват определените вече граници и предания на богоносните отци; и ако бъде изследвано Словото на Писанието, то да не изясняват по различен начин онова, освен както са го изложили светилата и учителите на Църквата в своите писания… за да не се отклоняват от подобаващото.“

Това не е „тесногръдие“, не е деспотизъм, а принцип за боговдъхновеността на Светото писание. Затова всички изследвания, нямащи признание от страна на Църквата, са несъстоятелни и вредни.

Андрей Белов, авторът на тази съмнителна книга, изхожда от други предпоставки. В изясняване на библейските текстове той дава за пример, наред със светите отци — Йоан Златоуст и Григорий Нисийски — имена на еретици, осъдени от Църквата, такива като Теодор Мопсуетски, Пелагий, дори съвременни свободомислещи философи волнодумци, стигайки до С. Булгаков, Н. Бердяев, Вл. Соловьов, чийто авторитет не може да бъде съпоставен по никакъв начин с авторитета на бащите на Църквата. Но авторът отива още по-далеч, привличайки аргументи на католически и протестантски богослови, а понякога просто на учени-изследователи: физици, биолози и прочие.

Книги от подобен род са вредни и разрушителни за православното съзнание, те могат да бъдат приветствани само от хора, дълбоко враждебни на истинското Православие. Човек, който се е доверил на идеите, изложени от А. Белов, попада в обятията на антихристиянството, което е по-лошо дори от „чистия“ атеизъм.

Архимандарит Константин (Антиминсов)

5.

1985 г., Йерусалим

Майка Йоанна — до отец Михаил, в Тишкино

Скъпи Мишенка! Изпратиха ми книжката ти „Четива за четенето“. Заглавието е някак неудачно. Започнах да чета, но много бавно, чета с лупа, очите съвсем не ми служат. Интересна е за четене. Спомням си нашия старец — колко хубаво се изразяваше той: комуто не е дадена мъдрост, да не мъдрува, а просто да чете; а който е надарен с разум, нека разсъждава за прочетеното. Библията е книга с необятна дълбочина, но всеки черпи от нея според възможностите си. Старецът, макар в края на живота си да се смири съвсем и да смали своето „аз“, доколкото е възможно, в младите си години е бил образован човек, с особено мнение и разсъждения. Помня го от религиозно-философското дружество, той бе прекрасен събеседник и опонент на най-великите умове на нашето време.

Книгата ти задълбочава и разширява разбирането на Библията, тя е дръзновена, а отчасти и дръзка. Моето обкръжение е главно от необразовани хора, смирени, повечето с монашеско звание; монашеската работа в наше време се свежда до молитвата, а не е свързана с учителството. Няма учители в онзи смисъл, в който го е разбирала средновековната Църква. Тогава е имало учени-богослови, тълкуватели и преводачи, а днешните са повече пазители. И ако сегашната руска власт не е успяла да смачка напълно Православието, заслугата е не на учените-богослови, а на „тъмните“ старици и на верните свещеници, които изповядват Христа до смъртта си. Ние ли не знаем, че цяла армия от такива хора загина в тази битка.

Може би времената се промениха и вече трябва да се мисли не само за запазване на вярата, но и за по-дълбоко осмисляне.

Много ме вълнуват твоите критически мисли за патриарсите и техните постъпки от позицията на днешния морал. Откъде си взел мисълта за еволюцията на идеите на Бога в историята — не си я измислил сам, но и така да е, тя ми се струва отчасти съблазнителна, отчасти завладяваща.

Ти пишеш още, даваш цитат за това, че в скоро време ще започне „невиждано блудство на човека с материята“. Не си посочил откъде е взето това. А сама по себе си мисълта е особено дълбока: всички тези роботи, машини за поддържане на човешкия живот, когато човек е вече мъртъв, изкуствените органи и едва ли не зачеването в епруветка — трудно е да бъдат осмислени и оценени от християнска гледна точка. Пък и главата ми вече не е тъй ясна, както през младостта. Стори ми се още, че библиографията в книгата не е съставена особено добре — или аз лошо виждам; истинско мъчение е да четеш с лупа.

Много съдържателна книга. Дори се учудвам как ти там в твоето село поддържаш такова високо ниво. Впрочем отдавна е известно, стой там, където са те поставили, а всичко необходимо ще дойде само.

Сърдечен поздрав на семейството ти. Няма да ти пратя иконка — вече съвсем не мога да работя. Бог да ви благослови. С любов, Йоанна.

6.

Април, 1985 г.

Из записката на Ефим Довитас до Николай Иванович Лайко

Уважаеми Николай Иванович! В съответствие с нашата договореност Ви уведомявам, че от Нова година бяха извършени четири обреда за кръщение: бяха кръстени новороденият ми син Исаак, новородената дъщеря на местния лекар Андрей Йосифович Рубин, братовчедката на наш енориаш — Раиса Семьоновна Рапопорт, на възраст четиресет и седем години, и младият японец, студент в местния университет, Яхиро Сумато.

Увеличаването на енорията е не само поради кръщаването на новородени и възрастни, но и заради появата на нови семейства от преселниците — семейство Луковичи от Беларус, млада двойка от Ленинград с фамилия Каждан. Жената е кръстена еврейка, мъжът още не е кръстен, но е склонен да приеме християнството. Това приобщаване ме радва и ми дава основание да се надявам, че общността ни в Беер Шеба ще расте и ще укрепва.

Разбира се, има трудности. Помнейки нашия разговор, бих искал да Ви помоля да намерите средства за поправка на покрива. Нашият край не е от дъждовните, дори обратното, за година падат много по-малко валежи, отколкото в цялата страна, но и един проливен дъжд може да развали скромната живопис. Както пресметна Адрей Йосифович Рубин, най-информираният от енориашите ни, поправката ще струва пет хиляди шекела. Необходим е и ремонт на крилото. Ние го поправяхме частично с помощта на енориашите, но една от подпорите трябва да се смени, а няма да можем да направим това със собствени сили.

Прилагам отчетен лист за разходите ни. От изпратената сума съм взел за лични нужди 1200 шекела. Ако би се намерила възможност да ми се осигури най-минималната заплата, това би облекчило много нашето положение, още повече че с увеличаването на семейството ми, имаме допълнителни разходи, а жена ми е временно лишена от възможността да работи.

Каним Негово Преосвещенство да посети нашето седмично богослужение, което ще се състои в неделя, в 18.30 часа вечерта.

Свещеник Ефим (Довитас).

7.

1 Април 1985 г.

Документ 107-М

Из папка с гриф „Секретно“

Министерство по въпросите на религията

В съответствие с договореностите изпращам тримесечния отчет със списък на гражданите на държавата Израел, приели кръщение за периода 01.01. — 25.03.1985 г. в храмовете на Руската православна църква.

1. Анищенко Пьотър Акимович, год.р. 1930, Троицкия метох, Йерусалим;

2. Лвовская Наталия Ароновна, год.р. 1949, Горенски манастир, Ейн Карем;

3. Рухадзе Георгий Ноевич, год.р. 1958, манастир на Светия Кръст, Йерусалим;

4. Рубина Ева, год.р. 1985, родители: Рубин Андрей Йосифович и Рубина Елена Антоновна (до омъжването си Кондакова), Църква на Св. Йоан Войн, Веер Шеба;

5. Рапопорт Раиса Семьоновна, год.р. 1938, Църква на Св. Йоан Войн, Веер Шеба;

6. Довитас Исаак, год.р. 1985, Църква на Св. Йоан Войн, Веер Шеба

Общо кръстени — 11 души, от тях граждани на Израел: 6 (посочените по-горе).

Моля да вземете под внимание, че моето началство очаква ответни стъпки относно лицата от категория ТТ. Надявам се да получим съответното известие не по-късно от 15.04 т.г.

Н. Лайко

Документ 11/345-Е

От папка с гриф „Секретно“

За Н. И. Лайко,

24–34–98/124510 IYR UKL-11

Ир. Ал. — Кадомцева Ирина Алексеевна, гражданка на Франция,

Издателство „Път“

Автор — Михаил Кулешов, псевдоним А. Белов

Информатор Еф. Д.

8.

1984 г., Хеброн

Из писмото на Гершон Шимес до майка му Зинаида Хенриховна

… подробности. Бях повикан на „милуим“, това е шестседмична преподготовка на запасняците. Дебора остана сама с децата, но нашият отбор е много сплотен, знам, че биха й помогнали при нужда. Дебора има характер, който не й позволява да моли за помощ за каквото и да е. Ще свърши сама всичко, което може да стори. Трябваше да се оформят нещата по кредита ни в банката. Тя качила децата на колата и потеглила за Йерусалим. От нас има автобус до там, който пътува около час, брониран е и е с охрана, но тя решила да тръгне с колата. Ходенето до банката не беше толкова належащо, книжата можеха и да почакат, а глобата е незначителна. Децата били на задната седалка — момиченцето спяло в кошчето си, момчетата го държали от двете страни. На връщане, съвсем близо до вкъщи, на кръстовището, от което се завива за към нас, на трийсет метра от военния пост, стреляли по колата. Дебора чула, че задното стъкло се пръснало, дала газ и след пет минути била у дома. Паркирала, погледнала към задната седалка — Бенямин седи в кръв и мълчи с широко отворени очи. Но това не била неговата кръв, а на Арик. Куршумът попаднал в шията му. Или е бил снайперист, или така се е разпоредила съдбата. Дебора мисли, че това е отмъщение на арабските работници, които изгоних, докато строяхме къщата. Не бях в състояние да ти пиша два месеца. Дебора е бременна. Мълчи, дума не излиза от устата й. Идваха нейните родители от Бруклин. Вече си заминаха. Такива работи. Погребахме нашето момче в старо еврейско гробище, където е погребан бащата на Цар Давид, Иесей, и прабаба му Рут. Тогава араби въобще не е имало. По-късно те са владели тези земи седем века, сторили куп глупости и осквернили всичко. Преди 180 години евреите откупили тези земи, но арабите наново изклали всички[127] — случило се през 1929 г. И сега гробището е отчасти възстановено.

Наш познат, художник от Москва, погребал новороденото си дете на това гробище, разбира се, без разрешение от властите. И Дебора реши да погребе нашето момченце на това древно място. Оттук се открива гледка към цяла Юдея. Целият еврейски Хеброн погреба нашия малък Арик. Той бе любимец на всички, винаги се усмихваше и първата дума, която каза, беше „lovely“. Дебора се старае да говори на децата на иврит, но тъй или иначе, говори по-често на английски…

Местният равин Елиаху, с когото сме приятели, ни предложи скоро след това ужасно събитие да се преместим недалече от гробището; продадохме новата си къща и поставихме каравана — седем фургончета за седем семейства в стария еврейски квартал Адмот-Ишай. Не искам да възстановявам старата си къща, искам да построя нов дом, вече имам опит. Оттук ще отидем само в тази земя. Не се плаши, мамо, надявам се да живеем дълго и да родим тук нови деца, но оттук няма да си тръгна никога, кой каквото и да казва. Все ми е едно, че тук са гробовете на праотците. Нека наистина да са погребани Адам и Ева, Авраам и Сара, Исаак и Яков. Нас с Дебора ни държи на това място гробът на нашия син, затова трябва да се съгласиш, че гробовете на децата не са същото като гробовете на предците, които са на хиляди години.

Но кладенецът на Авраам е действително редом с нашата къща. Изпращам ти последната снимка на Арик и снимка на нашето фургонче върху земята, от която никъде няма да отидем…

Надпис на снимките: Това е нашата къщичка, отзад е градината, която сами сме засадили. Дебора стои с гръб и огромният й корем не се вижда.

9.

1984 г., Москва

Зинаида Хенриховна — до сина си Гершон

Синчето ми! Вече седмица плачем над снимката на Арик, когото така и не видяхме. Ти знаеш какви загуби сме преживели. По-големият ти брат умря на десетгодишна възраст заради груба грешка на лекарите. Загубих любимия си мъж, който нямаше и петдесет. Историята на семейството ни е ужасна — убивали са млади и стари, мъже и жени. Почти никой не е умирал от старост в постелята си. Но случилото се с вас не ми го побира главата. Знаейки твоето отвращение към многословните излияния, няма да ти описвам всички наши преживявания и мисли по този тъжен повод, а ще ти съобщя следното: ние със Светочка взехме решение да заминем за Израел. Това няма да се случи утре, защото, макар Света да напусна Сергей преди два месеца и да живее с Анечка при мен, ще е необходимо време за оформянето на развода. На мен също ми е необходимо време да довърша работите си, класът ми да стигне до матурата и да оформя пенсията си. Каква паника ще настане в училище, когато им кажа за решението си да замина. Преподаването на литература във всички горни класове лежеше върху мен, втората преподавателка е доста слабичка. Не си представям как тази безполезна Тамара Николаевна ще преподава руската литература от XIX век. Тя самата е абсолютно неука. Ти — от ваша страна — разбери какви документи са необходими оттук, а което е нужно от Израел, подготви го сам.

Все си мисля какво би казал покойният Миша в тази ситуация и чувствам, че би одобрил нашето решение. Независимо от това, че вие с баща ти спорехте непрекъснато и се карахте, и ти напусна дома ни, преди да навършиш осемнайсет, баща ти те е обичал винаги повече от всички. Дори ми се струва, че му харесваха тези черти от характера ти, които самият той не притежаваше.

Това, което ти наричаше страхливост, в действителност беше безгранична любов към семейството, към всички нас. Той бе готов на всичко, за да запази живота на децата си. Когато Витенка почина от един обикновен апандисит, Миша ми каза — той си позволи да произнесе това веднъж в живота си!, какво тежко семейно проклятие тежи над нас: дядо ми е погребал своя син, сега и аз. Кой би могъл да предположи, че това ще се случи за трети път…

1984 г., Москва

Зинаида Хенриховна — до сина си Гершон

Скъпи Гришенка! Поздравявам теб и Дебора с раждането на сина ви. Как ми се иска да видя дечицата ти — такова голямо семейство и ти начело! Естествено, това, че ти ще избереш такъв начин на живот, не можеше да мине нито през моята, нито през главата на баща ти. Радвам се от цялата си душа. Мога да си представя как се гледат толкова деца наведнъж. Когато бяхме млади, всички наши приятели имаха по едно-две деца, две се смятаха почти за героизъм. Единственото многодетно семейство беше на нашия портиер Рустам, татарин. Ти, разбира се, си спомняш неговия син Ахмед, който учеше в един клас с теб в началното училище, а със Светочка пък учеше Рая. А колко деца имаше още, не мога да се сетя. Едва сега, на стари години, разбирам какво щастие е и богатство да имаш много деца.

Светлана и Сергей се разведоха, но за съжаление той отказва категорично да даде разрешение на Анечка да напусне страната. Светлана се мъчеше да му обясни, че детето ще има съвсем други възможности и за образование, и за по-нататъшното й развитие в живота, но той й заяви абсолютно твърдо, че никога няма да подпише документите и тя не разчита на това. Света е в много лошо настроение, мълчи и плаче, тежко е да се общува с нея. Не мисля, че имам моралното право да замина без нея. Тя е безпомощна и при всичките й забележителни душевни качества трудно се справя с обикновените житейски проблеми. Бях заминала за три дни за Ленинград за честването на седемдесетгодишнината на Александър Александрович, а когато се върнах, открих, че радиаторът се е спукал и дори след три дена водата в ъглите още си стоеше. Сега ще се наложи да се оправям с паркета, който се е надигнал; да се смени е много скъпо, сигурно ще постелем балатум отгоре. Ако тя бе събрала веднага водата, вместо да чака моето връщане… А тя е седяла и е плакала. Помисли си, мога ли да замина и да оставя такъв безпомощен човек сам?

Така че, Гришенка, засега ще се наложи да почакаме. Не мога да подам документите без нея. Освен това се надявам, че някой ден Сергей ще има други деца — той се ожени за своя колежка — и ще разреши на Анечка да замине.

Моля те, изпрати ми снимки — да гледам поне чудесните лица на децата ти е радостта на живота ми. Всички са толкова красиви!

Не ми се сърди, задето не мога да замина сама. Разбира се, знам, че мястото ми е до внуците ми, бих помагала на Дебора и бих учила децата на руски език и литература. Бих ги научила да четат Пушкин и Толстой. Това умея да правя! Много ме огорчава, че дечицата ти не говорят руски. Ако знаеш каква умна и талантлива племенница имаш. Пише стихове!

Целувам те, скъпи Гришенка! Чакам писмата ти с нетърпение. Откакто си заминал, пощенската кутия заема огромно място в живота ми, както в другите семейства любимото куче или котка. Майка ти.

10.

1985 г., Хеброн

Гершон Шимес — до Зинаида Хенриховна

Надпис на снимка:

Мамо! Имаме малък семеен празник — тази година за първи път събрахме реколта от лехите около къщата ни. Малка градина, за която така старателно се грижеха децата. Освен нашите, на снимката са двамата синове на равина Елиаху, а голямото момиче е дъщеря на съседа ни.

11.

1987 г., Москва

Зинаида Хенриховна — до сина си Гершон

Скъпи Гришенка! Поздравявам теб и Дебора с раждането на сина ви. Как ми се ще да видя децата ти — семейството ти расте и това е голяма радост. Трудно си те представям в ролята на патриарх!

Благодари на Дебора за снимките — децата са чудесни! Вие сте такава красива двойка! Светочка веднага обърна внимание, че всички момчета са наследили рижите коси на майка си, а момиченцето прилича на теб. Според руското поверие, когато дъщерята прилича на бащата, това ще й донесе щастие. Аня занесе снимките на братовчедите си в училище. Тя се гордее много с тях. Анечка е добро момиче, отличничка е. Ние със Светочка й взехме учител по английски — Любов Сергеевна, ти може би я помниш. През седемдесетте работехме заедно в училище, после тя си смени работата.

Аз също давам частни уроци, така че се справяме добре в материално отношение. Много обичам професията си, но трябва да призная, че уроците вкъщи не ми носят такова удовлетворение, както преподаването в училище. Макар, разбира се, постигнатото да е на добро ниво: миналата година имах осем частни ученика, всички получиха отлични оценки по литература и влязоха в университета. Колко ме огорчава, че децата ти не знаят руски.

Тези дни по радиото говореха за безредиците в Хеброн, треперя от страх за вашия живот. Нима не можете да се преместите на по-безопасно място? Ако си сам, мога да разбера, но може ли семейството ти да остава да живее на такова опасно място, след като е преминало през подобна трагедия. Ти самият си наричал немските евреи, които не са искали да напуснат Германия след идването на власт на Хитлер, безумци. Прекрасно помня думите ти, че те са били привлечени от немската култура, направили са погрешен избор и са заплатили с живота си и с живота на децата си. Защо, след като виждаш опасността, продължаваш упорито да държиш на това място?

Зная, че имаш своите убеждения и доводи, но в живота има обстоятелства, по-силни от нашите доводи, и се налага да правим компромиси. Не ми се сърди, задето ти пиша това, но ме разбери правилно, така се страхувам за теб и за твоите деца. Целувам те, майка ти.

12.

1987 г., Хеброн

Гершон Шимес — до Зинаида Хенриховна

Скъпа мамо! Нима досега не си разбрала, че става въпрос за живота, а не за избор на място за живеене. Еврейският живот може да се реализира само в земята на Израел. И не става дума за обединяване на семействата, а за възстановяване на съдбата и историята във висшия смисъл на тези понятия. Ти не разбираш защо сме тук!

Преди двайсет години Главният военен равин на армията на Израел Шломо Горен влезе в пещера Махпела, остави там свитък от Тората и се помоли за първи път от 700 години. От 1226 г. за евреите и християните беше забранено влизането в това свято място[128].

Равин Шломо Горен влезе в Хеброн с джип, само с шофьора си, начело на цялата армия, и оттогава евреите се завърнаха тук. Аз няма да се местя, няма да се махна от това място.

Ние живеем и ще живеем тук и те моля без тези жалки думи, защото губя последните остатъци от сантименталното си отношение към близките си роднини. Чуруликането ти по отношение на Светочка и нейния бивш мъж е направо смешно. Моето мнение е, че ти си длъжна да дойдеш, за да може внучката ти да живее на тази земя. Според еврейските закони дете, родено от майка-еврейка, е евреин. За да заслужа възможността да пристигна тук, аз лежах пет години по лагерите. Оставайки в Русия, вие се лишавате от бъдеще.

Думите ти, че ще учиш моите деца на руски език, са ми смешни. Те имат два езика — иврит и английски. Дебора намира за необходимо да ги научи на английски и аз не възразявам. Но всички деца получават религиозно възпитание. Равин Елиаху се занимава с децата — в нашето селище те са пет пъти повече от възрастните. Всички те са родени редом с гробовете на прадедите и едва ли ще им потрябва езикът на Пушкин и Толстой, както ти се изразяваш. Когато на тринайсет годишна възраст синовете ми ще празнуват своя Бар Мицва, те ще четат Тората на иврит. И повярвай, че най-големият вече има успехи в учението. Това поколение е длъжно добре да чете Тората и да държи автомат. Нарекохме малкия син Иегуда.

Ако искаш да отговарям на писмата ти, моля да не ми пишеш глупости и да си спестиш съветите. За тази цел имаш дъщеря си Светочка.

Твой син Гершон.

13.

1989 г., Москва

Зинаида Хенриховна — до сина си Гершон

Скъпи Гришенка! Не зная дали моето съобщение ще те зарадва, или ще те разстрои. Светочка се омъжва. От една страна се радвам много за нея, от друга — разбирам, че това ще промени всички планове. Ти трябва да помниш новия й избраник, съученика й Слава Казаков. Той беше влюбен в нея от шести клас, но тя въобще не му обръщаше внимание. Представи си, били организирали среща на старите съученици, те се срещнали отново и между тях се събудили нови чувства. Той вече се премести при нас. Светочка разцъфна — той е необикновено грижовен и внимателен. И с Анечка се държи прекрасно. Нали знаеш, че сега е много трудно да се справим с ежедневието — от сутрин до обед стоя по опашки, за да успея да купя някакви продукти, следобед в магазините няма абсолютно нищо. Добре, че в работата на Света от време на време раздават продукти по предварителна поръчка! Пък и сестрата на Слава е стоковед в универмаг и има връзки с хранителни магазини, тъй че и той веднъж седмично се връща с торби с месо, сирене, елда. Това ме освобождава до голяма степен от сутрешното препускане.

Приеха Анечка в балетно училище, от септември я водя на занимания. Тя е много увлечена, през цялото време танцува и слуша музика. Оказа се, че е много музикална. Ти ми беше писал, че Шошана също се занимава с музика. Несъмнено това е наследено от дядо им. Миша бе много надарен, можеше да свири на различни инструменти, научи се да свири даже и на хармоника.

Пращам ти снимка на Анечка, за да знаят децата ти каква сестричка си имат в Москва.

На леля ти Рима, за която ти никога не питаш, й откриха рак на млечната жлеза, оперираха я и сега минава курс по химиотерапия. Казват, че в Израел медицината е много напреднала, там правят чудеса. Ако можехме да я изпратим да се лекува в Израел… Беше ми казал, че във вашето селище имаш приятел хирург. Може ли да го попиташ дали не могат с нещо да помогнат на Рима? Тя е по-млада от мен с десет години и винаги е била здрава жена. Целувам те, скъпото ми момче. Майка ти.

П.С. Дебора получи ли играчките, които изпратих по пощата преди два месеца?

14.

1990 г., Хеброн

Гершон — до Зинаида Хенриховна в Москва

Мамо, за какви неща ми пишеш? Честно казано, изобщо не искам да знам за всичките тия неща. Спомням си оня козел Слава, много си подхождат с моята сестричка по степента на идиотизма си. Балет, хармоника, поръчки за продукти, горката Римочка, която цял живот е била кучка на кучките… Когато ме затвориха, се страхуваше да ви звънне по телефона. Безсмислици, някакви си. Вие живеете на друга планета, която въобще не ме интересува. Живейте си, както намерите за необходимо. При нас всичко е наред. Дебора ще ти прати снимки на втората ни дъщеря, която се роди преди две седмици. Бъдете здрави. Гершон.

15.

Декември, 1987 г., Хайфа

Из дневника на Хилда

След службата дойде Муса. Да поговори с Даниел. Бледен, намръщен. Никога не съм го виждала такъв. Изведнъж си дадох сметка, че просто е остарял. Косата му се е прошарила и е станала по-светла, а лицето му — по-тъмно. И не от загара, а от възрастта. Дори устните, които бяха толкова ярки, са посърнали и омекнали. Изведнъж сърцето ми спря — ние и двамата сме остарели и сме задушили нашата бедна любов… Когато хората се разотидоха, Муса и Даниел седнаха в нашата стаичка, аз запарих чай. Муса отказа да пие. Исках да си тръгна, но Даниел ми заповяда да остана. Не разбрах защо. Струваше ми се, че Муса искаше да говори с Даниел насаме. Седнах. Муса извади от джоба си арабски вестник и го подаде на Даниел. Той го погледна, каза му — прочети го ти, аз чета лошо на арабски.

Муса зачете откъси от реч на Арафат: „За героичните синове на Газа! За гордите синове на Западния Бряг! За мъжествените синове на Галилея! За непоколебимите синове на Негев! Пламъкът на революцията срещу ционистките завоеватели няма да угасне, докато нашата земя не бъде освободена от алчните окупатори. На всеки, който възнамерява да спре интифадата, преди тя да постигне своите крайни цели, аз сам ще изстрелям десетина куршума в гърдите…“

Муса остави вестника и произнесе:

— Нищо по-лошо от това не можеше да се случи.

Лицето на Даниел също посърна. Заклати глава, закри очите си с ръка.

— Трябва да се махнем оттук. Чичо ми сега е в Калифорния. Може би ще ми намери работа там или просто ще ме вземе при себе си — каза Муса.

— Ти си израелтянин.

— Аз съм арабин. Какво мога да направя?

— Ти си християнин.

— Аз съм чувал от месо и кости и имам четири деца.

— Моли се и работѝ — тихо рече Даниел.

— Моите братя-мюсюлмани се молят по пет пъти на ден — развика се Муса. — Правят намаз пет пъти! Не мога да ги надмина с молитвите си! И всички се молим на един Бог! Единен!

— Не викай, Муса, по-добре Му влез в положението: евреите се молят на Бога за унищожението на арабите, а те се молят на същия Бог за унищожението на евреите. А Той какво да направи?

Муса се засмя:

— Да, не трябваше да си имам работа с глупци!

— За Него няма други народи, всички са еднакви… Не мога да ти кажа: Муса, остани тук… През годините половината от енориашите ми напуснаха Израел. Аз самият си мисля: Бог не приема да губи. Но това, което става днес, е истинска победа на взаимната ненавист.

Муса си отиде. Изпратих го до вратата. Той ме погали по главата:

— Бих искал да имаме по още един живот…

Колата на Даниел беше на ремонт и той ме помоли да го откарам при брат Роман, настоятеля на арабската църква, където в началото на шейсетте години ни бяха разрешили да служим. Аз се учудих, Даниел се бе скарал с Роман и откакто онзи постави нов катинар на вратите на гробището, Даниел не желаеше да разговаря с него. Закарах го до квартирата на Роман. Видях как се прегърнаха на прага и как Роман се зарадва. Даниел знаеше, че когато Патриархът беше опитал да ни отнеме Храма на Илия при Извора, Роман отишъл при Патриарха и му казал, че нито една от арабските християнски общини в Хайфа няма да се настани в Храма на Илия. И Патриархът разперил ръце: „Какво говориш, това е недоразумение, нека всичко бъде, както си е.“ Даниел не отиде тогава да благодари на Роман за намесата му, но знам, че се радваше много. И сега те се срещнаха за първи път след толкова години…

А аз обърнах към къщи и си мислех: ако тук започне клане както през 29-та година, ще си замина за Германия. Няма да остана доброволно в центъра на кръвопролитието. Наистина Даниел казва, че човек свиква с всякаква мерзост, плен, лагер, затвор… А трябва ли да свиква? Навярно Муса е прав. Той трябва да замине оттук, за да не свикват децата му с тези неща. А аз?

16.

1988 г., Хайфа

Из дневника на Хилда

Мислех си, че никога повече няма да отида на това гробище! Вчера погребахме Муса, брат му, баща му и жена му. И още няколко роднини. Беше мрачно, валеше дъжд. Какво страшно място е Израел — тук войната се води вътре във всеки човек, няма правила, нито граници, няма смисъл, нито оправдание. Няма и надежда, че някога ще свърши. Муса току-що бе навършил петдесет. Документите му за отпътуване за работа в Америка бяха готови и билетите купени. Чичо му бе изпратил снимки на къщичката и градината, в които Муса и семейството му щяха да живеят. Бяха го наели за градинар в едно от най-богатите семейства в света, на което сега ще му се наложи да се задоволи с друг.

Ковчегът е затворен. Не видях нито лицето, нито ръцете му. Нямам нито една негова снимка. Аз нямам семейство, деца, родина, дори роден език — отдавна вече не зная кой език чувствам като роден: иврит или немски. Бяхме любовници почти двайсет години, после и това свърши. Не защото аз престанах да го обичам, а защото душата ми каза: стига. И той ме разбра. През последните години се виждахме само в църквата, понякога стояхме един до друг, и двамата разбирахме, че си нямаме по-близък човек на света; нежността беше останала, но бяхме погребали желанията си надълбоко. Запомних го такъв, какъвто го видях за последен път преди три седмици — с потъмняло лице, побелял и преждевременно състарен, със златен зъб, блеснал, когато се усмихна.

Тогава той не ми предложи да ме изпрати до вкъщи, така бе правилно. Обръщайки се, му помахах с ръка, той гледаше след мен, а аз продължих пътя си с леко сърце, защото почувствах, че имам друг живот, без любовното безумие, с което и двамата се борехме без успех, но не успяхме да го победим. Просто се изморихме до смърт от борбата и се предадохме. Вътре в мен ми беше някак празно и свободно, помислих се: слава богу, в моето сърце се освободи още малко място и нека в него се настани не користната и алчна човешка любов, а другата — която не познава користта. Почувствах още, как моето „аз“ е станало по-мъничко.

Даниел остана на помена. Аз си тръгнах. Не понасям отвратителната миризма на пържени пилета, която вече се носеше над приготвените маси.

Днес сутринта отидохме с Даниел до евтиния супермаркет, за да купим съдове за еднократно ползване, памперси за стари хора и още някои неща. Когато наблъскахме всичко в колата и вече се канехме да тръгваме, той неочаквано каза:

— Това, че твоето „аз“ се свива, става по-малко, заема по-малко място, е добре. Така в сърцето остава повече място за Бога. Въобще, това че с годините човек заема по-малко място, е правилно. Е, не говоря за себе си, защото с годините аз все повече дебелея.

Когато разтоварихме всичко и го подредихме по полиците в килера, Даниел рече:

— Нима мислиш, че можеш да заминеш оттук? Това е все едно да напуснеш бойното поле в решаващия момент.

— Мислиш, че именно сега е настъпил решаващият момент? — с раздразнение го попитах аз, защото мисълта да замина човъркаше душата ми.

— Момичето ми, това е християнският избор — да се намираш през цялото време в решаващия момент, в самата сърцевина на живота, да изпитваш болка и радост едновременно. Аз много те обичам. Нима никога не съм ти го казвал?

В този момент почувствах онова, за което той говореше: остра болка в сърцето и силна като болка радост.

17.

1991 г., Бъркли

Ева Манукян — до Естер Гантман

Скъпа Естер! След като си замина, ми липсваш още повече. През цялото време исках да ти го кажа, но се притеснявах. Пък и ти го знаеш. През целия си живот тъгувах за майка — и когато я нямаше, и когато се появи. Никога не успях да намеря удовлетворение. Струва ми се, че животът ми се стича така сложно, защото не съм имала никога майка до себе си. Ти ми стана много повече майка от Рита. Само с теб почувствах такава връзка, която ме захранва и ме прави по-силна и по-мъдра.

Скоро след заминаването ти при нас, у дома, се премести Енрике. Ти го видя — един от двамата приятели на Алекс, с които той прекара цялата последна година. Алекс попита кое е по-добре — с Енрике да си намерят квартира в града или да живеят вкъщи. Аз отсякох: вкъщи. Сега те се появяват двамата на закуска, весели, красиви. Все едно че имам двама сина. Усмихвам им се и варя кафе. Наистина това се случва само в събота и неделя — през седмицата аз излизам от къщи преди всички. Енрике е много добро момче. Услужлив е, приветлив, в него няма абсолютно никаква агресия. Макар да е по-голям от Алекс с пет години, двамата изглеждат като връстници. Имат еднакво телосложение и много обичат да си разменят дрехите. Енрике напуснал Мексико преди четири години, имал проблеми с родителите си. Спомена за това бегло и с такъв подтекст, сякаш да ме похвали за моята толерантност. Енрике завършва курс по дизайн и вече е поканен в някаква известна фирма. Алекс твърдо реши да се занимава със социология, но в тази област го интересува само хомосексуалният аспект.

Гриша е в чудесни отношения с тях — както и преди, когато се прибирам от работа, от гостната се чува силен смях. Усмихвам се и аз и ги моля да ме приемат в компанията им. Аз съм точно такава, каквато искат да ме видят синът ми и мъжът ми: доброжелателна, ТОЛЕРАНТНА, УЖАСНО ТОЛЕРАНТНА! Позволявам всичко на всички — на сина ми да спи с мъж, на мъжа ми да спи с жена. Аз съм самото великодушие. Всички ме обожават. Гриша е внимателен и мил, както никога по-рано. Не споменавам нито дума за Лайза и той ми е много благодарен. Както и преди, обятията му са горещи, а когато престанах да ходя на техните университетски развлечения, той просто бе във възторг от моята деликатност — отстъпих мястото си на Лайза в социалния живот. Останаха две университетски двойки, при които, както и преди, ходя с Гриша. Двусмислени и неизказани, съвсем договорни отношения. Май не е далеч времето, когато ще ходим на гости тримата. Гриша иска точно това. Макар да не се издава. Струва ми се обаче, че моята толерантност няма да стигне чак дотам. Сега мога да ти кажа съвършено честно: ужасно се боя, че той може да си тръгне. Съгласих се на всякакви форми в нашите отношения, само той да остане с мен. Можеш да престанеш да ме уважаваш.

Стига толкова по тия въпроси, май казах всичко. Ето нещо ново! Говорих по телефона с Рита. Тя има грандиозен план. През следващата година се навършват петдесет години от бягството от емското гето. (Между другото, след още два месеца и половина, аз пък ще навърша петдесет!). Решили са да организират в Емск среща на тези, които са останали живи и, представи си, майка ми също се кани да отиде. Тя може да бълнува, но това е по силите й. В инвалидна количка с три вида транспорт — от Хайфа до Одеса с параход, оттам със самолет до Минск и с влак до Емск. Отначало се ядосах ужасно: да си седи на мястото! После изведнъж осъзнах, че и това е проява на нейния идиотско-героичен характер: тя не желае да се съобразява с нищо и най-малко със собственото си състояние. От мен иска да я взема от Хайфа и да направим заедно това пътешествие.

Да, аз го искам! Разбрах, че искам да видя всичко със собствените си очи, това ще бъде по-силно от сеанс по психоанализа на кушетката; не фройдистко надникване под родителската постеля в момента на твоето зачеване, а живо съприкосновение с миналото на семейството и народа. Извини ме за патоса. Пиши ми, моля те, получила ли си покана за тази среща? Ще заминеш ли? Незнайно защо, самата мисъл, че и ти ще бъдеш там, прави това пътуване безкрайно важно за мен.

Знаеш ли как живея? Като върху минно поле — заобикалям опасните места, за това не мисли, за онова не говори, просто не си спомняй… Въобще, мисли по-малко! Само с теб мога да разговарям, без да се боя да не наруша чупливото равновесие в идиотския си живот. Целувам те. Ева.

18.

Декември, 1991 г., Хайфа

Рита Ковач — до Павел Качински

Драги Павел! Ние прекарахме целия си живот един до друг, имахме общи идеали, общи цели и приятели. Но се случи така, че в края на живота ми Господ ми се откри и сега желая само едно: да разделя своята радост с всичките си близки хора. Когато човек прави една крачка към Бога, Бог прави две наведнъж. Необходимо е само да се осъзнае — да признаеш — че без Бог човек не може нищо. Когато си мисля каква енергия, сили и какъв героизъм проявихме не заради божествени цели, а заради цели човешки, изпитвам голяма мъка. Не те викам да дойдеш в Хайфа, знаейки колко ти е трудно да оставиш горката Мирка сама, но искам да ти предложа малко пътуване до Беларус. Получих писмо от един стар досадник, с когото бяхме заедно в гетото и заедно избягахме оттам: те уреждат среща на всички останали живи, ще присъства и онзи свещеник-евреин, който е помагал за снабдяването ни с оръжие за бягството. Интересно е да го види човек.

Предлагам ти да дойдеш в Емск, където, без съмнение, ще се срещнем за последен път. Мен ще ме доведе Ева, но е възможно да ни придружи и моята английска приятелка Агнес. Оттам аз няма да замина нито за Лодз, нито за Варшава. Ти би могъл. Все пак стоиш на собствените си крака.

Освен това, Павел, няма да крия, че много искам да споделя с теб това, което придобих. Съжалявам, че моята среща се случи толкова късно, но докато човек е жив, никога не е късно. Горещо се моля срещата да се осъществи — моята с теб, а твоята — с Господ. Нека Бог благослови теб и твоите близки. Твоята стара приятелка Маргарита (Рита) Ковач.

19.

Януари, 1992 г., Йерусалим

Ева Манукян — до Естер Гантман

Мила Естер! Дори не успях да ти позвъня от къщи, толкова екстремно се случи всичко. На 5 януари сутринта ми се обадиха по телефона от Хайфа и казаха, че Рита е починала през нощта. Гриша ме закара веднага на летището. Добрах се до Хайфа по ужасен начин — с две прекачвания и осемчасово чакане във Франкфурт. Погребението на майка ми беше на следващия ден. Много неща ме поразиха, трогнаха и дори ме потресоха в този ден. Сега е нощ, аз съм пълна с впечатления и не мога да спя, освен всичко друго и заради разликата във времето.

И реших да ти пиша. Оказа се, че майка ми има прекрасно лице. В края на живота си все пак го беше заслужила. Онова напрегнато-подозрително изражение, свойствено за нея през целия й живот, се беше сменило с израз на покой и дълбоко удовлетворение.

Малко преди смъртта си тя се е подстригала и сега изглеждаше много по-добре с побелелите си коси и гъстия бретон, отколкото с учителския си кок. Звучи нелепо, но е вярно.

За опелото й беше оказана голяма чест — откараха ковчега с тялото в англиканската мисия в Йерусалим, озовах се на място, за чието съществуване даже и не подозирах.

Преди началото на службата в аскетичното помещение на мисията влезе евреин — един такъв типичен, с кипа и в молитвено покривало. Прочете възпоменателни молитви над затворения ковчег. Седях на пейката до Агнес. Отначало исках да попитам нещо, но премислих — нека всичко си върви, както са го намислили.

После дойде пасторът и поведе заупокойната служба.

Излязохме в градината и видях колко е прекрасна — лимоновите дървета цъфтяха, както в Сицилия по това време на годината. Някои от овошките бяха още голи, на едно дърво висяха нарове, а нямаше нито едно листо. Но цялата градина беше в зеленина, навсякъде имаше хвойнови храсти, кипариси и палми. Слънцето бе ярко и хладно, наоколо беше ослепително и тихо.

— Сега ще отидем на гробището — каза Агнес и ме поведе към оградата. Зад нея видях самотна много впечатляваща скала от изветрял шуплест варовик.

— Ние мислим, че именно това е Голгота. Череп. Прилича, нали? — Агнес се усмихна, показвайки дългите си английски зъби. Аз не я разбрах. Тя взе да ми обяснява.

— Това е алтернативната Голгота. В края на миналия век тук намерили цистерна за вода и остатъци от древна градина. Сегашната градина е млада, засадена е сравнително неотдавна. Откривайки цистерната, изведнъж видели и Голготата, макар тя никога да не се е крила. Тази скала е била винаги тук и никой не й е обръщал внимание. А после намерили и гроба в пещерата. Изглежда, че това е гробът, приготвен от Йосиф Ариматейски за самия него и за роднините му.

Едва сега забелязах, че скалата е като излят човешки череп с празни очни кухини и пропаднал нос.

Тя ме поведе по една странична пътечка към неголямо отверстие в скалата — врата? По-нависоко пък бе пробит малък прозорец. До самия вход лежеше издялан дълъг камък, приличащ на релса. Малко встрани стоеше друг кръгъл камък.

— Този камък е от друго място, той е малко по-малък по размери от онзи, който е затварял входа на пещерата. Той е изчезнал за тези две хиляди години. Ако кръглият, затварящ входа, стои върху каменната релса, лесно може да бъде преместен. Той просто се търкаля. Но за жените все пак е трудно. Ще повикаме на помощ градинаря. А ти влез, разгледай.

Тръгнах като насън. Била съм на Гроба Господен, дори неведнъж. Влизала съм всред суматохата в огромното съоръжение, където един храм е притиснат от друг, всичко е разпокъсано и хаотично, старици в черно, туристи и служители… И параклис на мястото на погребението. Опашка да влезеш в пещерата. Туристите щракат с фотоапаратите си. Екскурзоводите бърборят на всевъзможни езици. И всичко това не говори нищо на душата ми.

А тук нямаше никого. Обхвана ме силното чувство, че ще вляза и ще видя оставеното наметало. Пещерата е разделена на две крипти, в по-далечната имаше каменно ложе. Кожата по ръцете ми настръхна, побиха ме вечните ми тръпки.

Агнес стоеше отвън и се усмихваше:

— Нали наистина прилича много?

Истина беше, много, много приличаше.

На пейка под голямо смокиново дърво седяха две жени в дълги поли и с големи ръце, отпуснати върху коленете им. Едната извади пита от торбата си, разчупи я и подаде половината на съседката си. Тя се прекръсти и отхапа.

Четирима мъже занесоха ковчега на майка ми до автоплатформата и се отправихме към англиканското гробище. Нямаше цветя. Аз не бях успяла да купя, а братята-англиканци сложиха, както е прието при евреите, белезникави камъни в горната част на гроба.

След погребението пасторът се приближи, приличаше на Агнес, със същите дълги зъби и белезникави очи; брат и сестра, помислих си аз, но стана ясно, че са мъж и жена. Той ми стисна ръката и ми връчи два листа хартия. На единия бяха написани думите на молитва и ноти, а вторият бе свидетелството за опело.

Рита, която държеше в идеален ред всичките си документи и бумаги, може да бъде напълно доволна. Естер, скъпа! Случи се това, на което никога не съм се надявала: аз се помирих с нея.

Сега ще имам много време да се разкайвам, да се чувствам виновна и безсърдечна. Но днес с нея сме в пълен мир.

Вдругиден отлитам за вкъщи. Целувам те. Лека нощ. Тук вече светлее.

Твоя Ева.

20.

Ноември, 1991 г., Йерусалим

Рувим Лахиш — до Даниел Щайн

Драги Даниел! Наминах два пъти към теб в манастира, но не те извикаха. Втория път ти оставих бележка с номера на телефона си, но ти не ми се обади. Монасите от манастира не бяха хич любезни, затова не съм и сигурен дали са ти предали бележката. Знаеш ли, че аз водя обширна кореспонденция с онези от Чорная пуща, които са живи? Тези, които на 11 август 42-ра избягаха от гетото и дочакаха освобождението са малко. И с всяка година стават все по-малко. Срещахме се с Давид, той живее в Ашкелон, и решихме, че ще бъде добре да организираме мероприятие в чест на петдесетгодишнината от онзи ден, когато ти ни помогна да избягаме. Пиша си с Берл Калманович от Ню Йорк, с Яков Свирски от Охайо и с още две момчета от бившите партизани. В Беларус има много малко евреи. Както съм чувал, в Емск не е останал изобщо никой, но са останали костите на нашите родители, на роднините ни. Ти знаеш, че двете ми сестри с племенниците ми загубиха там живота си. Аз ще организирам всичко. Сам разбираш, че ти си централната фигура, ще седиш начело на масата, ние ще пием и ще си спомним всичко.

Сега, конкретно: кого си срещал, с кого си поддържал връзка от тези, които бяха партизани? Изпрати ми адресите. Ние с Давид си поговорихме, помислихме, че може хората да дойдат и с децата си, за да им покажем как сме живели тогава. Мисля си да отида по-рано тази година и да видя дали можем да поставим поне надгробен паметник. Ти не си от нашия край и не знаеш колко богато беше еврейското гробище преди войната — паметниците бяха от мрамор и гранит. Дали се е запазило нещо? Не мисля. Това, което немците не са унищожили, за него се е погрижила съветската власт. Трябва да се съберат пари и да се постави общ паметник за всички. Позвъни ми или ми пиши. От името на Обединението на бившите жители на Емск: Рувим Лахиш.

21.

1984 г., Йерусалим

Фьодор Кривцов — до отец Михаил в Тишкино

Драги отче Михаиле! Отидох да поздравя майка Йоанна с Деня на Ангела, а тя ми дава писмо от теб. Зарадвах се, а тя ми заповядва: сядай и пиши отговор!

Господ ме доведе на такова място, за което се молех. Намерих си истински старец. Живее в пещера, както са живели сирийците. С какво се храни — не зная. Има изворче, ала да се покатери по планината за вода, не е по силите и на млад човек. Бог знае как той се добира дотам с кратунката. Измива се, налива си вода в нея и се спуска като гущер обратно по планината. Няма никаква трева, само камък. Гарван ли му носи храна, или го храни ангел — не знам. Той живее в тази пещера от незапомнени години, един грък ми каза, че трябва да има стотина години. Аз вярвам. Или лъжат? През светлата част от деня чете, през тъмната се моли. Няма място за спане — има един камък за сядане, на него и спи. Дълго време не ме допускаше до себе си. Не разговаряше с мен. Веднъж му донесох колаче, той не излезе. Оставих го в пролуката към пещерата. Идвам на другия ден, колачето го няма. А може и животните да са го изяли? Наричат го Абун, но това е прозвище, означава „отец“, а името му не знае никой. До пещерата има малка площадка, камък като маса, на него слага книгата си, а самият той стои на колене пред книгата. Чете на гръцки. Когато се качвам към него по скалата, дъхът ми ще излети; макар да е сухо и непригодно, това място ми се струва като рая. Отче Михаиле! Ако той ме приеме при себе си, ако ми позволи да поживея с него, аз стопроцентово ще се махна оттук, защото, както казваше старецът Паисий от Атон, един процент ме държи в света, а тук със сигурност няма никакъв процент. Искам да съм винаги на това място, край Абун. Навестих майка Йоанна, сега отивам на скалата, ако ме приеме, оставам. Братски те целувам: Раб Божи Фьодор.

22.

1988 г., Йерусалим

Майка Йоанна — до отец Михаил в Тишкино

Скъпи отец Михаил! Поздравявам те със Светлия Празник! Навярно си си мислил, че е време да ме запишеш в списъка за възпоменание, а ето че съм жива. Бях се наканила да умирам, намазаха тялото ми, причестих се, а моята нова монахиня Наденка ме закара в болницата. Сложиха ме на масата, разрязаха ме и извадиха тумора, много голям, но доброкачествен. Признавам ти, че се почувствах много добре след операцията — на корема ми е леко и е толкова хубаво. Преди усещах голяма тежест. Е, мисля си, Божията воля е над всички, над лекарите също. А Наденка е от новото поколение — с висше образование, със светско възпитание, тя има такава власт над мен, сега настоява да ми оперират катарактата. През следващата седмица ще ме откарат в Хадас, това е тукашна болница, в очното. Отначало ще направят операция на едното око, после и на другото.

На триножника ми стои недорисуваната „Хвалете…“, покрита с чаршаф. Надя ме успокоява: ето, Господ иска Вие, майко, да я довършите. Аз от три години виждам само прозореца, не различавам какво има отвъд него. Наистина не знам. Когато получиш писмото ми, аз или ще виждам, или така и ще си остана в тъмнина до края.

Скъпи синко! Изпращала съм ти своята благословия, но сега я пращам още веднъж. Годините ми са такива, че всеки момент очакваш края. Тук имахме една майка Висариония, умът й съвсем я беше напуснал, макар да бе две години на крака. Ох, не бих желала такова нещо. Светлината на разума е по-привлекателна от светлината на прозореца. Както е писал Пушкин: „Не дай Бог да полудея, не, по-добре патерица и затвор, не, по-леко е труд и глад…“ Ама и това е глупост. Трудът и така е хубав, сам по себе си е радост.

Ако операцията бъде успешна, сама ще ти пиша, а така, нали виждаш, написано е от чужда ръка. Пише Надя. Господ да е с теб! Благославям Ниночка и момичетата Екатерина, Вера и Анастасия. Йоанна.

23.

1988 г.

Майка Йоанна — до отец Михаил в Тишкино

Мили мой приятелю Мишенка! Пиша сама! Драсканиците са неразбираеми. Ръката ми е отвикнала, но окото ми вижда. Казаха, че по-късно ще ми направят очила и ще бъда съвсем добре. Лекарят беше руснак, весел, хвалеше моето перде; казваше, че се е обелило като обвивка на бонбон. Обеща след два месеца да оперира и другото око.

В неделя отидох на църква — всичко сияе! Пълно е със светлина, светлината залива всичко. И иконостасът, и прозорците ми се струват златни. Ох, колко тъжно беше да се живее без слънце.

Много се радвам, синчето ми, че семейството ти се е увеличило. Знам, че всички мъже искат синове, не се радват много на момичетата. Ето, че дочака момче в дома си. Слава на Бога! Не си написал как сте го нарекли? Забрави ли? Или: да се сетя сама? Не е ли Серафим? По-рано много кръщаваха в чест на Серафим Саровски Чудотвореца, а май излезе от мода. Няма време да пиша — звънят за обедна молитва. Господ да е с теб. Йоанна.

24.

1 Август, 1992 г., Йерусалим

Майка Йоанна — до отец Михаил в Тишкино

Поздравявам те, Мишенка! Получих и писмото ти и „Църковен вестник“. Двадесет и пет години свещеничество — не е малка работа! Изпрати ми снимка, как те честваха. Нима самият Владика е идвал при теб в Тишкино? Страхувай се и трепери! Както е казано — и хулите, и похвалите приемай равнодушно. Мишенка! Как се промени всичко, кой ли би помислил! Проклетата власт свърши, на теб ти връчват църковни награди! Тук четохме, че новото правителство се побратимява с Църквата, а аз съм недоверчива, откакто съм се родила, не обичам началството. Ти не слушай старицата. И аз ще се похваля — и на мен ми направиха честване; не зная кой си е спомнил, аз самата бях забравила, но и аз имах кръгла годишнина — чукнах деветдесетте. И какво започнах да си спомням? Рождените си дни — както съм ги и запомнила. Особено добре ми изплува, когато станах на десет. През онази година не заминахме за нашето имение в Гриднево, защото майка ми роди тежко брат ми Володя, правиха й операция — едва я спасиха и тя още бе болна. Непрекъснато отлагахме преместването, заминахме едва след 11 юли, деня на моя Ангел. Помня всички гости — не бяха много, защото всички бяха напуснали града, и аз се тревожех, че ще получа малко подаръци. Нас не ни глезеха, но през онази година мама ми подари френска кукла със затварящи се очи, с букли, в морски костюм и кожени обувки с копченце. Доживявахме последните си щастливи години, после започна войната. Татко беше адмирал. Ти навярно не знаеше? Тегли ме към старчески песни, няма кой да ме спре.

Исках да ти пиша още за твоето приятелче Фьодор Кривцов. Нали той си намери старец и се изгуби — има такива щастливи хора, които все търсят кому да подарят себе си. Намерил си някакъв отшелник — тук и досега не можеш да ги преброиш, от всички видове са: и гладуващи, и отшелници, и лечители, и чудотворци. Тълпи от шарлатани и побъркани. Светият човек е същество тихо, незабележимо. Дълго трябва да наблюдаваш, за да го разпознаеш. Е, както и да е, дойде вчера Фьодор. В Йерусалим не можеш да учудиш никого с нищо — когато аз бях току-що пристигнала тук и ходех по улиците на стария град, видях какви ли не хора — прокажени, обсебени от бяс, маскирани. Но Фьодор ме учуди. В мръсна риза, слаб като скелет, очите му горят с безумен пламък, гледа над главите, брада до кръста, цялата му глава в лишеи. Е, покрита с калимявка.

Старецът му починал. Беше му необходим свещеник за опелото. Познавам нашия Кирил, за нищо на света няма да се помъкне в планината — дебел е, задъхва се. Другият, Никодим, е пъргав, слаб, може и да се изкатери, но пък отсъства — в Синай е.

Аз казвам на Фьодор: иди при гърците, те имат много свещеници. Той клати глава: не, старецът беше скаран с гърците. Иди при сирийците, при коптите. Пак клати глава — вече му били отказали. Тук ми дойде на ум брат Даниел. Има, казвам му, един кармелит, той не отказва на никого, само че на теб едва ли ще ти свърши работа. И горкият Федя тръгна да го търси. Да, преди да поеме, каза, че неговият старец Абун е бил епископ на Истинната Църква на Христа, неин Патриарх. Попитах го, голяма ли е църквата. По-рано е имало трима души — Абун, един преди него, който му бил учител, и нашият Федя. Сега Фьодор остава сам. Излиза, че всички ние не сме истински… Не си ли чувал за такава Църква, Мишенка? Както и да е, изпратих го с Бога при Даниел в Хайфа. Той няма да откаже. Ще опее и патриарха, и скитника. Той е от незабележимите, цял живот живее някъде под стълбите. Заприказвах се. Господ да е с теб, приятелю мой, скъпи Мишенка!

25.

1992 г., Йерусалим

Телеграма от Надежда Кривошеина до отец Михаил в Тишкино

НА ВТОРИ АВГУСТ НА ДЕВЕТДЕСЕТ И ПЪРВАТА ГОДИНА ОТ ЖИВОТА СИ ПОЧИНА МАЙКА ЙОАННА СУМАРОКОВА ТЧК. НАДЕЖДА КРИВОШЕИНА.

26.

Януари, 1992 г., Йерусалим

Лахиш — до всички участници

Драги(а)……!

Комитетът по подготовката на срещата на съжителите от Емското гето съобщава следното:

1. Срещата ще се състои на 9 август тази година в град Емск. Имаме съгласието на градската администрация. Във връзка с това, че съществуващите там два хотела („Възход“ и „Октомври“) могат да приемат не повече от 60 души, а към днешната дата в списъка имаме 82 (да са здрави!), кметството ни отпуска сградата на общежитието на педагогическия техникум, където могат да се настанят 120 души.

2. За участие в тази паметна среща са поканени представители на Световни еврейски организации, представители на правителствата на Русия, Беларус, Полша и Германия. Някои вече отговориха. Със сигурност може да се каже, че ще пристигнат немски журналисти с киноапаратура. Разрешение за снимане не е получено още, аз вече съм във връзка с организациите, които отговорят за това.

3. В отговор на моето запитване към градската управа на Емск относно поставянето на паметник на загиналите евреи от гетото ми съобщиха, че в града вече има паметник на загиналите по време на освобождаването на Беларус съветски войници и втори не им е необходим. Но по всяка вероятност може да се постави паметник на старото еврейско гробище, което се е запазило. Така че събраните от нас пари ще бъдат употребени за тази цел.

4. От страна на градските власти ще има изказване на кмета на Емск и концерт на самодейци.

5. Всички подробности, свързани с билети, визи и придвижване, ще ви съобщавам постепенно, но всеки може да ми зададе писмено въпросите си.

Рувим Лахиш

27.

4 август, 1992 г., Хайфа

Из дневника на Хилда

Тръгнахме в четири часа сутринта и за два часа по пустия път се добрахме до завоя при Кумран. През целия път Даниел ми разказваше за някаква нова част от Кумранските ръкописи, която била публикувана току-що. За това май му е разказал самият археолог, който е открил чудото. В пещера №4 намерили някакъв нов ръкопис — страшно е да се изговори — от първи век преди Христа, в който авторът, пишещ от първо лице, нарича себе си Мойсей и разказва, че е познал страдания и печал, но сега е възнесен по-високо от ангелите, седи тържествено на небесен престол и е приближен до Всевишния повече от всички ангели… По текста може да се предположи, че това е писмо от другия свят, завещано на единомишлениците.

— Струва ми се — рече Даниел, — че днес ще видим един от тези, които са възнесени по-високо от ангелите…

Аз се засмях, а той, оказва се, не се шегуваше и ми каза сериозно, че отдавна е чувал за този старец, за чудесата, които някога е вършил, а после изведнъж престанал.

В това време видяхме една дълга фигура на пътя. Отначало помислих, че е бедуин. Омотан целият в парцали. После видях калимявката. Значи, това е онзи Фьодор. Спряхме колата, излязохме от нея. Той се кланя. Даниел му протяга ръка, онзи рязко се отдръпва от нея. „Ти свещеник ли си?“, пита.

Даниел му отговаря:

— Не се съмнявай, братко, повече от трийсет години. Не вярваш ли? — и му показва монашеския си презраменник, скапулария. — Сега вярваш ли? Имам и кръст. Е, не е толкова голям като твоя — усмихва се. Но другият и не мисли да се усмихне. А на гърдите му наистина виси огромен дървен кръст.

Минахме покрай вратите на резервата, покрай гробището отляво, започнахме да се изкачваме в планината. Знаменитите Кумрански пещери останаха отдясно. Вървяхме доста дълго, докато пътечката не свърши. Тогава Фьодор ни каза да го следваме съвсем точно и внимателно, да стъпваме там, дето е стъпил той, и да се държим за издатините, за които той се закрепва. Това си беше задача за алпинисти — някои от камъните се ронеха под краката ни, но други бяха здраво врастнали в земята, той ги познаваше всичките. Повече от ясно бе, че често лази нагоре. По този начин допълзяхме до малка площадка. Тя не бе разположена на върха, а малко встрани и на сянка. Поне сутрин. Следобед тук всичко е напечено от слънцето. Цепнатината към пещерата беше съвсем тясна — Даниел се вмъкна едва. Аз исках също да надникна, но Фьодор не ми позволи. Видях само, че вътре гори светилник.

Даниел и Фьодор се разбраха как да сторят опелото, кой какво да чете. Онзи помоли да се отслужи литургия над мъртвото тяло като над мощите на светец. Даниел кимна. Сложи си кръста, помоли се. Промъкна се в пещерата. Фьодор го последва. А за мен вътре тъй и нямаше място, стоях отвън. Трябваше да се пее, аз щях да пригласям, ако ми е познато.

Гледката беше сурова, спираща дъха. Долу Мъртво море преливаше в цвят на живак. Йордания не се виждаше от мъглата в далечината. Как човек може да живее тук толкова дълго? Фьодор казва: осемдесет години. Това, разбира се, просто не е възможно. Той помоли Даниел да води служението на арабски. Даниел го беше правил много пъти с брат Роман, но все пак ми беше казал да взема текста. Предавайки му го, надникнах в пещерата: върху гол камък лежеше завита в бял чаршаф мумия, главата също бе покрита. Гореше светилник. Даниел стоеше на колене пред камъка, защото дори и той със своя ръст не можеше да се изправи. Отстрани — препънат на три: Фьодор. Аз бих могла да се вмъкна само на четири крака. Даниел ми нареди да чета. Евангелието на Матея. Започнах тихо, стоейки навън.

И изведнъж ме пронизаха тръпки — такива тръпки, каквито не съм усещала в живота си. Беше към пладне, горещината някъде под четиресет, а челюстта ми се тресеше. Неочаквано ми стана някак тежко. По някакъв начин разбрах, че и на Даниел му е тежко. Имах бутилка с вода, исках да я дам на Даниел, но Фьодор не се обръщаше. Отпих глътка — при такава температура трябва да се пие непрекъснато, опитах още веднъж да предам бутилката на Даниел. Фьодор не я взимаше. На площадката нахлу слънцето, толкова силно, сякаш до нас се разгоря огън. Но треската не ми минаваше.

Отново зачетох. Свърших Матей и започнах Марк. От пещерата чувах арабски молитви и славянски думи. Четях, а като че ли вече бях изгубила съзнание. В действителност бях в съзнание, но някак полусънно, болнаво. Нещо се случи с времето — то не течеше, а се сви на кълбо и ме обгръщаше в пълна неподвижност. Най-сетне всичко свърши, Фьодор излезе, след него и Даниел. Сега забелязах купчината големи камъни, която лежеше до входа на пещерата. И Фьодор взе да затрупва входа. Пещерата се превърна в гроб. Ние с Даниел понечихме да му помогнем, но той заклати глава. Чакахме, докато закрие входа. После започнахме да се спускаме надолу. Беше още по-трудно, отколкото изкачването. Лошо си спомнях пътя, никога не бих го намерила сама.

Стигнахме до колата. Даниел предложи на Фьодор да тръгне с нас, но той отвърна, че трябва да се върне. Когато тръгвахме, го видяхме как побягна към планината. Изминахме в мълчание около четиресет километра и най-сетне попитах: какво беше това?

Даниел отговори:

— Не знам. Но в пещерата пъплеха змии. Или така ми се стори.

28.

Юли, 1992 г., Бъркли

Ева Манукян — до Естер Гантман

Скъпа Естер! Колкото и да е странно, всичко се подрежда много добре! Ще кацна в Бостън в петък вечер, прекарваме съботата с теб, помагам ти да си стегнеш багажа и в неделя сутринта летим за Франкфурт, където се прехвърляме на самолет за Минск. Ще трябва да почакаме три часа между полетите — това е единственият и най-прост вариант, защото от Франкфурт за Минск има полети само два пъти седмично и всеки друг маршрут би изисквал поне две прекачвания. В Минск ще изкараме нощта в хотел, а на сутринта ще отпътуваме със специален автобус до Емск. Кълна се, нито една географска точка на света не е предизвиквала такова вълнение, като този забравен от Бога Емск. За съжаление, Павел няма да може да дойде — жена му е тежко болна и той не я оставя сама вече две години. Рита винаги го е критикувала заради пристрастието му към женския пол. Той наистина май е имал безкрайни романи настрани, но сега, когато Мирка е в такова състояние, се държи безупречно. Жалко, че няма да мога да ви запозная. Моля те, не се вълнувай, не си мисли, че си най-възрастната от участниците в срещата; организаторите ми изпратиха списък и по някои признаци личи, че ти ще бъдеш там в числото на младите. Един евреин е роден през 1899 година! Сметни!

Целувам те. Няма да ти пиша повече. Ще се видим.

29.

Септември, 1992 г., Хайфа

Стенвестник в енорийския дом

Отчет за пътуването на Рувим Лахиш

В пътуването до град Емск на 9 август 1992 година взеха участие 44 души, жители на 9 страни, които през 42-ра, точно преди 50 години, са организирали бягство от Емското гето. От 300 души, избягали тогава, 124 са доживели края на войната, но за да отбележат събитието, пристигнаха 44 души и всички ние сме благодарни на Господ, че е запазил нашия живот, и скърбим за тези, които загинаха от ужасна мъчителна смърт от ръцете на фашистите. Сред нас бе и човекът, на когото сме задължени за живота си. Самият той, рискувайки собствения си живот, е организирал бягството от гетото. Това е нашият събрат Даниел Щайн, който сега е свещеник от католическата църква.

На 9 август към пладне пристигнахме в Емск и веднага тръгнахме из града. Замъкът стои, както си е стоял — полуразрушен, както си беше, когато се преселихме в него в края на 41-ва година. Дойдоха и местните жители, но са останали малко онези, които помнят събитието. Младите хора, оказа се, въобще не знаят за случилото се тук преди 50 години.

Затова пък се състоя една среща, която трогна всички. Сред пристигналите беше и Естер Гантман от Америка, до войната тя е работила в Емск като зъболекар, а след бягството, вече в партизанския отряд, е асистирала на мъжа си Исак при хирургичните операции. Исак е починал, лека му пръст. Към Естер се доближи местен старец, беларусин, попита я дали го помни. Оказа се, че той носи зъбите, които тя му е направила преди войната. В един бой му избили трите предни зъба, а тя ги е направила толкова добре, че сега всички други са паднали, но тези три стоят.

Всички бяха много потиснати. На някои тук са убити родителите и роднините, а на всички — приятелите и съседите. Обитателите на гетото са разстрелвани не в замъка, а на два километра от него, в дерето. Отидохме там. Работниците вече се бяха заели с полагането на камъка, който бяхме докарали. Мястото не е избрано сполучливо, някак си неугледно е. Но ние не се решихме да поставим камъка на територията на Емския замък; първо, там няма никого от нашите. Второ, замъкът може да потрябва на властите и те ще изхвърлят нашия камък. А над дерето няма да има никакъв строеж.

Вечерта пристигна и нашият главен герой Даниел Щайн. Той беше летял през Москва и дойде с влак. Вечерта пристигнаха и немските журналисти и кинаджии. Те нападнаха Даниел и неговата помощничка, германка, и заедно седяха в хола на хотела до късно, за да си говорят.

На другия ден, 10 август, на площад „Ленин“ беше организиран митинг, на който кметът Римкевич произнесе реч, а след него и героят-партизанин Сава Николайчик. Словото на Римкевич ни достави удоволствие, колкото и четенето на съветските вестници, които могат да те излекуват от симпатиите към социализма. Наистина сред нас имаше един, казва се Лейб Рафалски от Тел Авив, който вече е разлюбил Сталин, но още обича Ленин и Карл Маркс. Изказването на Сава беше добро, помня го още от Чорная пуща, той бе началник на един западен отряд, но нашите поддържаха връзки с него. Той е мъж на място, с глава на раменете си, воювал е и на фронта, където е загубил едната си ръка.

След тях взех думата и аз, Рувим Лахиш, гражданин на Израел. Благодарих на градските власти и местното население, че са запазили половината от еврейското гробище, а на другата половина са построили много хубав стадион. След речите, положихме венци на паметника на героите-освободители на Беларус и град Емск от немско-фашистките завоеватели.

После тук на площада самодейци изнесоха концерт: група ученици изпълниха беларуски народни песни и танци, артисти от Минската филхармония изпяха под открито небе няколко арии от опери на Верди, после други артисти рецитираха стихове от Пушкин и Лермонтов и от военните поети Константин Симонов и Михаил Исаковски. Ансамбълът за народни инструменти при Дома на културата се представи с много хубаво изпълнение на народни песни.

Един от участниците в нашата група, Ноел Шац, изпя Lomir ale ineynem и „Тумбалалайка“, всички го подкрепихме.

В местния ресторант „Вълна“ бяха наредили трапеза, всички бяхме много доволни, защото никъде няма такива вкусни картофи, каквито растат в Беларус, няма нито в Израел, нито в Канада.

На другия ден се случи най-важното. Беше поставен паметникът. Имаше откриване. Прочете се поименно списъкът на загиналите — повече от петстотин души. Положен бе много труд, за да бъдат издирени всички тези имена и никой да не бъде забравен.

Аз произнесох реч. Една местна жена, Елизавета Фоминична Кутикова, също произнесе реч. През цялата война тя е укривала при себе си Рая Равикович с дъщеричката й Верочка, спасила им е живота. Сега Верочка самата е баба, те се срещнаха като роднини. Рая е починала миналата година в Израел. Всички плакаха, разбира се. В Йерусалимския музей в памет на загиналите Яд Вашем[129], в чест на такива праведници, спасявали евреите, са посадени дървета. По дърво на всеки. Но в чест на Елизавета Фоминична няма посадено дърво в Яд Вашем. Виновна е Рая. В интерес на истината, тя е изпращала пари на Елизавета Фоминична, но не се е погрижила да я почете. Когато се върнем вкъщи, ще оправим това, ще поканим Елизавета и ще посадим дърво, ще я посрещнем добре и ще й покажем всичко. Хората, които са спасявали евреи през войната, са почитани като праведници на света, а нея са я забравили.

Римкевич бе изпратил заместничката си, красива жена, тя също взе думата. Накрая излезе нашият равин Хаим Зусманович, син на Берл Зусманович, който също бе избягал от гетото, но не беше доживял този ден, починал е през 1985 година. Хаим се родил в Израел през 52-ра. Отначало той произнесе реч, а сетне прочете кадиш.

Имаше още едно събитие — служба в катедралата, но аз не присъствах, не ходя там. За това ще разкажат тези, които са присъствали.

Как да опиша чувството на скръб и благодарност? Бяха избити шест милиона. Вече го няма онова европейско еврейство, което говореше на идиш. Децата ни говорят на иврит, други евреи — на английски, руски, на всякакви други езици. От петте хиляди евреи, жители на Емск преди войната, е останала една еврейка. Няма да говоря за нея, тя сама ще разкаже за себе си.

Благодарни сме на съдбата или на Бога, или не зная как по-добре да го кажа, но ние, 44 души сме живи, от нас са се родили много деца и внуци. Преброих ги и се оказа, че нашето потомство, на тези, които сме избягали от гетото в Емск и сме оживели, наброява повече от четиристотин души. Има още някого, на когото сме благодарни — Даниел Щайн. Благодарим му, че ни преведе като Мойсей.

Август, 1992 г.

Реч на равина Хаим Зусманович

Знаете ли, че днес е най-траурният за евреите ден, девети ав? Нашият ден на скръбта по странен начин съвпада именно с девети ав[130]. Това е денят на бягството от гетото и денят, когато тук са загинали стотици наши родственици и близки. Това е ден на пост, нищо не се яде, не се пие и не се обуват обувки, направени от кожа. Постът започва вечерта на осми ав няколко минути преди да се скрие слънцето, и завършва след изгряването на звездите в небето вечерта на девети ав.

Най-напред постът на девети ав се свързва с „греха на разузнавачите“ — когато Мойсей довежда евреите до границите на Обетованата земя, те се побояли да навлязат в нея и измолили от водача си да изпрати разузнавачи, които да разберат що за страна лежи пред тях и да я опишат, като се върнат. Макар такава молба да говорела за съмнението на народа в думите на Бога, Мойсей се съгласил да прати съгледвачи. Върнали се те след 40 дена и съобщили, че страната е в укрепления до небето и е населена от великани, в сравнение с които евреите са „малки като щурци“. Само двама от разузнавачите казали, че Обетованата земя е прекрасна, но не им повярвали. През цялата нощ на осмия срещу деветия ден от месеца ав евреите плакали, говорейки, че Бог ги е изпратил в тази страна, за да намерят гибелта си и че е било по-добре да бяха умрели в пустинята. Тогава Бог се разгневил, рекъл им, че плачат напразно, но оттук нататък ще имат много поводи да плачат в тази нощ. Това ще бъде наказанието на евреите заради неверието им.

Първото наказание било, че на поколението, излязло от Египет, не било съдено да влезе в Обетованата земя. То скитало из пустинята 40 години — по година за всеки ден разузнаване. И измрели там, както и молели в момента на малодушие. Едва децата им влезли в Обетованата земя.

Второто наказание дошло, защото евреите се уплашили от народите, населяващи Ханаан, и се отказали да навлязат в Израел в посоченото от Бог време. Затова им предстояли години на тежки войни за тази земя. Макар, ако бяха послушали Господ, да са могли да я получат без всякакви усилия.

Но дори влизайки в Обетованата земя, евреите продължават да грешат. Те не вярвали в Истинния Бог, били им нужни кумири и идоли, материални неща.

Пророк Йеремия, свидетел на разрушаването на Първия Храм, разказвал, че хората направили дори от самия Храм обект на поклонение. Те мислели, че не Бог, а Храмът ги спасява и той ще изкупи техните прегрешения. Затова Храмът бил разрушен. Бог премахнал тази съблазън.

Бог очаква от евреите вяра и докато не се покаят за греха на неверието, това наказание ще бъде с тях, ще се появяват все нови и нови поводи за плач в този ден.

Ето списък на печалните събития, случвали се на девети ав в продължение на векове:

На девети ав 2449 година от сътворението на света (1313 г. пр.н.е.) Всевишният произнесъл присъда, според която напусналото Египет поколение е било обречено да се скита из пустинята 40 години и да умре, без да види страната на Израил.

На девети ав 3338 г. от сътворението на света (422 г. пр.н.е.[131]) Първият Храм, построен от Соломон в X в. преди Христа, е сринат и изпепелен от вавилонския цар Навуходоносор II.

На девети ав 3828 година от сътворението (70 г. от н.е.) бил разрушен Вторият Храм, построен в V в. преди Христа и разширен от Ирод Велики през 64 г. от н.е. Сторил го римският военачалник Тит Веспасиан, който после станал император[132].

На девети ав 3895 г. (или 135-а година от Христа) пада Бейтар, последната крепост на еврейските въстаници, а вождът им Шимон Бар-Кохба бива убит. Според свидетелствата на римския историк Дион Касий в сраженията загинали 580 хиляди евреи, били разрушени 50 укрепени града и 985 селища; почти цяла Юдея се превърнала в изпепелена пустиня.

На девети ав, няколко години след поражението във въстанието на Бар-Кохба, римският управител Турнус Руфус изорал цялата територия на Храма и неговата околност. Изпълнило се казаното от пророка: „Затова заради вас Сион ще бъде разоран като нива и Йерусалим ще стане грамада руини, а Храмовата планина като горист хълм.“[133] Завоевателите забранили на евреите да живеят в Йерусалим. Всеки, който би нарушил забраната, бил заплашен от смъртно наказание. Йерусалим станал езически град под името Елия Капитолина.

На девети ав 4855 г. (или по съвременния календар: 1095 година от н.е.) папа Урбан II обявил началото на първия кръстоносен поход, в резултат на който „воините на Христа“ избили десетки хиляди евреи и унищожили много еврейски общини.

На девети ав 1290 г. започнало масовото изгнание на евреите от Англия, а през 1306 г. и от Франция.

На девети ав 1348 г. европейските евреи били обвинени в организирането на една от най-големите епидемии от чума („Черната смърт“). Това обвинение довело до вълна от погроми и убийства.

На девети ав 1492 г. кралят на Испания Фердинанд II Арагонски и кралица Изабел I Кастилска издали указ за прогонването на евреите от Испания.

На девети ав 1555 година кварталите в Рим, където живеели евреи, били обградени със стени и превърнати в гето, а две години по-късно, също на девети ав, в гетото били преселени и останалите евреи от страната.

На девети ав 1648 г. десетки, дори стотици хиляди евреи в Полша, Украйна, Бесарабия били изклани от хетмана Богдан Хмелницки и сподвижниците му.

На девети ав 1882 г. в Русия започнали погроми над еврейски общини.

На девети ав 1914 г. е започнала Първата световна война.

На девети ав 1942 г. е започнало депортирането на евреите от Варшавското гето, на същия ден започнал да функционира и лагерът на смъртта в Треблинка, отново на същия ден в град Емск са били разстреляни петстотин наши сънародници и близки.

Но пак на същия ден триста човека са били изведени от гетото и са били спасени.

Девети ав е най-печалната дата в еврейския календар. Но независимо от това, евреите вярват, че някога тази дата ще се превърне в най-големия празник: когато всички евреи ще се разкаят за греховете си и ще се обърнат към Бога; и в този ден ще се роди Месията.

Интервю с Лея Шпилман

— Кажете, моля Ви, Лея Пейсаховна, как се случи така, че Вие се оказахте единствената еврейка в град Емск?

— След войната се появиха няколко десетки евреи. Всичките бедни — не им беше останало нищо: нито дом, нито имущество. Една част беше изгоряла, другото го бяха задигнали. Не само в града живееха евреи, много живееха в чифлици, ферми — занимаваха се със селско стопанство. Тези последните бяха избити почти всичките. Брат ми и семейството му бяха разстреляни през 42-ра година. До революцията имахме прислуга, Настенка, дъщеря й Сима беше колкото мен. От деца бяхме много задружни. Когато започна войната, Настенка ме взе при себе си на село. Бях на единайсет години. Настенка ме подстрига, накара ме да нося забрадка, да си покривам главата, защото косите ми бяха типично еврейски, а след подстригването не се забелязваше. Тогава стрижеха децата често заради въшки. Нямаше газ да се намажем.

— Как така се оказахте единствената еврейка сега?

— Казах, че отначало бяха няколко десетки. Върна се братовчедката на майка ми, искаше да ме вземе, но аз не исках да се отделя от Настя и Сима. Бях дива, боях се от всички. Мисля, че психиката ми не беше наред. А може и сега да не е добре. Дъщеря ми казва така: майка е побъркана. После от фронта се върна синът на Настя — Толя, инвалид, разбира се. Аз се омъжих за него, но той скоро умря. Отгледах дъщеря си сама. А през осемдесета година замина за Америка. Всички се разпръснаха — едни на запад, други на изток, трети на север, четвърти на юг. Отначало мнозина се изселиха от Беларус в Русия, един инженер замина на строителството в Норилск. Имаше такива, които отпътуваха за Израел, за Америка. А дъщеря ми отиде да учи в Минск, запознала се там с еврейски младеж и решили да заминат заедно. Но ние със Сима живеем тук. Дъщеря ми все ми вика: идвайте, идвайте. Само че за какво? Тук си имаме всичко — дом, градина. Сима не се е омъжвала, девойка е. Погребахме Настенка отдавна. Моите гробове всички са тук — на майчицата ми, на баща ми, на осемте ми братчета и сестрички, баби-дядовци, всички убити в един ден. Ето така сега съм сама.

— Лея Пейсаховна, а защо не искате да се преместите при дъщеря си?

— Този въпрос дори не подлежи на обсъждане. Как така ще се преместя в тази Америка, за какво ми е тя. На Лилечка й харесва, нека си живее там. На мен там нищо не ми харесва. Ето например миналия път ми донесе костюм, така и не съм го облякла. С голяма яка и зелен на цвят. И обувките са толкова меки, че кракът ми се клатушка. Е, шегувам се, разбира се. Тук са гробовете, всеки ден ходя, почиствам, всичко е разтребено. Имаме си свой дом. Настенка ни го прехвърли на двете ни. Сима получава пристъпи, как да замина?

— Лея Пейсаховна, били ли сте на гости при дъщеря си в Америка? В кой град живее тя?

— Не съм била там. Много е далече. Ако беше по-близо, бих заминала. Но съдете сами, аз цял живот в Минск не съм била, по-далеч от Гродно не съм пътувала, а колко прехвърляния са нужни да се отиде до там… И с багажа е трудно. Не, не ме молете, за нищо на света не бих тръгнала. Ако й стане тъжно за мен, сама ще дойде на гости. Градът има име подобно на нашите места — Остин.

— Лея Пейсаховна, вие ходите на гробовете, знаете кой къде е погребан, на нас тук ни казаха, че са разстреляни петстотин души.

— Вие мислите, че ходя в дерето? В никакъв случай! Не, объркали сте се, аз въобще не ходя натам. Само на старото еврейско гробище. В тази част, която се е запазила. Разбира се, има много разбити гробове. Но аз чистя пътечките, оградите, където са запазени, плевя бурените, при мен е чисто. Нашият град не е обикновен, имали сме много учени и равини в града, имахме Семинария, братът на дядо ми също беше образован. Ето тези гробове опазвам. Не си спомням добре еврейския език, но знам буквите, разбирам какво е написано и зная кой къде е погребан. С цифрите не се справям, не мога да преведа по нашему коя е годината.

— Не Ви ли е мъчно за съотечествениците Ви?

— Защо да ми е мъчно? Всички мои съотечественици са тук — и които лежат под земята, и тези, които ходят по улицата. Те се отнасят добре към мен, макар да съм еврейка. Никога нищо не са казали. Естествено, радвам се, че пристигнаха нашите. Но сред тях няма мои познати или роднини. Всичките ми познати са тук. И мъртвите, и живите. Заповядайте у дома, ще ви запозная със Симочка. Тя ми е повече от сестра.

— А как преживявате?

— Много добре. Имаме две пенсии, градина, кокошки и толкова много дрехи, че не успяваме да ги носим. Цялата тази част на улицата ходи с нашите дрехи. По-рано имахме и коза, но се отказахме.

— Казаха ни, че тук, в Беларус, местното население е помагало на немците през войната, издавали са евреите. Какво е отношението ви по въпроса?

— Хората са различни. Едни са помагали срещу евреите. А други не са. Евреите не ги обичат. Но нас ни има. Мен ме спаси Настенка. Тя имаше сестра, Нюра, тя през цялата война идваше при нас и говореше: ще издам, ще издам тази еврейка. А Настенка й отговаряше: върви, върви, ще убият и мен, и Симочка, и теб ще те хванат — ще им кажа за мъжа ти, който отиде в Червената армия. Пъхваше под носа на Нюра нещо за ядене или някоя дреха и онази си отиваше. Народът в Беларус винаги е живял лошо, особено през войната. А на тези, които издаваха евреите, им даваха по 20 немски марки и дрехи. Съседът ни Михей за един кожух издаде Нухман — шивача. Издирваха и поляци, но по-малко.

Ако всички хора бяха добри, нямаше да има война, това ще ви кажа. Довиждане.

Разказ на Даниел Щайн за богослужението в Емск

Не се планираше католическо богослужение. Всички бивши затворници от гетото бяха евреи, за които християнството е напълно чуждо. Първо бе отслужена възпоменателна служба, после отслужиха кадиш край камъка, който поставихме на мястото, където бяха заровени нашите братя. После всички заедно отидохме в града, исках да покажа на моите приятели — християни от Германия, католическата църква. Обграждаше я каменна ограда, но вратата беше отворена. Ние влязохме. Църквата приличаше на строителна площадка, цялата опасана в скеле, а дворът бе затрупан от строителни материали. И тук се вършеше перестройка. На каменните плочи седяха жени, чакаха свещеника, защото службата бе определена за пет вечерта. Аз исках да вляза и може би да проведем съвместно служение, но насреща ми излезе един дякон и каза, че няма да има служба: свещеникът се обадил, че се разболял и няма да може да дойде.

Казах му, че съм бил в този храм по време на войната. Останал съм жив, а сега съм католически свещеник и бих желал да направя богослужение. Той отвори църквата, влязохме всички.

Отвътре също имаше издигнато скеле, но в един страничен олтар можеше да се служи. Преметнах епитрахила. Започнах месата с четене на пророк Наум. Не мога да не го цитирам, по-точни думи, свързани с този ден, не могат да се измислят:

„Ето върху планините Нозете на онзи, който благовествува. Който проповядва мир! Празнувай, Юдо, празниците си, Изпълнявай обреците си; Защото нечестивият няма вече да замине през тебе, Като е съвсем отсечен. (…)Понеже Господ възстанови величието Яковово, Като величието Израилево; Защото изтърсвалите ги изтърсиха, И повредиха лозовите им пръчки. (…) Горко на кръвнишкия град; Цял е пълен с лъжа и грабеж; Плячката не липсва. Пукот на бичове се чува, и шум от тропот на колела, На тичащи коне, и на подскачащи колесници. Конникът се качва с лъскав меч и бляскаво копие; Има и много ранени и голямо число убити, и труповете са безчислени; Спъват се в труповете им.“[134]

Отслужих месата и произнесох проповед. Хилда я записа на магнетофон. Ето я:

„Братя и сестри! Преди петдесет години, по време на изповед, дълго стоях тук на пейката и се страхувах, че свещеникът ще познае некатолика в мен. Обстоятелствата се стекоха така, че се наложи да бягам от града, но после се върнах и бях приет от монахините. Те ме укриваха петнайсет месеца. Няколко дена след като те ме пуснаха при себе си, аз се кръстих.

Днес искам да благодаря на Господ за три неща: за спасението на хората, които тогава избягаха от гетото и за моето, в това число, за 50 години на моята християнска вяра и за 33 години работа в страната, където се е родил и служил Исус — в Галилея, нали той е бил галилеец и е говорил на техния език. Днес у нас в Израел отново има еврейска църква.

Не съм подбирал специално текста за днешното четене. Ако сте слушали добре, ще разберете, че това бе описание на онова, което се е случило тук през август 1942 година.

Днес дойдохме от страната Израел, за да си спомним нашите загинали. Кръвта им, пролята тук, послужи за възникването на нов живот, както се казва в текста «Господ ще възстанови величието на Яков, както величието на Израел…» Тук, между двете църкви, през ноември 41-ва, още преди моето пристигане в Емск, са били избити хиляда и петстотин евреи. Тяхната кръв е тук. През август 42-ра в дерето край града бяха разстреляни още 500 евреи: старци и деца, които не се бяха решили да избягат от гетото. Тук е пролята и кръвта на нашите братя — поляци и беларуси, руснаци и немци. В сърцето си винаги споменавам с имената им всички, които са били добри към мен — и поляците Василевичи, и германеца Рейнхолд, и беларусите Харкевич и Лебеда.

Искам да благодаря на всички вас, защото сестрите-монахини, които ме укриваха, принадлежаха към вашата община. Господ ще ви въздаде за онова, което сте направили за мен и за моите сънародници.“

На това място Хилда запя с тънкия си гласец думите на патриарха Яков, които е произнесъл в Бет-Ел: „Наистина Бог е в това място, а аз не го знаех.“ А сетне бе ред на заключителната молитва:

„Подкрепени от Твоята храна, о, Господи, ние Те молим, Твоите слуги, наши братя и сестри, напуснали света в мъчения в този град, освободени от всяка вина, да възкръснат заедно с нас за вечен живот. Амин.“

Излязохме от храма, а към мен се приближи горчиво плачеща старица. Помня добре тези беларуски старици — със забрадка, с валенки посред лято, с тояга и с чувал.

Пъха в ръката ми голяма зелена ябълка: вземи, бащице, нашата отровна ябълчица…

Не я разбрах веднага. Тя сложи ябълката в ръката ми, падна на колене и рече:

— Кажи на твоя Бог да ни прости и да не ни се гневи повече. Заради онези невинно погубени евреи, той ни изпрати Пелиновата звезда[135]…

Аз пак не разбрах, един немски журналист ми обясни, че сред народа чернобилската авария се свързва с апокалиптичното предание за Пелиновата звезда, която пада на земята и отравя всичко.

— Не плачи — казах аз, — Бог не е зъл към своите деца. Бабо.

Тя се пресегна към ръката ми с ябълката, при православните е прието да целуват ръката на свещеника. А аз й подадох да целуне ябълката. И тя си тръгна, както и дойде, цялата в сълзи.

Не, не мога да допусна мисълта, че Бог наказва народите. Нито еврейския, нито беларуския, нито който и да е. Това не е възможно.

Всички снимки са направени от Хилда Енгел

Текст под снимките:

1. Така изглежда Емският замък петдесет години след като е бил превърнат в гето. Отдясно са двата автобуса, с които пристигнахме от Минск.

2. Камъкът, който беше положен от участниците в бягството от гетото в памет на тези, които не са успели да избягат.

3. Групата на участниците в честването.

4. Митинг на градския площад в Емск. Изказване на кмета на града Римкевич.

5. Изпълнение на самодейците. Детски хор. Танцов колектив. Ансамбъл от народни инструменти.

6. Кадиш. В центъра е равин Хаим Зусманович.

7. Лея Шпилман, единствената еврейка в град Емск, заедно с така наречената си сестра Серафима Лапина.

8. Площадът, където през ноември 1941 г. е извършено масовото убийство на евреите (хиляда и петстотин души, които не са идентифицирани). Отдясно е катедралата в строително скеле, отляво — руската православна църква.

9. Рувим Лахиш, организатор на срещата.

10. Брат Даниел с Ева Манукян, родена през зимата на 42-ра година в Чорная пуща. Нейната майка Рита Ковач е избягала от гетото с останалите на 10 август, но след няколко месеца си тръгва с децата и воюва срещу фашистите в Армия Людова.

11. Естер Гантман, вдовицата на Исак Гантман, лекар, който е оперирал всички жители и партизани. Тя също била лекар, помагала е на мъжа си при операциите.

12. Това са младежи, деца и внуци, родени след войната, чиито родители са сред избягалите от гетото. (Тези снимки са предоставени от участниците в срещата.)

30.

Август, 1992 г.

В самолета Франкфурт — Бостън.

Из разговора на Ева и Естер

Поразително е, но Даниел въобще не знаеше за моето съществуване. Той не е познавал майка ми, нито е знаел, че сред избягалите от гетото има бременна жена. Разказах му всичко, което знам. Добавих и това, което ми разказа Нафтали, весел старец от Израел, който е помагал на майка ми и помни брат ми Витек. Даниел беше изумен, че съм оживяла — както и ти някога.

Разказах му цялата си история. Той мълчеше, но от време на време слагаше ръка на главата ми, галеше ме по косата и въздишаше: дъще моя… За него бе много важно, че съм приела католичеството. Аз му казах, че от юношеството си само минавам през църквата, паля свещички, но не се причестявам. Разказах му как през целия си живот съм враждувала с майка си и истински се примирих с нея едва след смъртта й. Той ме попита дали е жив баща ми. Отговорих му, че баща ми е останал в гетото с тези, които са отказали да избягат. Той е бил електротехник и се надявал професията му да го спаси. Даниел си го спомни веднага — Баух! Започнах да го разпитвам, но той рече, че е виждал баща ми няколко пъти, за последно в онази сутрин, когато е бил арестуван. Даниел предполагаше, че Баух е разстрелян заедно с останалите. Минута на безсмислена мъка. Чух за смъртта на баща си, макар всъщност да не бях го имала.

След като те изпратих до хотела, отидох с него в катедралата. Той отслужи литургия — много бързо и горещо, отчасти на полски, отчасти на иврит. Стори ми се много красиво. Сетне го оградиха, дълго не го оставяха на мира, а той ме държеше за ръка, като малко дете, и не ме пускаше. Седнахме на същата пейка, където преди петдесет години е седял той, запита ме: защо в очите ти има тъга? Едва ли бих се натрапила сама с такива откровени признания… Разказах му колко ме измъчва ситуацията с Алекс: не мога да се примиря с неговия сексуален избор. Даниел се разстрои и ми каза нещо много важно:

— Детето ми! Абсолютно не го разбирам това! Жените са прекрасни, толкова привлекателни, умът ми не побира как може да загърбиш тази красота и да предпочетеш мъж вместо жена. Бедното момче.

Такива бяха думите му. Нито един психолог не е казвал никога подобно нещо. Те се опитваха да правят анализи, да изчисляват нещо си и по някакъв начин да обвържат сексуалността на Алекс с моя семеен живот, с някакви мои проблеми.

Даниел сподели, че изпитва, като мен, тих ужас пред този порок и неведнъж се е сблъсквал с хомосексуалисти. Беше на мнение, че е по-добре Алекс да живее отделно, да не ме въвлича в своите взаимоотношения. Защото аз трябва да се предпазя от разрушение. Разстрои се по същия начин и когато узна за сложните ми отношения с Гриша. Затвори очи и дълго мълча. Заговори, че никога не знаем какви изпитания, болести и трудности ни чакат и затова би било добре, ако аз се науча да се радвам на нещата, които не са свързани със семейството и отношенията с хората. По-добре е да обърна внимание на други неща — на дърветата, на морето, на цялата красота, която ни обкръжава; тогава разрушените връзки ще се възстановят, ще мога да ходя на църква, да получавам помощ от източника, който винаги ни очаква. Посъветва ме да мисля по-малко за собствените си чувства и въобще за самата себе си. Би му се искало някога да отида при него в Израел. Обеща да ми покаже всичко, което познава и обича. Каза да му пиша писма, макар той да не ми отговаря или да ми пише съвсем кратко. Обеща да се моли винаги за мен. И ми заповяда и аз да се моля — да си представям как държа в дланите си всичките си любими хора и ги издигам към Бог. И това е всичко.

Тогава аз му споделих, че от времето на юношеството си съм загубила вяра и днес не съм наясно дали съм католичка. Той ми се усмихна приятелски, прокара ръка по косите ми:

— Детето ми, ти си мислиш, че Бог обича само католиците? Прави това, което ти говори сърцето, бъди милосърдна и Господ няма да те остави. И се моли.

Прибрах се в хотела и веднага опитах — събрах в ръцете си всички, които обичам, и тези, които те обичат, и Рита, разбира се. Събрах всички и казах: Господи, не забравяй за моите… Е, какво ще кажеш, Естер?

31.

Август, 1992 г., Бъркли

Ева — до Естер

Естер, скъпа! Измина една седмица. Гриша все още е в кома в реанимацията. Онзи луд, който влязъл в насрещното платно, е загинал веднага, заедно с жена си и тъща си, които били на задната седалка. Това, че Гриша е жив, е случайност. При такъв челен сблъсък не остават живи, дори с въздушни възглавници. Чаках цял час на летището, сетне взех такси и се прибрах вкъщи. Алекс си беше у дома. Гриша е трябвало да мине и да го вземе с колата, за да пътуват заедно до аерогарата, но звъннал и казал, че няма да успее и отива направо на летището. Благодарих на Бог, че Алекс не е тръгнал с него — мястото до шофьора е най-опасното. Но това беше впоследствие. Първата мисъл, която ми дойде наум, беше: докато съм била в Беларус, Гриша не е живял вкъщи… Сега вече това няма никакво значение.

Прогнозите на лекарите са повече от лоши. Но пък вчера ми съобщиха, че Гриша е малко по-добре. Махнали са му далака, оперирали са белите дробове, защото ребрата са пробили плеврата, останалите травми не са опасни. Най-важната операция е тази на гръбначния стълб, лекарите не могат да кажат ще се възобнови ли двигателната функция. Засега краката му са парализирани. През цялото време си спомням думите на Даниел, че трябва да бъда готова за големи изпитания. Аз не съм готова за тях.

Не ме пускат при Гриша, така и не съм го виждала от завръщането си. По-точно, от тръгването.

Живея като на автопилот. Едва сега разбрах колко ми е скъп той и дори помислих: да ме беше оставил и да беше отишъл при своята лисица, само да бъде жив. Засега не ти се обаждам, боя се да не се разрева. Когато пиша е по-друго. Имам чувството, че пътуването ни беше преди три години. А е минала само седмица.

През цялото време ме преследва странната мисъл, по-скоро не мисъл, а чувство, че нещо подобно е трябвало да се случи, но аз съм била толкова съсредоточена върху собствените си преживявания, че не съм могла да предотвратя нищо. Някога майка ми беше разказвала за баба си, която е била стопроцентова врачка, знаела е всичко предварително; веднъж скъсала билета на мъжа си за влака и така му спасила живота, защото влакът катастрофирал и много хора загинали. А друг път, преди да започне епидемия от скарлатина, тя взела трите си деца и заминала на село при роднини. На тяхната улица във Варшава половината деца умрели от скарлатината. Какви глупости ти пиша, извинявай, моля те. Целувам те: Ева.

32.

Август, 1992 г., Редфорд, Англия

Беата Семено̀вич — до Мария Валевич

Мила Марися! Не мога да ти предам колко ми беше болно, че отказа да ходиш в Емск. Честна дума, не разбирам, след като аз, жена на починал полицай, се реших на това пътуване, защо ти не пожела. Върнах се у дома преди два дена, размотавам се и слагам в ред впечатленията си. Градът не е забравил семейството ни. Гимназията на татко е на старото си място, домът ни е преустроен, там сега е историческият музей. Представи си, там намерих портрет на татко с чичо и наша семейна снимка, направена около пет години преди войната — ти си в късичка рокля, а аз съм вече млада девойка. Снимката на чичо Адам също виси в музея. В града почти не са останали поляци. Отначало са ги разстрелвали немците, после дошли руснаците и се справили с останалите. В целия град Сабина Ржевска е единствената останала от предишните ни познати.

Най-важна беше срещата ми с Дитер Щайн. В онези години двамата с него бяхме в много добри отношения, хранех го на масата си, а той ми помагаше много за Иван — когато се напиеше, единствено Дитер умееше да го озапти. Но когато стана ясно, че е евреин и партизанин, реших, че се е държал чисто човешки заради необходимостта да скрие истинското си лице. Когато Иван го доведе, аз първа казах, че е евреин. Едва когато видях как се държи на седлото, се уверих, че е истински поляк. Но сега всичко се е обърнало — Даниел е герой, а Иван е военнопрестъпник, издирвали са го и ако го бяха хванали, щяха да го съдят. Така че той умря навреме. Вече след смъртта му, в Англия имаше няколко процеса срещу беларуси, които през войната са работили за немците, единият го осъдиха.

Но за мен както и да е, коя съм била аз за Дитер? Жена на кошмарния началник. И сестра на момичето, по което се заглеждаше. Той пристигна — стар, побелял, облечен не като монах, а светски, с пуловер. И през цялото време се движи сред тълпа от хора. В единия от дните отидох в църквата, където служеше чичо ни, влизам, там се извършват строителни работи — цялата църква е в ремонт. В едно от крилата някой служи меса. Не вярвам на очите си: нима е Дитер? Бях чула слуха, че е станал свещеник, но да го видиш със собствените си очи е съвсем друго. Кармелит е, брат Даниел!

Той започна да чете проповед; говореше — бях в този храм преди петдесет години. И представяш ли си, назовава нашата фамилия сред тези, които си спомня… Хората се тълпят около него, някакви жени са го обградили плътно, но аз улучих момент, когато беше сам, приближих и го питам:

— Познаваш ли ме?

— Беата, Беата, ти си жива! Каква радост! — и се хвърли да ме целува, като родна сестра. Аз, естествено, се разплаках. И той плаче.

— Цял живот — казва той — ви споменавам като починали, а ти си жива.

— А споменаваш ли Мария? — питам го аз.

— Разбира се — кима, — и Марися. Отдавнашни работи, аз много я обичах.

— Тя също е жива — казвам, — лежала цяла нощ в ямата под труповете, на сутринта излязла. И аз много години смятах, че е загинала. Жива е, жива!

— Мили Боже — шепне той, — как е могло да се случи? Къде е тя сега?

— Там, където и ти, в манастир — отговарям аз.

— Къде? — пита той.

Всичко е като на кино. Пак му отговарям: там, където и ти. В Израел. В Йерусалим. При Белите сестри на Сион.

— В Ейн Карем? В дома на Пиер Ратисбон? — пита той.

— Да, там.

— Не си отивай, Беата, не си отивай, това е като възкресение на мъртвите, че с Марися сте останали живи. Ето така ще срещнем и нашите родители и близки, както ние се срещнахме днес — и сълзите текат, текат по бузите му.

Марися, той изобщо не се е променил. Същото детско лице и душата му е детска. Помислих си: да се бяхте оженили тогава, каква щастлива двойка щяхте да бъдете. В този момент той рече:

— Ето как ни бе писано да се съединим с Марися, в Господа.

Мила ми сестричке, така хубаво ми стана на душата, макар и малко обидно за вас. Мисля, че скоро ще дойде при теб, ще се видите. За теб това не е толкова важно, отдавна знаеш, че той е жив и е станал монах и ако искаше, можеше да го намериш. А за него станалото е чудо. Петдесет години те е споменавал в молитвите си като покойница, а ти си жива. Сега знаеш, че в нашия свят всичко е възможно — и да се скриеш, и да се намериш.

В същия ден Даниел си заминаваше и аз го изпратих.

Срещнах и Сабина — помниш ли, в моя клас учеше и дъщерята на агронома. Една от малкото с полски произход тук, която е останала жива. Тя ми разказа колко тежко са живели след войната. Които са намерили някакви роднини, са заминали за Полша. Други били заточени в Сибир. В лицето на поляците властта е виждала винаги националисти. Всъщност то си е така, ние сме си такива. Иван винаги е уважавал поляците, смяташе ни за силен народ, за разлика от беларусите. Наистина немците уважаваше повече. Какво да говорим за него — трябва само да се молим. Мария, той беше лош, жесток, пияница, но мен ме обичаше. Може и да е грешен пред всички, но аз съм грешна пред него: омъжих се без любов и така и не го обикнах. Но не съм го лъгала. Ако трябва да съм напълно честна — цял живот съм обичала един Чеслав, но съдбата реши друго.

Отначало се разстроих много, задето не искаше да дойдеш в Емск, представях си как ще побродим по местата на детството ни, а сега си мисля, че всичко е за добро. Аз вече си прокарах пътечка към теб. Може да дойда пак следващата година. Ще поседим на вашия хълм, откъдето има такъв прекрасен изглед.

В крайна сметка се радвам, че дойдох в Емск. Това пътуване бе нещо като помирение. Дълги години гледах в миналото и до мен стоеше нещастният Иван с всичките си престъпления — случили се и неслучили се. Не зная, но винаги ми е било тежко да чувствам присъствието му до себе си. А сега се почувствах свободна. Хората ме разпознаваха. И ме помнеха по-скоро като дъщеря на Валевич, отколкото като жена на Семено̀вич.

И разбира се, Даниел. Той най-много от всички ми вдъхва помирение, мисълта, че от този ужасен опит можеш да излезеш светъл, е радостна.

Чакам писмо от теб и си помисли кога е удобно да дойда — може би пролетта, след Пасха? Иди за самата Пасха?

Твоя сестра: Беата.

33.

Септември, 1992 г., Тел Авив

Нафтали — до Естер

Драга моя и уважаема Естер! Пише Ви Нафтали Лейзерович, ако ме помните. Аз отлично помня Вашия мъж Исак, който ми отряза крака в гората и много добре направи, защото вече гангрената почваше и той ме спаси от смъртта. Упойката се състоеше от чаша спирт и дървена пръчка, която гризях, докато не загубих съзнание от болка. Вие, уважаема Естер, подавахте инструментите на мъжа си — той режеше костта с обикновена ножовка, затова пък ми направи такъв добър чокан, че макар да съм сменил много протези, чоканът не е мръднал — като новичък е. Бог е дал на Исак — лека му пръст! — златни ръце, на Вас също!

Да Ви разкажа малко за себе си. Добрах се до Израел с единия си крак през петдесет и първа година, дотогава бях къде ли не: в Италия, в Гърция, в Кипър. Бях и в лагери за военнопленници, и в лагер за бежанци, и просто така — сам за себе си. През 51-ва успях да стигна до вкъщи, срещнах наши момчета, намерих си място във военната промишленост, казвам ти го тайно. Работех в конструкторско бюро, много ме уважаваха там, макар да нямах истинско образование. Ожених се за унгарска еврейка, беше красива жена, но не дай Бог, с какъв характер само. Създадохме три деца с нея — двама сина и една добра дъщеря. Единият син върви по моите стъпки, работи в областта на електрониката в Америка, другият е в банка, но в Израел. Дъщерята е лекар. Жена ми умря преди девет години, отначало размислях дали да не се оженя пак. Сетне престанах — сам се чувствах много добре.

Имам прилична пенсия като участник във войната и инвалид, квартирата ми е хубава. Дъщеря ми идва веднъж в седмицата, повече не ми и трябва. Да си кажа откровено, отначало се сватосваха за мен — една, втора, трета. Но аз реших: за какво ми е? Имах си една медицинска сестра от Холон, още докато беше жива Жужка. Така че не ми трябваше нищо повече.

Драга и уважаема Естер! Вие толкова ми харесахте, че веднага реших да се оженя. Наистина скоро ще бъда на осемдесет години. Колкото е останало, можем да го изживеем заедно. Вие си помислете добре, но не прекалено дълго. Както и да го извъртаме, няма много време за размисли, макар дядо ми да умря на сто и три години.

Какво още мога да кажа за недостатъците си. Малко недочувам. Други недостатъци нямам. Вие ми подхождате много. Ще си призная честно, много ми харесахте. И миналото ни е общо. Вие някога също бяхте в Пущата. А ако искате, най-напред можете да дойдете на гости. Ще Ви посрещна с такси на летището. Пишете ми на адреса, който е на плика. Чакам положителен отговор. Нафтали Лейзерович.

Да, забравих да кажа, имам пет внука и правнучка.

34.

1994 г., Беер Шеба

Тереза — до Валентина Фердинандовна

Скъпа Валентина! Надявам се това да е последното писмо. Обадете се преди заминаването, за да можем да Ви посрещнем на летището. Цялото ни семейство се готви за Вашето идване. Струва ми се, Сосик разбира отлично, че Ви очакваме, и също се вълнува. Той е много чувствително същество, с безгрешни реакции. Трябва само да умееш да ги отгатнеш. Но ние с Ефим четем като отворена книга всички негови душевни движения. Сосик с часове играе на камъчета. Има си любими и нелюбими, приписва им различни качества. Когато е разтревожен от нещо или недоволен, той донася едно жълто-розово камъче с неправилна форма и го слага много внимателно в ръката ми. Черната баластра с бял кант е камъкът на успеха, особено хубав знак е, когато го слага в устата си. Въобще, в поведението му се открива учудваща връзка с духовния свят и със света на природата. Той е идеален посредник между различните сили и умее да умиротворява всички около себе си. Тези дни намина едно младо семейство от енориашите на Ефим, които са жестоко скарани помежду си. Ефим ги увещаваше час и половина, но те само се ожесточаваха един към друг. Дойде Сосик и ги помири веднага. Каза някаква дума. Трябва да Ви предупредя, скъпа Валентина, това, което ще видите, е необикновено. Нашето момченце говори, но езикът му е неразбираем за хората. Речта на ангелите — това е неговият език. Той произнася някакви неразбираеми за нас слова над изсъхналото цвете и след няколко дни то оживява. Детето има особено излъчване. Но на човешки език той почти не говори. Макар да казва „мама“, „татко“, „сам“.

Може да ходи, но движенията му не са много ловки. Лекарите смятат, че трябва да се занимава с физкултура, но на него не му харесва. От самото му раждане ние бяхме решили да го отглеждаме без насилие и да не го караме да прави онова, което му е трудно или не иска. Поради тази причина не го водим в специалното училище за деца със синдрома на Даун, където ги занимават педагози и психолози. Трудно ни е да обясним на лекарите, че това е висше същество, а не инвалид.

Пиша толкова подробно, за да Ви подготвя малко за срещата. В това дете има толкова много загадъчност, тайнственост, нещо скрито, качества, които още не са проявени. Ние с Ефим пазим тези неща за себе си и не ги споделяме с никого. Макар по реакцията на много хора да личи, че не само ние виждаме неговата особена надареност. Вие, разбира се, ще можете да споделите с нас онова чувство на благоговение, което предизвиква момчето у нас като родители.

Скъпа Валентина! Не ми се ще да Ви натоварвам с молби. Единственото, за което искам да помоля, са касетки с детски песнички. В Русия имаше чудесни мултипликационни филми — тук не можем да се доберем до тях. Нямаме видеомагнетофон, Ефим не смята за необходимо да имаме телевизор у дома, с което съм напълно съгласна, но ми се иска Сосик да има възможност да слуша детска музика и песнички. Струва ми се, че той разбира много по-добре руския, отколкото иврит. Да си призная, общуването с него не е на езиково равнище, затова ми е трудно да го определя, но Вие веднага ще почувствате това, след като се запознаете с него.

Ефим се е разбрал с една позната монахиня, която живее в Стария град, да Ви намери за няколко дена място в манастира, за да можете да поживеете в тази несравнима атмосфера.

Ние с Ефим сме измислили цяла програма от пътувания. В едно от тях ще отидем до Мъртво море всички заедно, Сосик също. Той много обича да се къпе в Мъртво море, пък и лекарите казват, че солта действа добре на отслабените мускули.

Горя от нетърпение да Ви видя по-скоро, скъпа Валентина. С любов. Тереза.

35.

1994 г., Москва

Валентина Фердинандовна — до Тереза и Ефим

Мила Тереза! Драги Ефим! Не успях да ви пиша веднага, толкова бях преизпълнена с впечатления. По телефона не е възможно да предам и една стотна част от благодарностите ми към вас и съдбата, която ми предостави щастието на стари години да посетя Светата земя. Двете седмици са една капка време, те изминаха като две минути. Сега прехвърлям прекараното време и бележките си и се опитвам да формулирам какво ми е направило най-силно впечатление, като изключим това, което видях във вашия дом; за него ще пиша отделно.

Изглежда, най-удивителното откритие за мен бе разнообразието от християнски течения в Израел. На теория, на мен, която цял живот се занимавам с преводи на християнска литература за самиздат и едва в последно време видях своя труд в официални издания, на хубава хартия и с моята фамилия, ми бе добре известно какво разнообразие съществува по всеки християнски въпрос. Но за тези две седмици лично се убедих в многообразието на християните — гърци, копти, етиопци, италианци, латиноамериканци, месиански църкви, баптисти, адвентисти, петдесетници. Оживя историята на всички разколи и схизми — няма нито победени, нито победители; монофизитът[136] и арианитът[137], фарисеят и садукеят[138] съществуват в единно време и пространство.

Изпитвам и радост, и смущение. Повече от всичко ме смущава фактът, че цялото това огнедишащо разнообразие се намира в сърцето на активния и самодостатъчен си юдаизъм, който някак не забелязва огромния християнски свят. И всичко това е разположено в пространството на исляма, за който Израел е също един от центровете на живота и вярата. Тези три свята съществуват в една плоскост почти без да се пресичат.

Присъствах на дългата литургия, която отслужи Ефим, а после отидох в Хайфа при Даниел; неговата меса нямаше нищо общо с онази служба, която проведе отец Ефим. Впрочем забравих на масата в малката стая два листа с текста на литургията, която изнесе отец Даниел. Това бе прекрасно и радостно, изпълнено с емоция богослужение, което трая половин час — в текстовете не намерих половината от молитвите, които се четат по време на меса. Дори Credo отсъстваше.

Колко много храна за размисъл! Тук, в Москва, винаги са ме смятали за твърде еманципирана; мнозина представители на православното духовенство са ми казвали, че съм заразена от „латинската ерес“, много сили съм отдала да върна културното измерение в рутинната среда чрез единствения достоен за мен път — нови преводи на руски на текстовете от Новия Завет. Аз виждах в това възможност да служа на църковното единство. Поне съм се стремила към това. Както знаете, положението ми е особено — в детството си съм кръстена от руската си баба в православна църква, сетне ме е възпитавала литовската ми леля, католичка — поради което и цял живот стоя на някакъв кръстопът. Сближавайки се с доминиканците, които подкрепят преводаческата ми работа, аз споделям екуменическата идея. Изборът не е мой, съдбата ми е отредила това място.

Винаги съм мислила, че известното тесногръдие на съзнанието на мнозина в нашата страна е заради забраните в държавата върху интелектуалния и духовния обмен през последните 70 години от нашата история. Но в западния свят това не го е имало — откъде е упоритото „несмесване“ и неприемане на един от друг? Иска ми се да знам какво мисли Ефим по този повод.

Сега за Исаак. Мила Тереза! Драги Ефим! Рискувайки да ви нараня и да си навлека вашето негодувание, не мога да не кажа следното: вашето момче е чудесно. Той е трогателен и безкрайно мил, но вашите предчувствия и упования, че той именно — дори ръката ми не се вдига да напише тази дума — е Този, Който е Обещан — да го кажа по такъв начин, ми се струват илюзии на дълбоко обичащи родители.

Ако греша и Сосик наистина притежава „втора природа“ — пак не се решавам даже да повторя вашите думи — то тя ще се прояви извън зависимостта от вашето отношение към всичко. Струва ми се по-правилно да му дадете възможност да ходи в онова специализирано училище, което тъй категорично отхвърляте. Вие сами ми казахте, че децата с този синдром в никакъв случай не са умствено изостанали, че това е една по-особена порода хора, които се развиват по други закони. И те се нуждаят да разговарят, да четат, да общуват. Това, че могат под ръководството на специалисти-педагози да участват в спектакли, да се занимават с музика и рисуване, изобщо неща, които ще повлияят на развитието им, е много добре и не би навредило на Сосик по никакъв начин. Ако той действително е онзи, за когото го възприемате, тези навици няма да му навредят в мисията, която трябва да изпълни.

Скъпи мои! Възхищавам се на вашия героичен и дори апостолски живот. Пътя, който сте избрали, е достоен за дълбоко уважение. Естествено, разбирам, че пътят на всеки човек е единствен и всеки си избира своя — към Истината. Но защо има толкова много хора, съсредоточени изключително в търсенето на Истината, които вървят в съвсем противоположни посоки?

Ето сериозен въпрос за размисъл.

Скъпи мои! Още веднъж ви благодаря за това пътуване. Следващия месец навършвам 73 години, не мисля, че ще мога пак да дойда при вас. Затова тази среща е още по-скъпа за мен. Винаги ще се моля за вас. Молете се и вие за мен. Валентина.

36.

1995 г., Беер Шеба

Ефим Довитас — до Валентина Фердинандовна

Скъпа Валентина Фердинандовна! Получихме писмото Ви и Тереза ме помоли да Ви отговоря. Въпросът, който няма да обсъждаме, е за предназначението на Исаак. Това не се решава на нашето ниво. От нас се изисква само внимание и умение да слушаме вътрешния глас, който е пратен в нашите сърца свише. Различаването на духовете е особена дарба, Тереза без съмнение я притежава в голяма степен. За собствените си малки способности не говоря.

Огорчен съм от онази част от писмото Ви, в която говорите толкова лекомислено за плурализма, който все повече завладява църквата. Това, което на Вас Ви се струва съвременно и важно и което наричате взаимно разбиране, е нещо абсолютно невъзможно. Не се съмнявам, че това е свързано с неестественото Ви положение — имам предвид едновременното Ви присъствие в лоното на Православието и дългогодишното Ви сътрудничество с католиците. Това е някакво недоразумение, трудно бих могъл да си представя епископ, склонен да даде благословията си на православен човек, който практически работи в доминикански орден.

Моят личен път е минал през Изтока. В младежките си години бях изкушен от будизма, възприемах неговата свобода като висше постижение. Практикувах будизма и бях стигнал доста далече по този път, но бях спрян от празнотата. В будизма няма Бог, а Господ се оказа за мен по-важен от свободата. Аз не исках да бъда свободен от Бога и Той ми се откри в Православието. Главният и най-плодотворен път е ортодоксалният. Не желая облекчено християнство. Тези, за които говорите, са тълпи от реформатори, „облекченци“, търсещи не Бога, а удобен път към Него. Но по такъв удобен път няма да стигнеш доникъде. Смешни са ми опитите да се превеждат служби от църковнославянски на руски. Защо? За да не се правят усилия и да не се изучава дивния, макар и малко изкуствен, но тържествен, изваян специално за тази цел език? Тъкмо той осъществява й връзката с преданието, което достига дълбочини, където съвременният руски език не достига!

Ние познаваме лошо каноните, а именно чрез тях се разкрива истинската дълбочина на Православието.

Вие говорите за многообразието, което Ви възхищава! Валентина Фердинандовна! Нима не разбирате, че взимат разкошна, богата материя, изрязват от нея малко парче плат и казват: това е напълно достатъчно! Поради тази причина настъпи и пълният ми разрив с отец Даниел Щайн. Неговото търсене на „тясното“ минимално християнство е пагубен път. В парчето плат, което той си е определил като „необходимо и достатъчно“, се съдържа една хилядна, една милионна част от Християнството. Аз не Ви спрях, когато решихте да отидете на меса при него. Мислех си, че сама ще видите това разбойничество, тази осакатеност. А Вие ми донесохте вкъщи хартийка с няколко осакатени текста, които той смята за литургия. Не съм виждал никога този текст, не бих го взел в ръцете си. Нашето скъсване стана във време, когато той още не бе стигнал до този „минимализъм“ или „популизъм“ — наричайте го както желаете. Сега изследвах този текст. Даниел няма никакво право да се нарича свещеник, такова безобразие може да съществува само заради недоглеждането на църковните власти.

Лично аз изпитвам благодарност към него — той изигра голяма роля в живота на нашето семейство, помогна да се осъществи нашия брак с Тереза (също и благодарение на Вас, за което винаги ще отправям благодарствена молитва за Вас!), с неговата благословия дойде и чудото с раждането на Сосик. Но възгледите на Даниел ми се струват абсолютно неприемливи.

Синът Божий е дошъл на света чрез плътта. На иврит благовестие — „бесора“ и месо, плът — „басар“, са родствени думи. Това е най-голямата вест! Бог е в нашата плът. Наистина е така. В плътта на моя син Ицхак. Това дете ни съедини с Бог по особен начин — моята плът възприе божествената природа чрез него. Обрязах сина си не за да го направя юдей, а за да стане Месия.

На небето и на земята се води битка, тя става все по-яростна и трябва да стоиш на мястото, на което са те поставили, а не да търсиш удобство и комфорт. Само вървейки по този път, можем да се върнем към изворите на църквата, към нейните сподвижници, към нейната сърцевина.

Естествено, по-лесно е да се говори с реформаторите, те са готови да приемат всичко — аборти, еднополова любов, жени свещеници, готови са и да изхвърлят всичко: дори Светата Троица.

Скъпа Валентина Фердинандовна! Разминаването във възгледите ни е толкова голямо, че нашето общуване занапред не ми се струва възможно. Като мъж, отговарящ пред Господ за жена си, забраних на Тереза каквото и да било общуване с Вас и се надявам да не се наложат никакви допълнителни обяснения по този повод.

Искрено Ваш, йерей Ефим Довитас.

37.

1995 г., Беер Шеба

Ефим Довитас — до Латинския патриарх на Йерусалим

Копие: до Настоятеля на Кармелитския манастир „Стела Марис“

Ваше Високопреосвещенство,

Важни обстоятелства ме принудиха да се обърна към Вас с писмо, чийто характер ме огорчава дълбоко. Към написването на това писмо ме подтикна християнският дълг, защото вярвам дълбоко, че информацията, която се съдържа в него, изисква да бъде разгледана внимателно от страна на ръководството на Латинския Патриархат.

След като пристигнах в Израел през 1980 г., от 1984-та осъществявам пастирско служение в Православната църква в Беер Шеба. В общината, ръководена от мен, службата се води на църковнославянски език, който съответства на духа на Православната църква. Голяма част от моите енориаши са руснаци или рускоезични, само на Пасха с радост ознаменуваме празника, като го провъзгласяваме на много други езици на християнските църкви.

В традицията на Православната църква от древни времена са приети две разновидности на литургията — на Василий Велики и на Йоан Златоуст, към които се придържаме.

Като специалист в областта на литургията, аз съм добре запознат и със структурата на латинската меса в нейния общоприет вариант.

Известно е, че в поместните църкви се допускат някои богослужебни различия, засягащи последователността в четенето на псалмите и химните. Но в църквите и на Източния, и на Западния обред съществува неизменен литургичен канон.

Преди известно време в ръцете ми случайно попадна текст на меса, която е приета за служение в поверената Ви църква на Илия при Извора на Кармел. Текстът, съставен от настоятеля на храма, предизвика дълбоко недоумение у мен и счетох за свой дълг да го изпратя на Ваше Високопреподобие, за да се запознаете с него. В приведения текст отсъства „Символа на вярата“ и дори само това обстоятелство дава повод за безпокойство.

Не мога да си представя, че подобна служба е била одобрена от Светейшия Престол.

Ефим Довитас, свещеник от Руската православна църква.

38.

Текст на т.нар. Трапеза на Възпоминание (Литургия) на Еврейската християнска община в Хайфа, съставена от брат Даниел Щайн

(след запалването на светилниците и четенето на благословения)

ДАНИЕЛ: Да пребъде с вас милостта и мира на Бога, нашия Отец и нашия Господ Исус Христос.

ВСИЧКИ: Амин.

(псалми 43 и 32, или молба за прошка)

Четения — псалми и песнопения.

Проповед.

Браха (благословение).

ДАНИЕЛ: Да бъде благословен Господ, Бог наш, Цар на света, сътворил небето и земята.

ВСИЧКИ: Да бъде благословен Господ, Бог наш, Той единствен твори чудеса. (Пс. 72:18).[139]

ДАНИЕЛ: Благословен си Ти, Господи, Боже наш, Цар на света, сътворил хората по твоя образ, сътворил небето и земята. (Бит. 1:27).

ВСИЧКИ: Да бъде благословен Господ, Бог наш, Той единствен твори чудеса.

ДАНИЕЛ: Благословен си Ти, Господи, сключил Завет с Авраам и неговите потомци.

ВСИЧКИ: Да бъде…

ДАНИЕЛ: Благословен си Ти, Господи, милостиви и милосърдни, освобождаващ и спасяващ, избавил ни от робството египетско и събрал сега синовете на Израил две хиляди години след разпръскването им.

ВСИЧКИ: Да бъде благословен…

ДАНИЕЛ: Благословен си Ти за Твоята Тора, която си ни дал чрез Моше, Твоя слуга и чрез пророците, дошли след него.

ВСИЧКИ: Да бъде…

ДАНИЕЛ: Благословен си Ти, Господи, изпратил ни, когато е настанало времето, своя единствен Син Исус от Назарет.

ВСИЧКИ: Да бъде…

ДАНИЕЛ: Благословен си Ти, Господи, защото Ти беше угодно да възобновиш Своя Завет с нас в него и да приобщиш всички народи на земята като част от наследството на Твоите деца.

ВСИЧКИ: Да бъде благословен…

ДАНИЕЛ: Благословен си Ти, Господи, Отец на нашия Господ Исус Христос, по своята велика мъдрост сътворил ни отново във възкресението на Исуса от мъртвите.

ВСИЧКИ: Да бъде…

ДАНИЕЛ: Благословен си Ти, Господи, изливащ върху нас Своя Дух заради опростяване на греховете и водещ ни по пътя на наследието.

ВСИЧКИ: Да бъде…

ДАНИЕЛ: Благословен си Ти, Господи, Боже наш, верен във всяка Твоя дума.

ВСИЧКИ: Да бъде благословен Господ, Бог наш, Бог на Израил. Той единствен твори чудеса. Да бъде благословено неговото славно Име във вечността! Да се изпълни цялата земя с Неговото слово. Амин. Амин. Амин.

ДАНИЕЛ: Господ да пребъде с вас.

ВСИЧКИ: Господ да пребъде с теб.

ДАНИЕЛ: Прославете Господа заедно с мен!

ВСИЧКИ: Всички заедно ще благославяме Неговото име. (Пс. 34:4).

ДАНИЕЛ: Да възблагодарим на Господа, Бога наш.

(Трижди свято)

ВСИЧКИ: Свят, свят, свят е Господ на войнствата. Пълни са небето и земята с Неговата слава. Осанна във висините. Благословен е вървящият в името Господне. Осанна във висините.

ВСИЧКИ: Да чуе Господ нашите молитви и да изпрати Своя Свети Дух, за да станем единни с Исус Христос, Неговия Син в този час, когато празнуваме трапезата на завета, както е заповядано.

ДАНИЕЛ: Когато часът дойде, седна Исус на трапезата и с Него учениците Му. Той взе хляба, произнесе благодарение, разчупи хляба, даде го на учениците си и рече: „Това е моето тяло, което отдавам на вас. Правете това за мое възпоминание.“ (Лука 22:18–19). Да бъде благословен Господ, Бога наш, Царя на света, даващ хляба на земята.

ВСИЧКИ: Амин.

(Приемат хляба)

ДАНИЕЛ: И взе Той след трапезата чаша и изрече: „Тази чаша е Новият Завет в Моята кръв, която се пролива за вас. Правете това за мое възпоминание.“ (Лука 22:20). Да бъде благословен Господ, Бога наш. Царя на света, творящ плода на лозата.

ВСИЧКИ: Амин.

(Приемат виното)

ДАНИЕЛ: Винаги когато ядете този хляб и пиете от тази чаша, спомняйте смъртта на нашия Господ, докато Той не дойде.

ВСИЧКИ: Твоята смърт възвестяваме и за Твоето възкресение свидетелстваме, докато Ти не дойдеш.

Маранафа![140]

ИЛИ: ДАНИЕЛ: Всеки път, когато ядем от този хляб и пием от тази чаша. Месията е с нас и ние сме с Него.

ХВАЛЕНИЕ. Пс. 23 (или друг)

ДАНИЕЛ: Пейте на Господа песен нова, защото Той е извършил чудесни дела.

ВСИЧКИ: Неговата десница и Неговата Света мишца Му спечелиха победата! (Пс. 98:1).

ДАНИЕЛ: Бъди благословен. Господи, и Творец, и Пазител на всичко. Велик е Господ и твърде достохвален — и Неговото величие е неизследимо. (Пс. 145:3).

ВСИЧКИ: Род след род ще възхваляват делата Твои и ще възвестяват за могъществото Твое. (Пс. 145:4).

ДАНИЕЛ: Господ е благ към всички — Неговата милост владее над всички. Негови са най-велики дела.

ВСИЧКИ: Всички очи уповават на Теб — и Ти им даваш храна в благо време.

ДАНИЕЛ: Ти отваряш ръката Си и насищаш всичко живо по Твое благоволение. (Пс. 145:16).

ВСИЧКИ: Благословен си Ти, Господи, Боже наш, Царю на света, хранещ всички.

Песен на благодарението.

ДАНИЕЛ: Благодарете Господу, защото Той е благ.

ВСИЧКИ: Милостта Му трае до века и верността Му из род в род. (Пс. 100:5)

ДАНИЕЛ: Вечно помни Той своя завет, думата, която е дал за хиляди родове; завет, който Той е сключил с Авраам, клетвата, с която се е заклел на Исаак, която утвърди на Яков за закон като вечен завет за Израил. (Пс. 105:8–10). Ти ни освободи от робство поради великата си милост и в пустинята Ти нас не ни остави и ни даде, Господи, Боже наш, манна, която ние и нашите родители не познавахме.[141] Възхваляваме Те за хляба, с който ни насищаш и за словото Ти, що си вложил в нашето сърце; възхваляваме Те, Господи, Отец на нашия Учител Исус, Тебе, благословил ни чрез Него, чрез Месията, с всички небесни благословения. Да бъде благословен Господ за вечния живот, който Той е вдъхнал вътре в нас чрез Исус, своя слуга. Благословен бъди, Господи, Отец на милостта, който ни преведе в царството на своя възлюбен Син, дал ни чрез Него избавление и опрощение на греховете ни. (Колосяни 1:13).

ВСИЧКИ: (песен) Който говори за силата на Господа, нека да възпее славата Му.

ДАНИЕЛ: Да помилва Господ, Бога наш, народа Свой и Своето творение; разпростри над покривалото на Твоя свят и дай на всички Твои деца да живеят в мир. Погледни християнската община и я управлявай с Твоя Дух и събери ни от четирите края на Твоето царство, което Ти си приготвил за децата си. Господи, чуй тази молитва, спомни си за… (тук се добавят отделни молби и имена на хора).

ВСИЧКИ: Чуй гласа ни и ни спаси.

ДАНИЕЛ: Чрез Исус се нарекохме Божии деца и казваме всички заедно: Отче наш… (прави както в Дидахи — Учението на Дванадесетте апостоли)

ДАНИЕЛ: Мирът на Господа да бъде с всички вас! (поклон, приветствие).

ДАНИЕЛ: Да се смили над нас Бог и да ни благослови. Да ни просвети със светлината на своето лице.

ВСИЧКИ: Да познаем на земята пътя Твой, във всички народи спасението Твое. (Пс. 67:2–3).

(поклон, приветствие)

Благословение на Аарон. (или Чис. 3; 6:22–27)

39.

Ноември, 1990 г., Фрайбург

Последна беседа на Даниел Щайн с ученици

От 1959 година живея в Израел. Велико щастие е да се живее на тази земя. Това е земята на нашия Учител, който я е пребродил цялата, вървейки пеша. Аз също съм я обиколил почти цялата пеша. Тя не е голяма, нашата страна. И макар в Израел да има съвременни градове, научни центрове, медицински клиники, атомна енергия и дори танкове и самолети — всичко, което трябва да има една модерна държава, из нея може да се ходи пеша. В Централна Европа вече почти не може да се отиде на разходка в гората: всичко е оградено, всяко парче земя се наблюдава, а в Израел, където има много пустееща, гориста и суха земя, може да се ходи в пълна самота, по пътека, по която няма да срещнеш никого. Природата не се е изменила от времената, когато тук е ходил Учителят. Може би в това се крие притегателната сила на тукашните места. Особено Галилея. Нашата земя привлича към себе си любовта, привлича и ненавистта. Тя не оставя никого равнодушен. Даже тези, които не признават съществуването на Бога-Творец. Аз съм чувствал още от детството си Божествената сила, която държи нашия свят. Когато това чувство отслабваше, получавах свидетелства и потвърждение за това, че човек не е самотен в света. Понякога той жадува за доказателства за Божието битие, дори великите философи са го изследвали. Не само Блаженият Августин, но и Кант.

В Израел има такива места, които сами свидетелстват за това. Например бреговете на Кинерет — Генисаретското езеро, както се нарича то в Новия Завет. Пристанът е все на същото място, храсталаците край брега също и същите крайбрежни камъни. Това е мястото, от което Учителят е отплавал с лодка и където е произнесъл заповедите на Блаженството; където пет хиляди души, едва ли не половината население на този край, са се разположили по склоновете на планината, където се е случило чудото с умножаването на хлябовете… Самата земя е свидетел. Поразително е, че малкото езеро Кинерет в една отдалечена провинция в покрайнините на обитаемата земя е станало известно на целия свят. Именно от тук преди две хилядолетия светът получава вестта, че всички хора — лоши, неразумни, зли, глупави, а също и тези, които въобще не вярват в Спасителя, — са опростени, защото най-добрият от всички хора, истинският Син Божи, е приел върху себе си техните грехове. Той е казал, че днес хората се освобождават от греха и е потвърдил, че в човешката природа може да присъства Духът Божи, ако човек го поиска.

Познавам хора, които са пристигнали в Израел за седмица, а са останали за цял живот. Имам познат японец, дошъл като турист преди двайсет години и останал завинаги. Познавам холандец, който извадил от дъното на Кинерет лодка, като тази на апостол Петър, реставрирал я е десет години, спасявал я е от някакви си червейчета, които били я нападнали. И той досега живее на брега, заедно с лодката. Познавам и няколко германци, които не можаха да си тръгнат от нашата страна, защото са свързали сърцата си с нея. Това е страна на живата история, която продължава да се измерва с библейски мащаби. Това, което става в нея сега, със сигурност би могло да бъде записано в Библията.

Тук е концентрирана историята на човечеството. Неслучайно на това място е избухнал взрив, променил съзнанието на света, поне на европейския и арабския. Оттук, от средата на много малък народ, произлиза Великият Учител Иешуа. Той е говорил на език, разбираем за днешния израелтянин. Живял е в тази култура — носил е същите дрехи, хранел се е със същата храна, изпълнявал е всичките предписания на юдейската религия, към която се е придържал. Първите му ученици са били в някаква степен юдеи — протестанти. Християнството — тази дума първите ученици на Исус не са я и знаели — е започнало като реформиран юдаизъм. Едва след столетие то е скъсало пъпната си връв, тръгвайки към гръцкия, римския, малоазийския свят. Йерусалимската община на последователите на Иешуа, начело на която е стоял апостол Яков, е съществувала няколко десетилетия. Именно тя е била църквата-майка за всички последвали християнски общини, именно на нейния език — древноеврейски с примеси от арамейски — се е осъществила онази пасхална среща на Учителя с учениците му, която в християнския свят се нарича Тайна вечеря.

На разпятието на Иешуа са изписали „ИНЦИ“ — Исус Назарянин Цар Юдейски — на три езика: древноеврейски, гръцки и латински. През първото столетие християните са служили литургиите на древноеврейски. И сега в Израел ние служим на този древен, първохристиянски език. На онзи език, на който е говорил Учителят.

Когато пристигнах в Израел, за мен беше важно да разбера в какво е вярвал нашият Учител. И колкото повече се задълбочавах в изучаване на онова време, толкова по-ясно осъзнавах, че Исус е бил истински юдей, който е призовавал в проповедите си да се спазват заповедите, но е и смятал, че само изпълнение не стига и че любовта е единственият отговор на човека пред Бога и главното в поведението на човека е да не се причинява зло на другия, да има състрадание и милосърдие. Учителят е призовавал за разпростиране на любовта. Той не е създавал нови догми, новото на учението му е, че Той поставя любовта по-високо от закона… И колкото по-дълго живея на света, толкова по-очевидна е за мен тази истина.

Благодаря ви за търпението и вниманието, с което ме изслушахте. Готов съм да отговоря на въпросите, които са възникнали у вас.

Елке Рауш: Какъв е най-страшният Ви спомен от годините на войната? И най-радостният?

Даниел Щайн: През дългите си години живот съм вършил много глупости и неправилни неща. Има една моя постъпка, за която скърбя цял живот. Тя е най-страшният ми спомен. Веднъж в полицейския участък позвъниха и съобщиха, че партизаните нападнали двама немски войници, проверяващи телефонната линия. Единият бил убит, а другият успял да избяга. Бягайки, забелязал, че работещите на полето хора посочвали на някого посоката, в която той побягнал. След като се върнал в частта си, оттам ни позвъниха и ни информираха за произшествието. Заповядаха ни да извършим наказателна акция в селото. А това означаваше да разстрелят всеки десети жител и селото да бъде запалено. Бяха събрани големи сили — подразделения на немската армия и жандармерията, около 250 войници и полицаи. Обкръжиха селото, обискираха къщите, изгониха всички навън и ги изведоха в полето. От двеста души следваше да изберат двайсет, които да разстрелят.

Тогава аз отидох при майор Рейнхолд и му казах:

— Господин началник, не сме на фронта. Вие сте господарят на тази област, Вие отговаряте за живота и смъртта на тези хора. Защо да се убиват невинни? Това са селяни, които снабдяват и нашата армия с продоволствие.

Ние с майор Рейнхолд бяхме в добри отношения, така че можех да си позволя да изрека тези думи. Той ми отговори:

— Добре, тогава намерете онези, които са помагали на партизаните. Ще бъде достатъчно.

Изпаднах в трудно положение. Приближих се към старейшината на селото и му обясних, че някой трябва да умре. Ако той намери двама, ще спаси двайсет. Някой трябва да бъде посочен.

Човекът ме разбра веднага. Повика местния глупак, умствено изостанало момче на около седемнайсет години и горския. Преди няколко седмици този горски беше издал едно друго момче — то стреляло по немците от една отдалечена от селото къща. Полицаите бяха намерили и оръжието и момчето и го бяха застреляли. Аз присъствах тогава, защото трябваше да преведа заповедта за разстрела: „В името на Великия Германски Райх…“ Сега този предател сам ставаше жертва. Помня, че си помислих в този момент: все пак справедливостта тържествува…

Горският падна на колене и взе да ме моли:

— Господине, кажете им, че съм невинен. Готов съм да покажа къде се крият партизаните…

Положението беше ужасно и за него, и за мен. За него — защото селяните чуваха какво говори и непременно биха му отмъстили. За мен — защото бях длъжен да преведа какво казва той, а сред немците можеше да има родени в Силезия, които да разбират какво говори горският. Реших да рискувам. В превода непременно трябваше да вмъкна думата „партизани“. И рекох на полицейския командир:

— Той казва, че не е виновен и не е показвал на партизаните посоката, в която е избягал войникът.

Началникът на полицията изкомандва: за стрелба!

Горският започна да се моли, обещавайки му да отведе всички тутакси в лагера на партизаните… Наложи се пак да превеждам грешно.

Разстреляха и двамата — лесничея и селския глупак. Подпалиха къщата на горския. Но само нея, а не цялото село.

Впоследствие научих, че горският имал единайсет деца. И лудият не беше виновен за нищо. Тези спомени и до днес са тежък товар за мен. Ужасни спомени…

Да, радостните… Прощавайте, но не мога да си припомня… Може би това бяха часовете, прекарани с Мария Валевич. Това бе първото ми влюбване и такова силно усещане на радост от женската красота, от женското очарование… Да, навярно…

Кристоф Екке: Хареса ли Ви нашият град?

Даниел Щайн: Фрайбург ме трогна много. В деня, когато пристигнах, обърнах внимание на ручея, който се вие из целия град в каменното си корито. Помислих си: как разкрасява града едно скромно ручейче. Смятах, че това е средновековна забележителност, съхранила се до наши дни. Сетне излязох на градския площад и ми показаха новата синагога, построена вместо разрушената през войната. Оказа се, че ручеят извира от фонтана край синагогата, от фонтана, символизиращ сълзите на тези, които оплакват загиналите еврейски жители от вашия град. Били са около две хиляди, депортирани във Франция, където са загинали в лагер на смъртта. Мисля, че това е най-прекрасният знак в спомена за Шоа, който аз съм виждал. Ручеят прави град Фрайбург много по-красив.

Андреас Вигел: Можем ли да дойдем в Израел през ваканцията и Вие да ни покажете любимите си места?

Даниел Щайн: Да, разбира се. Аз водя екскурзии из Израел. Да си монах не е професия. Сегашната ми професия е екскурзовод. Ще ви оставя адреса си, пишете ми по-отрано и ще можем да ви приемем. Но задължително по-отрано, защото понякога пристигат наведнъж много туристи, а аз не обичам особено да водя големи групи.

Елизабет Баух: Какви са отношенията Ви с евреите? Имам предвид, как се отнасят те към Вас?

Даниел Щайн: Евреите са мои братя. Семейството на родния ми брат отдавна е свикнало, че си има странен роднина — католически свещеник. Имам много близки и топли отношения с племенниците си — имам три племеннички и един племенник. Има учени евреи и дори равини, с които се намирам в дружески и много съдържателни отношения. Когато пристигнах в Израел, ме посрещнаха като борец срещу фашизма, дори като герой. Някои приеха факта, че съм християнин. Други се дразнят от това. Но не чувствам враждебност лично към себе си, макар в историята на християнството да има такива страници, които ми се иска да откъсна. Уви, това не е възможно… Страхът и недоверието на юдеите към християните са исторически обосновани, тъй като църквата се е проявявала често като организатор на еврейските погроми.

Фатима Адаши: Как се отнасяте към тези, които не вярват?

Даниел Щайн: Скъпа Фатима! Признавам, в живота си не съм срещал невярващи хора. По-точно, почти не съм срещал. Болшинството хора, освен тези, които напълно и без уговорки приемат избраната от тях или унаследена от родителите им вяра, имат своя представа за Висшата Сила, за онзи Двигател на света, който ние, вярващите, наричаме Творец.

Има и хора, които обожествяват някаква собствена идея, провъзгласяват я за Бог, служат му и му се покланят. Идеята може да бъде всякаква, а към тази порода хора се отнасят например убедените комунисти и фашисти. Понякога идеята може да бъде съвсем малка — например тази за извънземните или за вегетарианството, но човек е способен да обожестви всяка. В случая с вегетарианството идеята не е опасна за околните, но в случая с фашизма — много опасна.

Сред моите приятели имаше един лекар, който на думи отричаше присъствието на Бог в света, но живееше в такова безкористно служене на болните, че неговото непризнаване на думи на Бога нямаше никакво значение. Моето отношение към вярващите и невярващите е еднакво. Разликата е само в това, че ако християнин извърши престъпление, това е особено срамно.

Томас Лютоф: Кога ще дойдете пак в Германия и в кой град? Иска ми се да Ви чуя още веднъж. Струва ми се, че имам много въпроси, но сега не знам защо не мога да Ви задам нито един. А, ето въпрос: Не бихте ли написали книга за своите приключения?

Даниел Щайн: Не зная кога пак ще мога да дойда в Германия. Имам много работа у дома, трудно е да се измъкна. Добре е, когато човек има много въпроси. Когато въпросът зрее вътре в човека и започва да го тревожи, то той неминуемо ще получи отговор. Книги не пиша — лош писател съм. Освен това ми се налага да говоря толкова много, че изобщо нямам време за писане. Едва успявам да отговоря на писмата.

40.

1994 г., Хайфа

Из дневника на Хилда

Преди няколко дена привършвах работа, след като изпратих детската група, отлепях пластилин, миех съдовете и бях уверена, че съм сама в дома. Надникнах в стаичката, която тържествено наричаме „кабинет“, и видях Даниел в полумрака: седеше на стола в ъгъла със затворени очи, устните му мърдаха, а пръстите му бързо-бързо се движеха — в ръцете си държеше куки. Плетеше? Или тъй ми се бе сторило? Той дори не чу, че съм влязла. Губи слуха си, отдавна бях забелязала. Излязох тихичко с тъжно чувство. Но ми беше и малко смешно — сякаш го бях хванала да върши нещо неприлично.

А вчера чествахме моята петдесетгодишнина. Решихме да организираме пикник край храма, както едно време. Тъкмо се падаше и неделя, след службата — имаше много хора, почти цялата енория. Имаше и гости — пристигнаха няколко души от Йерусалим, Беба от Тиберия, отец Всеволод, Фридман, Копейщиков, Нина и Сьома Циглер, много деца. Пристигна любимият ни „малък брат“ Жюлиен Сомие от Акко, лудата „малка сестра“ София, която живее върху шкафа, защото малката й квартира е натъпкана с всички бездомници, с които й се е удало да се сдобие, една американска професорка, една руска писателка и някакъв унгарец — бедняк, който се бе настанил до нашия храм.

Мисля, че се събраха петдесет-шейсет души. Сложихме масите.

Децата изпяха Happy Birthday, отец Всеволод — „Многая лета“ на руски, с неговия басов глас. А сетне започнаха да ми връчват подаръците — всякакви глупави неща, не знам къде ще дяна всичко. Най-хубавите подаръци са детските рисунки, красиви са и заемат малко място. Доктор Фридман ми подари изумителна книга — изкуството на Цикладските острови, морски красоти, делфини, раковини. Смята се, че това е изкуството на изчезналата Атлантида. Би било добре в следващия си живот да съм художник. Даниел се появи с голям пакет. Разтвори го и извади червен пуловер. Това беше най-неочакваният подарък. Той го бе изплел сам. Разтвори го, разстла го на масата и рече: мислех, че съм се отучил да плета, но ръцете ми помнят. При монахините съм плел различни неща, те ме научиха. Продаваха на пазара чорапи, пуловери. През войната, разбира се. Сами си предяха вълната. Но пък нямаше такава хубава вълна. Носи го със здраве — червеното отива на блондинките. Голям червен пуловер с „Голф“-яка!

След като всички си отидоха, взех да подреждам подаръците и намерих един неразопакован. Оказа се, че в него има кръгло бедуинско огледало в избродирана рамка от плат, от тези неща, които се прикрепят на стената в бедуинските палатки. Наведох се над него — гледаше ме червено сбръчкано лице, обгоряло от слънцето, обградено от светли коси, много по-светли от тези, които имах някога, защото бяха наполовина побелели, и бледи малки очи с розови клепачи. Сухи, тъмни устни. Това бях аз. Не се познах веднага.

Какъв щеше да бъде този ден, ако преди трийсет години си бях останала в Бавария, в едно отдалечено предградие на Мюнхен, на брега на Щарнбергското езеро…

Юни, 2006 г., Москва

Писмо на Людмила Улицкая до Елена Костюкович

Скъпа Ляля! Пиша и се давя в сълзи. Аз не съм истински писател. Истинските не плачат. Онези живи хора, които видях заедно с живия Даниел, бяха други, моите са измислени. И самият Даниел отчасти е измислен. Още повече, че нямаше никаква Хилда — вместо нея имаше една корава и властна жена, чийто живот е абсолютно неизвестен за мен. Нямаше нито Муса, нито Тереза, нито Гершон. Всички те са фантоми. Имаше други хора, които видях, но нямам право да се докосвам до личния им живот.

Онази чудесна немкиня, чийто ангелски образ поставих редом с Даниел, е заминала от своята родна Германия в малка православна община в Литва. Тамошният настоятел е грузинец, феноменално музикален, понякога при него идват сестрите му от Грузия и заедно организират такива духовни концерти, че „Хилда“ с нейната немска музикална чувствителност се облива в сълзи. Но аз защо плача?

Няма да назовавам истинското й име, но не мога да не си доставя удоволствието, скъпа Ляля, да ти споделя, че тя е ангел — небесен ангел, а не човек! Неотдавна тя пристигна от Германия в Литва на малък трактор, който сама е карала по междуселските пътища цели петстотин километра със скорост десет километра в час — мършава, побеляваща блондинка с раница на гърба, седнала в кабината на трактора. Общината е бедна, много им трябваше трактор. Такова нещо не бих могла да измисля.

Аз не съм истински писател и тази книга не е роман, а колаж. Изрязвам с ножица парчета от собствения си живот, от живота на други хора и ги слепям „без лепило“; жива повест с парчета от нашите дни.

Ужасно съм уморена. Понякога влизам в стаята при Андрей, от неговия прозорец се вижда водовъртежа на клоните, от шестия етаж болните тополи, кленове и брези изглеждат много по-добре, отколкото отдолу, от детската площадка. Гледам зеления цвят — зеленината е още свежа и блестяща, и очите ми се лекуват…

Изпращам ти четвъртата част. В действителност тя е една пета от цялото. Целувам те. Л.

Пета част

1.

1994 г., Израел

Откъси от пресата

Цял Израел беше потресен от събитието, станало на 25 февруари 1994 година, в навечерието на еврейския празник Пурим. До днес много от подробностите са неизвестни. В навечерието на празника беше постигнато споразумение между шейха на пещерата Махпела и градската администрация на Хеброн, за да бъде предоставена възможност на евреите да се молят в залата на Авраам в пещерата Махпела.

По време на празничната нощна молитва в съседното помещение, в залата на Исаак, се е събрало голямо множество мюсюлмани. Мюсюлманският и еврейският календар съвпадат по такъв начин, че в този ден се празнуват едновременно Пурим и Рамадан. И в двете зали е имало молещи се.

Нахлулият в мюсюлманската зала на Исаак еврейски заселник от американски произход Барух Голдщайн стрелял с автомат в тълпата, убивайки 29 души и ранявайки около 150.

Барух Голдщайн бил смазан на място от разярените араби. Под килима на залата били намерени железни прътове, с които е бил убит Голдщайн; било е намерено също така и голямо количество хладно оръжие.

Създадената от правителството комисия за разследване на инцидента публикува доклад, в който се основават на показания на разузнаването, имащо данни за подготовка на погром над евреи в Хеброн.

Комисията разполага със сведения, че извършеният от Барух Голдщайн разстрел в пещерата Махпела е имал превантивен характер, а е бил планиран и подготвен по-рано. В качеството им на заподозрени са задържани двама заселници от намиращия се наблизо квартал: равина Елиаху Плоткин и Гершон Шимес.

Към днешна дата са събрани томове материали и комисията обещава да огласи заключението си най-рано след три месеца.

Обществеността в страната няма единно мнение по отношение на извършеното престъпление, а самата личност на Голдщайн се оценява диаметрално противоположно от различни групи хора: за едни той е национален герой, спасил с цената на живота си еврейското население в Хеброн от готвеното масово клане, за други е провокатор и безумец. В този план интересни са разпитите на близките до Голдщайн хора, негови приятели и единомишленици — равина Елиаху Плоткин и Гершон Шимес. Но техните показания не се публикуват до момента.

2.

25 февруари 1994 г., Хеброн

Из протокола от разпита на Гершон Шимес

— Ти ли докара Барух Голдщайн в пещерата Махпела?

— Да.

— В колко часа?

— Около пет сутринта.

— Не си ли спомняш с точност?

— Помня точно, че тръгнах от къщи в пет без двайсет. Погледнах часовника…

— Кой, освен теб, беше в колата?

— Синът ми Бенямин. После дойде Барух…

— Не те ли учуди това, че той е във военна униформа и е с автомат?

— Да. Но той ми каза, че отива в милуим, викнали го запас.

— Кога се уговори с него да го вземеш със себе си към Махпела?

— Позвъни ми предишната вечер към девет часа и се уговорихме.

— Казвал ли ти е нещо за намеренията си?

— Не, за нищо такова не сме говорили.

— Къде се разделихте, когато стигнахте до пещерата?

— Влязохме заедно в залата на Авраам. В навечерието на Пурим там имаше десетина души. Не съм го видял кога е излязъл.

— Какво стана после?

— След около десет минути чух откос от автомат, после отново. Веднага разбрах, че стрелбата е от залата на Исаак. Побягнах натам, но в прохода имаше охрана и не пускаха никого.

— Ти побягна заедно със сина си?

— Да. Не ни пуснаха.

— Какво направи след това?

— Със сина ми излязохме от залата и се отправихме към паркинга, но всичко бе отцепено. Стояхме зад линията и чакахме и чакахме кога ще свалят отцеплението, за да заминем.

— Какво ставаше на площада? Какво видяхте?

— Изнасяха убитите. Бяха много. И ранените бяха много, тях ги откарваха с „Бърза помощ“.

— Видя ли познати лица в тълпата?

— Какви познати? Там имаше само араби и наши войници. За арабите днес е Рамадан, в залата на Исаак бяха дошли много хора. Нямаше мои познати.

— Добре. Сега ще отидеш с офицера за разпознаване.

— Какво разпознаване?

— На тялото на Барух Голдщайн.

25 февруари 1994 г., Хеброн

Из протокола от разпита на Бенямин Шимес

— Ти пътувал ли си с колата на баща си за Махпела заедно с Барух Голдщайн?

— Да.

— Добре ли го познаваш?

— Разбира се! Той е лекар, идваше често при нас. Понякога да ни лекува, друг път — на гости. Родителите ми бяха приятели с него.

— В колко часа тръгнахте от къщи?

— Към пет сутринта.

— По-точно не помниш ли?

— Не. Аз дори не се бях събудил напълно. Баща ми каза: да тръгваме, и аз се измих набързо.

— Кой, освен теб, беше в колата?

— Баща ми и Барух.

— Не се ли учуди, че Барух е във военна униформа и с автомат?

— Не съм обърнал внимание.

— За какво говорихте по пътя?

— Не съм се заслушвал. Че баща ми ще го вземе на връщане, нещо такова.

— По-точно не помниш ли? Къде точно? Кога?

— Май че Барух трябваше да отиде някъде по работа, а след това се канеше да се върне в залата на Авраам. Нещо такова.

— Той обясняваше това в колата?

— Май че да.

— Значи, вие стигнахте заедно до пещерата и заедно влязохте вътре?

— Да.

— Барух каза ли нещо друго за намеренията си?

— Не. Те си говореха нещо с баща ми, но не съм чул за никакви намерения.

— Къде се разделихте, когато стигнахте в пещерата?

— Влязохме заедно в залата на Авраам. Не съм видял кога е излязъл.

— Какво стана после?

— След известно време чух автоматен откос, после пак. Веднага разбрах, че е от залата на Исаак. С баща ми побягнахме натам, но всичко вече беше оградено. Тогава излязохме на улицата и тръгнахме към паркинга. Не ни пуснаха да минем. Връхлетяха войници и араби, около хиляда се втурнаха… От там, където стояхме, се виждаше как изнасят убитите. Кървища… И ранени имаше много.

— Видя ли някакви познати в тълпата?

— Не.

— Знаеш ли, че Барух Голдщайн е влязъл в залата на Исаак и е застрелял много хора?

— Знам.

— Знаеш ли, че е бил убит на място?

— Знам.

— Сега ще ти се наложи да разпознаеш тялото на Барух Голдщайн.

3.

Март, 1994 г., Кфар Шаул

Психиатрична болница

Из разговора на Дебора Шимес с доктор Фрейдин

— Ние говорихме с него, Дебора. С него се контактува трудно. А без контакт няма да ни е никак лесно да го извадим от това състояние. Иска ми се да ни разкажеш за поведението му след случилото се.

— Вече ме викаха на разпит.

— Мен не ме интересуват политическите ти възгледи и степента на участие на съпруга ти в събитията. Защо ме гледаш така? Аз лекувам болести, а не политически възгледи. От кой момент поведението на Бенямин ти се стори неадекватно?

— Не зная какво да смятам за адекватно, а какво за неадекватно. Когато викат един юноша да разпознае обезобразения труп на човек, когото е виждал едва ли не всеки ден, може ли да се каже, че това е адекватно? Какво право са имали да го водят там? Той тогава нямаше шестнайсет.

— Аз също бих възразил, ако ме бяха питали. Но не са ме питали. Така че сега трябва да върнем момчето към нормалното му състояние. Доколкото разбирам, той е понесъл много тежко това разпознаване?

— Да. Не беше на себе си. Качи се в стаята си и не желаеше да вижда никого. Дори малката си сестричка.

— Дълго ли продължи това? Нежеланието да общува с когото и да било?

— Дълго? Продължава и досега. Не иска да разговаря нито с мен, нито с баща си. Не идваше да обядва. Дори в събота. Носех му в стаята храна, но нито веднъж не видях да е ял. Когато отслабна толкова много, че лицето му се обтегна, разбрах, че хвърля храната в тоалетната.

— Баща му опита ли да говори с него?

— Отначало опитваше, веднъж му се развика, а после прекрати всякакви опити за общуване. Един път предложи да отидат на гроба на Барух — него го погребаха в Кирят Арба, в парка Кахан, но Бенямин рязко отказа.

— А как се държи с теб?

— И на мен не ми отговаряше. Обръщаше се към стената. Почти през цялото време лежеше с лице към стената.

— Защо не повикахте лекар?

— Просто не успяхме. Баща му смяташе, че той е твърде впечатлителен и трябва да му мине от само себе си. Имаме седем деца и всяко има свои проблеми. Точно в това време бяха болни двете по-малки, после откриха гастрит на голямата ни дъщеря. Постоянно ходех по болниците ту с едно, ту с друго дете.

— Бенямин през цялото време ли не ходеше на училище?

— Не. Той отказваше и ние не настоявахме. Мислехме, че по-добре да пропусне годината, но да не го насилваме.

— Не е ли говорил за някакви суицидни намерения?

— Какви намерения? Той изобщо не говореше с нас.

— А с някого говореше ли? С братята си, с приятели?

— Не искаше да излиза от стаята си, когато идваха негови приятели.

— Какво се случи в деня, когато се е опитал да си пререже вените?

— Излязох от къщи в седем сутринта, откарах малките на детска градина, другите на училище, а после отидох да пазарувам. Когато пристигнах у дома, от тавана се лееше вода. На втория етаж имаме баня и той беше източил целия бойлер. Хукнах нагоре, Бенямин седеше свит в банята, вените му прерязани, но кръвта не бе много. Беше почти в безсъзнание. По-скоро в шок, отколкото припаднал. Вдигнах го. Той не се съпротивляваше. Извиках веднага „Бърза помощ“. Това е всичко. Но сега искам да си го прибера по-бързо у дома.

— Не, той е в такова състояние, че трябва да го полекуваме.

— Дълго ли ще трае?

— Мисля, не по-малко от шест седмици. А може и повече. Докато не бъдем уверени, че животът му е в безопасност, не можем да го изпишем.

4.

Заключение на психиатъра

Диагноза:

Тежка, продължителна реактивна депресия, протестно поведение в рамките на афективна юношеска криза. Суициден опит.

Допълнително:

Във връзка с крайно негативното отношение към лечението, определено му след направен суициден опит, пациентът внушава сериозни опасения от извършване на бягство или нов суициден опит. Нуждае се от постоянно наблюдение. Да се извести персоналът.

5.

Психиатрично заключение

Държи се нащрек. Контактът е крайно затруднен. Мълчалив. Негативен. Предпочита да не реагира на въпросите, само понякога отговаря с по една дума, без да гледа събеседника. Отказва участие в психологично изследване. Явно се нуждае от психологическа корекция. В началния етап е необходимо и целесъобразно да се използват методи на невербална психотерапия.

6.

1994 г., Кфар Шаул

Из заповед в психиатричната болница

Във връзка с бягството на 12 април т.г. на Бенямин Шимес, пациент във Второ отделение, да се обяви мъмрене на доктор Михаел Епщайн и на санитарите Таисир Бадран и Брах Йосеф.

Съгласно заповедта на директора на клиниката началникът на охраната Узи Рафаели е уволнен.

Главен лекар на болницата: Елиезер Ганор.

7.

1994 г., Кфар Шаул

До Полицията, отдел „Издирване“, от психиатричната болница в Кфар Шаул

На 12 април т.г. от отделение №2 е избягал болният юноша Бенямин Шимес, на 16 години. Общи белези: ръст 179 см, червенокос, сини очи, лице удължено, неправилна захапка, с брекети на горната челюст, малък белег на предната част на ръката. Юношата не представлява опасност, но може сам да си нанесе вреда. Молим да го обявите за издирване. Прилагаме снимка.

Гл. лекар на болницата: Елиезер Ганор.

8.

1995 г.

Из дневника на Хилда

Преди известно време при нас в планината се изкачи странен юноша. Много слаб, дрипав, но с много красиво лице. Попита на английски дали може да се подслони при нас за няколко дена.

През тези дни Даниел съпровождаше екскурзии, пък и аз обикновено не му искам разрешение, когато трябва да пусна някого да пренощува. Разреших на момчето да нощува в общинския дом. Беше много разочаровано, защото му се щяло да остане тук, в планината. Но въпреки това тръгна с мен надолу. Попитах го за името му, той рече, че не е откраднал нищо, но не желае да си казва името. Работила съм много с деца и реших, че е от онези юноши, избягали от родителите си, които не са им дали пари за сладолед или за плейър. Казах: добре, ще те наричам Доктор Хайд. А той се засмя: по-добре Мистър Джекил. След тези думи с него станахме приятели.

В общинския дом го отведох в стаичката на Даниел и му казах, че може да остане тук до завръщането на стопанина. Междувременно помпата се беше развалила и трябваше да носим непрекъснато вода, за да мием нашите старици. Доктор Хайд безропотно мъкнеше вода от сутрин до вечер, без да каже нито дума. Нощно време четеше — или не гасеше светлината в стаичката. Когато на третия ден Даниел се върна, момчето ми благодари много вежливо, пи чай с нас и си отиде. Даниел се намръщи: не трябваше да го пускаш, не виждаш ли колко му е лошо; нещо се е случило с него.

И аз се упреквах — макар да беше здравеняк и много силен, изглеждаше някак беззащитен и объркан. Сещах се няколко дена за него, сетне го забравих.

След две седмици момчето дойде отново, с изпокъсани маратонки, вече съвсем опърпано и доста мръсно. Пристигнах сутринта в общинския ни дом, а той седеше в градината — не можеше да се разбере дали спи с отворени очи, или медитира. Повиках го: Доктор Хайд!

— Ще ме пуснете ли да поживея тук? — пак попита той.

Помислих си да не е наркоман. В града има специалисти, които работят с младежи-наркомани, неведнъж имах контакти с тях, когато сме имали проблеми с деца на енориашите. Попитах го направо, той ми отговори: какво говорите, аз нямам проблеми с наркотиците. „Изпитвам голямо отвращение към живота и без наркотици.“

Сварих кафе, седяхме и разговаряхме тихо. Повече нищо не го питах. Момчето е симпатично. Реших, че е американец — говореше много добре английски.

После дойде Даниел и Доктор Хайд веднага се затвори в себе си. Като цяло, разбира се, той е леко побъркан. Казах нещо не както трябва, той изведнъж престана да разговаря с мен, млъкна. Но ни прекопа цялата градина, виждаше се, че умее да се грижи за дърветата. Сръчно момче.

Изминаха няколко дни, Даниел го качи в колата и го отведе нанякъде. Беше ми много интересно, но не попитах. Мислех, че Даниел ще ми каже. Но той засега мълчи.

9.

1995 г.

Писмо от Бенямин Шимес до майка му Дебора

Скъпа мамо! Извини ме, че избягах. Нямах друг изход. Моля да не ме търсите. С мен всичко е наред. Не съм сигурен дали ще се върна у дома. Баща ми беше разказвал, че си е тръгнал от къщи, когато е бил на шестнайсет години, защото е решил да гради живота си по свой начин. Аз също съм на шестнайсет, но засега не знам по какъв начин искам да изградя живота си. Със сигурност — не по вашия. Струва ми се, че вие твърде много потискате човека. Моля ви да не се безпокоите, ще се обадя, когато реша нещо.

Не исках да ви пиша, но един човек ме посъветва да проявя милосърдие. Това и направих.

Бенямин.

10.

1995 г., Хайфа

Разговор между Даниел и Хилда

Даниел: Отведох го при Рафаил. Там е тихо, има възможност да помисли, да дойде на себе си. Жал ми е за момчето. От друга страна — родителите… Каза, че им е написал писмо да не се безпокоят. Но те навярно се побъркват. Сподели, че е избягал от психиатрична клиника. Преживява криза. Е, какво ще кажеш?

Хилда: Щом като ти си го откарал при Рафаил, носиш отговорност.

Даниел: Значи, да го взема оттам и да го оставя на улицата? Как смяташ?

Хилда: Не знам. Ако го намерят там, ще стане скандал.

Даниел: Да, ще стане.

Хилда: Но да го оставиш на улицата?

Даниел: Не зная, Хилда, не си ли бягала от къщи като дете?

Хилда: Избягах веднъж. До вечерта ме намериха и вторият ми баща ме напердаши както трябва. А ти?

Даниел: Когато бях почти на толкова години, колкото и това момче, цялото ни семейство избяга от къщи — немците идваха…

Хилда: Хайде да го вземем от Рафаил и да го дадем в някое добро семейство. При Адам или при Йосеф?

Даниел: Трябва да поговорим с тях.

11.

1994 г.

Телефонен разговор

— Домът на Шимес? От полицейския участък. Задържахме вашето момче. Не дава показания, не можем да му измъкнем и дума от устата. Нямаме основания да го задържаме, освен вашето заявление. Ние не решаваме въпроса за настаняването му в психиатрична клиника. Извикахме психиатър и чиновник от Министерството на образованието. Моля, елате колкото се може по-бързо.

12.

1995 г.

Табло за обяви в енорийския дом

УРА! ТРЪГВАМЕ!

ВСЕКИ, КОЙТО МОЖЕ, ВЗИМАЙТЕ ДЕЦАТА И ПРИЯТЕЛИТЕ — ОТИВАМЕ ЗА ДВА ДНИ НА КИНЕРЕТ!

Немската мисия ни разрешава да разпънем палатките на тяхната територия.

Ще се къпем, така че не забравяйте банските.

Събираме пари за обща трапеза: кой колкото може. Покупките ще направят Хилда, Жана и Анастасия Николаевна.

Големи детски игри и хитроумни състезания.

При залез-слънце ще има служба, а после обща трапеза край огъня.

На следващото утро ще има кръщене на малкия Симеон и баща му Николай.

Цял ден ще се радваме и ще се веселим.

А преди да си заминем, ще почистим след себе си до последната трохичка!

В 8 часа сутринта до енорийския дом ще чакат два автобуса.

Не закъснявайте повече от 10 минути, в краен случай 15!

Хилда.

13.

1996 г., Галилея, Нов А-Галил

Из разговора на Авигдор Щайн с Ева Манукян

Да ти кажа честно, за първи път в живота си отидох на техен празник. Първо, Милка замина за Америка при Рут. Ноеми ми доведе двамата внуци за празниците. Тя завършваше докторат, желаеше да поработи три дена. Както и да е. Второ, Даниел организира екскурзия, а цял Израел говори, че той няма равен на себе си в това. Нека внуците ми чуят какво разказва дядо им. Аз му вярвам — няма да каже нищо лошо. А че ще помаха по някое време с кръста, няма страшно — тъкмо можем да поиграем футбол или да поплуваме с лодка. В края на краищата той винаги идва при нас на Пасха и нищо не се случва, чете Агада по-добре от всички в нашето семейство. Въобще, той е по-големият брат. Ти знаеш, Ева, на мен всички тези религиозни неща не са ми интересни. Е, през младостта си се интересувах от всичко, но повече заради Даниел. А когато станах по-голям, тракторите се оказаха много по-интересни за мен. Честно казано, имах много добри идеи за тях, ако имах време и възможности, бих проектирал малък колесен трактор, който да се продава в цял свят. Но ще се върна към това, когато ми се отвори свободно време.

И така, качихме се на автобуса и тръгнахме за Кинерет.

Движехме се не по краткия път, а през Йерусалимската долина до Афула, там качихме една жена — Ирина — с трите й дъщери, и покрай Гилбоа и планината Тавор излязохме до Тверия. Какво мога да ти кажа — сякаш за първи път пътувам по тези места, Даниел разказваше за всяко село, за всеки храст, за всяко срещнато магаре. Прочете цяла лекция за магаретата, не се шегувам! Той е осведомен за всяко магаре и магарица в Израел — как само ги възхваляваше, особено онази ослица, която е познала Ангела, докато самият стопанин Валаам не го е познал. А колко истории знае за изгубени магарета, за такива, които са носели скъпоценности, да не говоря за магарицата, върху която Иешуа е влязъл в Йерусалим. Децата слушаха в захлас — и малките, и по-големите. Цял куп истории. Където да копнеш — получаваш история начаса. Разказваше им нещо за някакъв змей, но съм заспал и съм пропуснал най-интересното.

В Тверия[143] слязохме, но Даниел ни предупреди, че няма да се задържаме много.

Бил съм там няколко пъти, но той ни заведе на места, които не бях виждал, отново разказа такива интересни истории, просто не разбирам откъде знае всичко това. Цял живот съм прекарал тук и тия неща не ги знам. Впрочем каза, че се съмнява относно развалините на тукашната синагога. Смята, че това е римски храм от по-късно време и се аргументира като истински архитект. Откъде знае? Внуците ми пак зяпнаха. По-късно пристигнахме в Табха. Рекичка, басейн, прекрасна градина — всичко на брега на Кинерет. Дойде германецът, показа ни къде да поставим палатките и даде няколко стаи за стариците. Сетне излязохме на брега: там има пристан. Даниел ни разказа, че това е мястото, откъдето Петър с брат си е отплавал на риболов. Знаеш ли, Ева, аз повярвах. Наистина рибарите са тръгвали от този пристан на риболов.

Ева, той беше организирал всичко толкова добре: седнахме на тревата, пийнахме, хапнахме малко, после те отидоха на брега по своите си работи — там на каменна маса около кръста започнаха своята литургия, а ние с внуците ми отидохме до пристана. Направих им лодчици да ги пускат във водата. След като другите се помолиха, седнахме около голяма маса в градината — хляб, вино, печени пилета; всички бяха доволни. Хората се усмихваха, струеше взаимна любов. Все пак това се дължеше на особения талант на моя брат. Какъв добър педагог би могло да излезе от него — би учил децата и на история, и на ботаника. Би могъл да преподава и еврейска традиция, той я познава до най-малките подробности.

На другия ден пристигна семейството от Русия да кръстят детето си в Светата Земя. Смятам, че това е доста смислено — щом си решил да кръщаваш, по-добре тук, отколкото там. Между другото, по-рано в Русия са преследвали за кръщаване на дете, можело е да те изгонят от работа. А сега — моля, заповядайте! Знаеш ли, Ева, когато обрязваха внуците ми, те плакаха, особено Яков, а на мен просто сърцето ми се късаше — защо да режат, не могат ли да направят това символично? В този смисъл кръщението е по-добро, напълно безболезнено. Детенцето беше много доволно и трябва да ти кажа, че Даниел извърши всичко със завидна ловкост — аз бих се страхувал, толкова мъничко човече, може да се изплъзне от ръцете му.

После започна голямото веселие, но съвсем обикновено, нямаше нищо християнско. Организираха състезание — кой ще уцели камък с друг камък; кой ще хвърли във водата плосък камък така, че да подскочи няколко пъти над повърхността. А, виж в това нямам равен на себе си, никой не ме победи.

Ева, той обръщаше внимание на всички: и на възрастните, и на децата, като добър дядо, и аз си помислих, че върши добре работата си. На нас, евреите, това не ни е необходимо, но за другите хора е чудесно да имат такъв добър учител, ръководител и съветник. Тогава ми дойде на ум, че нашият Даниел е Божи човек. На никого не е направил нищо лошо, само добро; за никого не е казал лоша дума, нищо не му е трябвало, лично на него. Съвсем нищо. Ако всички християни бяха като него, евреите биха се отнасяли много по-благосклонно към тях. Ева, толкова съжалявам, че тогава не му казах тези неща. А повече не го видях жив.

Е, защо ревеш, момичето ми? Естествено, можеше да живее още и още.

14.

1995 г., Хеброн, Полицейски участък

Разпит на Дебора Шимес след самоубийството на Бенямин

— Разбирам мъката ти, но те моля да престанеш да крещиш. Това е формалност, но трябва да се попълни протокола. Какво си мислиш, че ми е много приятно да те разпитвам? Не крещи, моля те, ще вземеш да родиш.

— Не е твоя работа.

— Добре, добре. Наистина не е моя работа. Кажи ми, кой намери Бенямин на тавана?

— Сара, дъщеря ни.

— Кога?

— Днес сутринта.

— В колко часа?

— В шест и половина. Сварих кафе и помолих Сара да занесе на Бенямин една чашка.

— Моля, не викай. Много те моля. Сега ще свършим. Ще стане бързо. Разказвай по-подробно.

— Сара влязла в стаята му. Вратата била отворена, обикновено той се заключваше. Него го нямало. Тя оставила чашката на масата и отишла на тавана, защото той понякога седеше там.

— Е, и?

— Тя дойде и каза, че краката на Бенямин са студени.

— Пийни вода, ето.

— Аз не разбрах. Минаха около десет минути, преди да каже, че трябва да го свалим, защото той виси и не отговаря нищо. В това време влезе Гершон, той беше на двора, и побягна нагоре. Бенямин беше мъртъв. Направил е това през нощта. Вече бе късно.

— Дебора, ние знаем, че момчето е било болно. Кажи, беше ли се карал с теб или с баща си?

— Да, искаше да замине, но баща му не го пускаше.

— Искаше да се изнесе от къщи?

— Не, искаше да замине в Русия, при баба си. Ние се канехме да го изпратим в Америка при моите родители и при братята ми, а той искаше в Русия. Баща му не го пускаше. Заради това се скараха.

— Кога стана разправията?

— Тя през цялото време висеше във въздуха.

— Баща му биеше ли го?

— Остави ме на мира…

— Дебора, лошо ли ти е? Да повикаме лекар?

— Да, викайте, викайте. Започнаха болките…

15.

1995 г., Хеброн, Полицейски участък

Запис на разпита на Гершон Шимес след самоубийството на Бенямин

— Разбирам мъката ти, но това е формалност, трябва да се попълни протокола.

— Питай.

— Кой намери Бенямин на тавана?

— Дъщеря ми Сара.

— По-нататък?

— Бях на двора, влязох си вкъщи, тя каза, че ние трябва да свалим Бенямин, защото тя не искала. Побягнах на тавана. Той се беше обесил на единственото място, на което беше възможно, закачил въжето на мертека…

— Защо го свали? Той е бил мъртъв и правилото е, че трябва да се извика полиция.

— Не мислех за полицейските правила в този момент.

— Тук има вещи — шорти, сребърна верижка с висулка във формата на буквата „шин“[144] и броеница. Негови ли са?

— Да.

— Защо в ръцете си е държал броеница?

— И аз искам да знам. Особено ми е интересно. През април, след първия опит за самоубийство, той избяга от болницата и се укрива два месеца, докато полицията не го хвана. Не казваше къде е бил. Мисля, че е бил в някаква християнска секта, където са го държали насилствено.

— Защо мислиш така? Имаш ли някаква информация?

— Не. Не е казвал нищо. Но сега ще разбера всичко. Той щеше да бъде жив, ако не беше тяхната намеса.

— Уверен ли си в това?

— Уверен съм. С това трябва да се занимава полицията, не аз.

— А подал ли си заявление в полицията?

— През цялото това време ме държаха в затвора без предявяване на обвинение. Бях лишен от възможността да подам заявление.

— Да, знам. Заради делото на Барух Голдщайн.

— Държаха ме без всякакво основание.

— Сега проблемът е друг. Карал ли си се със сина си?

— Да. Само че аз не го смятам за побъркан. Т.е. не в този смисъл.

— Медицинските проблеми не ме интересуват. Карал ли си се с него преди самоубийството?

— Да. Скарахме се здравата, но той успя да постигне своето — разреших му да замине за Русия при баба си. Нямам какво да крия, преди това му зашлевих шамар.

— Има прясна драскотина на устната. Вследствие на шамара ли е?

— Мисля, че да. Нямам какво да крия. Той е мой син, това са нашите отношения и те не засягат никого.

— Не са засягали, Гершон. Сега трябва да подпишеш протокола. Сам трябва да разбереш, че в подобен случай полицията трябва да изключи възможността за убийство.

— Какво? Как смееш да ми говориш така, на мен, бащата? Подозираш ме в убийството на собствения ми син? Аз ще те…

— Стой. Свали си юмруците. Не те смятам за убиец. Ще напиша където трябва.

— Негодници такива! (По-нататък текстът не е напечатан.) Вие навсякъде сте еднакви!… По-добре да бяхте търсили онези, които са държали момчето в плен, които са му набили в главата този протест към родителите! Вашата (текстът не е напечатан) … полиция мисли само как да не обиди арабите. За своите не мислите, не защитавате своите граждани! Пазите си задниците! По-добре да бяхте търсили онези изроди, които объркаха моето момче! Тук ви няма! Вървете (текстът не е напечатан)… Аз сам ще ги намеря. Сам ще отмъстя!… твоето правителство, твоя Рабин…

(Последният абзац е произнесен на руски. Превел: В. Ципкин.)

16.

Ноември, 1995 г., Хайфа

Из писмото на Хилда до майка й

Скъпа мамо! Разбира се, вече си чула, че убиха Ицхак Рабин. Всички говорят само за това — и вестниците, и телевизията, и хората в магазините, и дори енориашите в църквата. Даниел също е много развълнуван. Той винаги е бил убеден, че само обща еврейско-арабска държава би имала реален шанс за съществуване, а създаването на две независими държави е невъзможно, защото границите минават не по земята, а в дълбините на човешкото съзнание. Ако се излекува съзнанието, това ще даде възможност и за оцеляване. Аз гледам отстрани на цялата тази ситуация. По-точно, от своята си страна — не съм нито еврейка, нито палестинка. Колкото и да обичам Израел, в сърцето си нося голямо съчувствие към арабите, към обикновените мирни жители, чието положение с всяка година става все по-тежко. Нали живея тук като волнонаемник — всеки момент мога да се върна в Германия, да правя там същото, което правя и тук: да се грижа за болни старци, да работя с проблемни деца, да разпределям благотворителни помощи.

Не помня дали съм ти писала, че тукашните психиатри въведоха нов термин: „йерусалимски синдром“[145]. Това е безумие на религиозна почва. След историята с Барух Голдщайн в цялата страна се чувства остър пристъп на болестта — десните и заселниците се опълчиха твърдо против левите. Едните жадуват мир на всяка цена, другите със същата страст жадуват победа над враговете. Обстановката е ужасно нажежена и нервна.

Стягам се да си взема отпуск, с Даниел пресметнахме да дойда в Германия за две седмици в началото на декември, за да се върна за Рождество. Е, поне няколко дена по-рано, за да успея да се подготвя за празника. Ще ти позвъня, щом със сигурност насроча датата за отпътуване…

17.

1 декември, 1995 г., Йерусалим

Из вестник „Хадашот Га-Ерев“

Както вестниците съобщиха, четири месеца преди убийството на Ицхак Рабин, на 22 юни 1995 година, на старото гробище Рош Пина в Галилея се е състояла древна церемония на смъртното проклятие „пулса де-нура“[146]. Двадесет крайнодесни активисти, повечето над 40-годишни, всичките брадати, не разведени и не вдовци — се молили под ръководството на равин за това „ангелите на разрушението“ да убият „грешника Ицхак Рабин“.

Ритуалното проклятие било прочетено на гроба на Шломо Бен Йосеф, член на ултранационалистическото движение „Бейтар“. Бен Йосеф е бил обесен от тогавашните британски власти на 29 юни 1938 г. за стрелба и опит да унищожи арабски автобус.

Сведения за тази церемония достигнаха до вестниците още преди убийството на Рабин, но едва след трагичното събитие те придобиха обществен интерес.

Наш кореспондент се срещна с някои хора, които са по-информирани за това събитие, отколкото болшинството наши читатели. Успяхме да зададем няколко въпроса на равин Меир Даян, който е провел церемонията. Той съобщи, че „пулса де-нура“, проклятието на родовете Коен, се упражнява в изключителни случаи върху лица, които представляват заплаха за Тората и може да бъде насочено само срещу евреи. Затова предположенията, че еврейските мъдреци са насочвали такова проклятие срещу Хитлер, са абсолютно необосновани. Според Меир Даян в двадесети век „пулса де-нура“ е използвано два пъти: срещу Троцки и срещу Ицхак Рабин.

Що се отнася до последния, това все някак си може да бъде разбрано. Но по отношение на Троцки обяснението, което дали участниците в ритуала, е направо смехотворно: те смятали, че Троцки е нанесъл голяма вреда на еврейския народ, заменяйки служенето на Тората с това на идол — какъвто за него била социалната революция.

Съвременният еврейски авторитет, равин Елиаху Лурие, потомък на велик равин и кабалист, се изказа категорично и кратко: ако този обред наистина е бил извършен, това е дело на полуграмотни активисти.

Докато обществеността обсъжда разгорещено дали злодейското убийство на министър-председателя е свързано с древното проклятие, или тези две събития по никакъв начин нямат връзка помежду си, дойде още едно съобщение за нощно събиране на гробището Рош Пина. Отново на гроба на Бен Йосеф се е събрала група брадати евреи, облечени в черно, и един, водещ церемонията, облечен в бяло.

Пазачът на гробището, станал неволен свидетел на тайното събрание, съобщил за него на своето началство, но помолил да не се назовава името му в случай на евентуална публикация. Макар да се намирал в непосредствена близост до мястото на провеждания обред, той не счел за необходимо да спомене името на прокълнатия. Номерът на микробуса, откарал нощните посетители на Рош Пина, е бил записан. Кореспондентът ни Адик Шапиро е проявил изключителна находчивост, направил справка и по номера изяснил, че колата е регистрирана в Хеброн, а неин собственик е небезизвестният преселник-екстремист, имащ отношение към делото на Барух Голдщайн, Гершон Шимес.

Кабалистите си представят това проклятие като удар с огнено копие, на което са нанизани огнени обръчи.

Иска ни се да знаем върху кого ще се стовари поредният „огнен удар“?

18.

1996 г., Хайфа

Из разговора на Хилда и Ева Манукян

По обратния път се отбихме до Тавор. Даниел направи молебен там. Всички вече бяха уморени и аз си помислих, че това е излишно. Той отслужи кратък молебен, когато приключи, рече:

— Погледнете се един друг! Виждате колко обикновени са лицата ни; не всички са красиви, не всички са млади, някои са горе-долу. Представете си, че ще настъпи момент, когато всички ние ще имаме лица, сияещи с Божествената красота, такива, каквито сме били замислени от Господа. Погледнете малкия Симеон, всички ще бъдем така непорочни и тъй прекрасни, като този младенец, а може би и още по-красиви.

Николай, бащата на младенеца Симеон, когото също кръстиха в този ден, през целия път задаваше богословски въпроси на Даниел — за грехопадението, за първородния грях. Не разбрах всичко, защото понякога минаваха на руски. Видях само, че Даниел през цялото време се стараеше да му говори за Богоявлението, за Преображението, сияеше целият в усмивка, а онзи досадник се интересуваше само от първородния грях и от ада. Знаех, че Даниел не вярва в ада. Махваше с ръка и казваше:

— Христос възкръсна, какъв ад! Не си го причинявайте сами и няма да има никакъв ад.

Но в онази нощ ужасно зло се изля върху нас.

Юни, 2006 г.

Писмо на Людмила Улицкая до Елена Костюкович

Скъпа Ляля! С Божията помощ завършвам тази история — тя започна през август 92-ра, когато Даниел Руфайзен[147] влезе в моя дом. Не помня дали съм ти разказвала това. Той беше в Москва пътьом, отиваше в Минск. Седна на стола, едва докосвайки пода с крака, обути в сандали. Много обикновен, много приветлив. Обаче чувствах, че нещо става — или са махнали покрива, или кълбовидна мълния виси на тавана. После разбрах: това бе човек, който живееше в присъствието на Бог и това присъствие беше така силно, че се усещаше и от другите хора.

Ядяхме, пиехме и разговаряхме. Задаваха му въпроси, той отговаряше. За щастие, някой включи диктофона и по-късно имах възможност да чуя целия разговор, използван отчасти в тази книга. Като цяло, аз ползвах много от сведенията, написани за него, които почерпих от книгите — на немеца Корбах[148], на американката Нехама Тек „Човекът от рова на лъвовете“[149], още някои неща. Всичко, което беше написано за него, ми се струваше много по-малко от това, което той заслужаваше. Опитах се да пиша сама, заминах за Израел, него вече го нямаше, срещах се с брат му, с много хора от неговото обкръжение. Както знаеш, от това начинание не излезе нищо.

В онези години аз имах много претенции не толкова към Църквата, а към самия Господ Бог. Всички предишни открития, на които толкова държах, изведнъж ми се сториха грозни и мръсни, някакви скучни вехтории. Такава застиналост, такова отвращение има в християнството.

Добре сте си вие, атеистите. Единствената ви мярка за всичко е собствената ви съвест. Във вашата католическа Италия църквата е винаги победителка. Освен това на Запад църквата е слята с културата, а в Русия — с безкултурието. Но колко е забавно: културните италиански атеисти: Умберто Еко, още десетина други и ти, самообявилата се италианка, се гнусите от съвременното католичество, като прекрасно разбирате, че ако отстраним католичеството от вашата изумителна култура, няма да остане нищо от нея. В Русия църквата е много по-слабо свързана с културата и много повече с примитивното езичество. Тук всички антрополози на света ще ме захапят за задника — как смея да недооценявам езичеството. И все пак, ако използваме метода на изключването, ще бъде интересно да се види какво ще остане в Русия от самото християнство — ако от него махнем езичеството.

Бедното християнство! То може да бъде само бедно: всяка тържествуваща църква, и западна, и източна, отрича напълно Христа. Няма къде да се денеш от това. Нима Синът Човешки, с износени сандали и в бедни одежди, би приел близо до себе си византийската шайка от царедворци, алчни и цинични, които днес образуват църковния истаблишмънт, върхушката. Пък и за какво им е Той? Всички те анатемосват, отлъчват се един друг, изобличават се в неправилно „изповядване“ на вярата. А Даниел през целия си живот е вървял към една проста мисъл — вярвайте както искате, това си е ваша лична работа, но спазвайте заповедите, дръжте се достойно. Между другото, за да се държиш добре, не е задължително дори да си християнин. Може даже да не си никой. Последен агностик. Безкрил атеист. Но изборът на Даниел е бил Исус, той е вярвал, че Исус отваря сърцата на хората и те се освобождават в Неговото име от ненавистта и злобата…

В Русия църквата е отвикнала да бъде победителка през съветските години. Повече й отива да бъде гонена и унижавана. Но ето какво стана — със смяната на властта нашата църква падна по гръб и замяука на държавата: обичайте ни и ние ще ви обичаме. Да краде и да разделя… И църковният народ прие ликуващо това поведение. А мен ме обзе отвращение — ако знаеш какви удивителни християни от старото поколение съм срещала в младостта си, незасегнати от съветското разложение, върнали се от емиграция: отец Андрей Сергиенко, Елена Яковлевна Ведерникова, Мария Михайловна Муравьова, Нина Бруни. Пък и тукашните издържали докрай старици — още една Мария Михайловна, скромната Кукушкина, която оставаше с малките Альоша и Петя, докато аз празнувах любовта си в ателието на Андрей, портиерката Анастасия Василиевна, подаряваща ни своите трогателни картинки с петли и кучета… В края на краищата отец Александър Мен, отец Сергии Желудков, Анатолий Емануилович Краснов-Левитин, Ведерникови… Тези хора бяха за мен църквата.

Тук разбрах, че си припомням и прекрасните лица на днешните отци — Александър, Владимир, Георгий, Виктор (Мамонтов). Ще се съберат и още десетина. Кой е казал, че праведниците трябва да са много? Нали за спасението на света са достатъчни и трийсет и шестима.

Даниел беше праведник. От човешка гледна точка той претърпява поражение — след неговия край енорията се разпада, разпада се и Църквата на Яков, сякаш не е съществувала. Но в известен смисъл и Исус е претърпял поражение, отначало не е разбран и приет от своя народ, а по-късно е приет от много други народи, но не е разбран. А ако е бил разбран — къде е новият човек, новата история, новите отношения между хората?

Моите въпроси не намериха отговор. Нещо повече, окончателно излязох от удобните схеми, които използвах в живота.

Но Даниел седи на стола, сияе и въпросите ми като че престават да съществуват.

Особено еврейският въпрос, Даниел бе закрил с тялото си непреодолимата пропаст между юдаизма и християнството и докато беше жив, в пространството на неговия живот всичко дишаше единно, чрез усилието на неговото съществуване кървящата рана се изцели. Не за дълго. За времето на един човешки живот. Неговият.

Всичките тези години мислих много и достигнах до няколко неща, които по-рано бяха скрити за мен. Например, че изказването на мнение не е задължително — това е фалшиво движение. Не е необходимо да имаш мнение по всички въпроси. Че християнството е наследило от юдаизма напрежението във взаимоотношенията на човека и Бога. Най-яркият техен образ е нощната борба на Яков с Ангела. Онзи Бог, който е наследен от юдаизма, предизвиква човека: борѝ се! Той си играе с човека, както снизходителният баща със синчето си, карайки го да напряга сили, да тренира душата си. И разбира се, се усмихва в метафизическата си брада.

Само че не е ясно къде да поставим петстотин души, стари и млади, които били разстреляни в Чорная пуща, когато осемнайсетгодишният Даниел се криел в гората… И още няколко милиона погубени.

Когато пристигам в Израел, аз въртя глава, учудвам се, ужасявам се, радвам се, негодувам, възхищавам се. Постоянно ме щипе носът — това е традиционното еврейско светоусещане: кисело-сладко. Тук е трудно да се живее, бульонът е твърде гъст, въздухът е плътен, страстите са закалени, твърде много патос и шум. Но да се откъснеш, също е невъзможно. Малката провинциална страна, еврейското село, саморъчно направената държава, и днес си остава модел на мира.

Какво иска Господ? Послушание? Сътрудничество? Самоунищожение на народите? Аз напълно съм се отказала от оценките. Не се справям. В душата си чувствам, че изживях важен урок с Даниел, а когато се мъча да определя какво толкова важно научих, урокът е този: въобще няма значение в какво вярваш, значение има само личното поведение. Голяма мъдрост! Но Даниел ми я положи направо в сърцето.

Лялечка, ти ми помагаше през цялото време. Не знам как щях да изплувам от този водовъртеж без теб. Навярно все някак щях да успея, но книгата би била друга. Глупаво е да ти благодаря — все едно да благодаря за любовта.

Тези дебели книги, когато ги завършваш, ти вадят половината душа и ходиш, олюлявайки се. Но едновременно с това се случват удивителни неща и героите, отчасти измислени, постъпват по начини, които не можеш и да си представиш. Общността на Даниел Руфайзен се е разпаднала.

Енорията на Даниел Щайн, моя литературен герой, полуспомен-полуизмислен, също се разпадна и развалини стърчат на мястото на Църквата на Илия при Извора, общинският дом е закован, но скоро някой ще му сложи ръка — той е много хубав и градината е прекрасна. Старческият приют е затворен. Пастирът си е отишъл и овцете са се пръснали. Църква на Яков? Йерусалимска община на евреите-християни? Няма, както и по-рано. А Светлината не помръква.

Ето, Лялечка, изпращам ти последните епизоди. Уморена съм до смърт от писма, документи, енциклопедии и справочници. Да можеш да видиш каква гора от книги е разпиляна по земята. По-нататък е само текстът. Л.

19.

Декември, 1995 г.

Йерусалим — Хайфа

Колата не запали нито от първото завъртане на ключа, нито от второто.

Даниел измъкна ключа и затвори очи. Помоли се да успее да стигне до вкъщи и едновременно помисли, че утре трябва да намине при автомонтьора Ахмед в Долния град. Съвсем далечна пропълзя мисълта, че колата е на осемнайсет години и й е време да си почине. После още веднъж завъртя ключа и колата потегли. Надали ще го подведе по пътя, само дано не загасне двигателят. Беше девет часа вечерта, 17-ти декември.

Нойхауз щеше да умре в близките дни, може би още днес. Колко великодушно и красиво е това прощаване с приятелите. И на него, на Даниел, също бе оказана честта — днес сутринта позвъни синът на професора, съобщи, че баща му е много зле и иска да се прости с Даниел.

Той се качи на колата и пристигна в Йерусалим. Синът на професора с плетена кипа и в черно, лъщящо от старост сако, го заведе в кабинета на баща си.

— Искам да Ви предупредя: преди няколко години му поставиха кардиостимулатор, макар дълго да се колебаеха, защото сърцето му бе износено и рискът бе голям. Баща ми каза: направете го. И ето вече девет години. А сега машинката отказа, започна аритмия, която не могат да овладеят. Снощи извикахме „Бърза помощ“, баща ми попита колко му остава, лекарите му казаха, че не е много. Той отказа да отиде в реанимацията. Сега има сърдечни болки, от време на време го отпуска и тогава моли някой да влезе при него.

Даниел изчака в кабинета около четиресет минути, докато жената на професора, Герда, не го повика при Нойхауз. Мъничка, като кукла, в края на двайсетте години тя е била призната за най-красивото момиче във Виена, когато още не са знаели, че красотата на жените започва след метър и осемдесет.

— Пет минутки — прошепна тя, Даниел кимна.

Старецът седеше на кушетката, опирайки се на големи бели възглавници. Но лицето и косата му бяха по-бели от тях.

— Добре е, че дойде — кимна Нойхауз. — Герда казваше, че си говорил по телевизията. Но беше забравила за какво е било предаването.

— Разпитваха ме за войната, как съм служил като преводач при немците — отвърна Даниел.

— Ето, ето, аз също бих искал да те питам: не си ли се къпал в банята с тях?

— Един път. В банята имаше много хора. Не успяха да ме разгледат. Бях се свил от страх и не можаха да ме видят. Но се бях подготвил да ме разобличат — призна си Даниел.

— Да… Аз исках да се сбогувам с теб. Нали виждаш, отивам си — Нойхауз се усмихна с умното си лице, затвори очи, — отивам при моя Учител, при твоя Бог.

На вратата си появи синът на професора. Герда, обърната към прозореца, гледаше втренчено към голямата акация. После тя изпрати Даниел до долу, благодари му и му стисна ръката.

Казват, че когато Нойхауз срещнал жена си, над главата й засияло златно венче и той разбрал, че това е неговата годеница.

Когато веднъж се разболели от менингит и двете им деца — син и дъщеря — и били изправени пред смъртта, Нойхауз сключил договор с Бог децата му да останат живи. Те се съвзели, но нямат собствени деца. Цял живот работят с чужди: синът е директор на училище за деца със забавено развитие, а дъщерята учи глухонеми да разговарят.

А когато Нойхауз си правил операция на сърцето, един негов голям приятел дал обет да раздаде богатството си на бедните, ако болният оживее. И Нойхауз го разорил.

Разправят още, че по време на лекции професорът свалял кипата от главата си и я слагал на масата:

— Това е само плат! Разбирате ли, плат! Той няма отношение към проблемите на вярата. Ако сте дошли на моите лекции да се учите на вяра, сбъркали сте вратата. Аз мога да ви науча да мислите. Но не всички.

За него разказват притчи и анекдоти като за раби Йоханан бен Закай…

Жалко, че Хилда ходи на занятия при него само два семестъра. Нещо й попречи. Да, организираха детска градина към енорията и тя не можеше да пътува често до Йерусалим.

Моторът на колата работеше нежно и без напрежение и Даниел мина Латрун. На противоположната страна се намираше Емаус. Навярно именно по това време, в краткия здрач тук, на трапезата за вечеря двама пътници са се срещнали с трети непознат. Говорили са, но не са го познали[150]. Сега има малък манастир, растат лози и маслинови дървета, а на етикетите от тяхната продукция е написано „Емаус“.

Стъмни се. Емаус остана назад и той пътуваше по пътя за Тел Авив. Представяше си маршрута добре — през Тел Авив за Хайфа, десет километра преди нея трябва да свърне към кибуца Бейт-Орен. Дивни места, най-добрите планински картини от Израел. Там вече е Кармел. След още двайсет километра е манастирът. Вечерна молитва. Четири часа сън. Ще бъде ли жив Нойхауз на сутринта? Или вече ще е отишъл при „моя Учител“, при „твоя Бог“…, както каза той. Как красиво си отива — сред семейството си, приятели и ученици. Каква жена са му изпратили… А аз дали съм видял златно венче над главата на Марися? Разбира се, че да. Не венче, а сияние от моята собствена любов, отправена към нея. И Хилда сияеше със същата светлина на женственост и душевна невинност… Колко чудесни жени имаше — и всички те не бяха за него? Нито Марися, нито Хилда, нито Герда са били предназначени за него. Косите, сплетени на плитка или вдигнати на кок, или къдриците по раменете им, техните шии, рамене, гърди и кореми… Колко е хубаво да живееш с жена, със съпруга, образувайки едно цяло, като професор Нойхауз и неговата Герда… и дори безумните Ефим и Тереза се утешават един с друг… А аз — с теб, Господи. Слава на Теб…

Пътят беше почти пуст — делничен ден, вечерта, хората са се върнали от работа; ленти от пламъчета, или струпване на алени светлинки се сменят с тъмнина, прорязвана от блуждаещите бели игли на фаровете.

Какъв безкраен опит със смъртта, безкрайни срещи… Невъзможно е да се преброи колко хора умряха и бяха убити пред очите ми. Копах гробове, затварях очи, събирах части от разкъсани тела, изповядвах и причестявах, държах за ръка, целувах, утешавах роднините, опявах, опявах, опявах… Хиляди покойници.

Има две смърти, които обаче са тук, тези двамата стоят отляво и отдясно, огромният лесничей и слабоумното момче, които изпратих на разстрел през четиресет и втора. Казах: ето тези. Лъжесвидетел. Двайсет млади и здрави мъже бяха спасени, а предателят бе разстрелян и заедно с него селският глупак, без да е виновен за нещо… Какво направих? Какво направих? Още един светец за пред Господ, ето това сторих…

Никога досега не е имало такова леко и естествено прощаване, както с Нойхауз — все едно приятели се разделят за някое време, за да се срещнат скоро отново. Великият Нойхауз! А нали той неведнъж се е смял над идеята за Спасение. Отначало трябва да тренираш тук, на земята: да се научиш да се спасяваш от местните неприятности — комари, болки в корема, гнева на началника, свадливостта на жена си, капризите на децата, силната музика от съседите — и ако тук се получи, има надежда да се получи и там.

С кого воювам цял живот? За какво? Против какво? Май че внасях много страст, много лични неща. Навярно съм неразумно ревнив… Може би съм прекалено много евреин? Знам повече от другите? Не, не… все пак не! Аз просто виждах ясно къде Те има и къде Те няма. Господи помилуй, Господи помилуй, Господи помилуй…

Така добре се съчетаваха равният шум от двигателя, обичайното молитвено мърморене, избухването на срещаните светлини, отговарящите им фарове и това редуване на огньове и мрак. Имаше някакъв добър ритъм, съгласуван с всички други звуци, шумове, движения, и даже ударите на собственото сърце се вписаха в общата партитура. Може би така се чувстват жокеите, състезателите, пилотите, образуващи едно цяло със създание от друга природа.

Пак си помисли за Нойхауз: светът е тъй прекрасно съгласуван и само неговото сърце се спъва, забравило за свещения ред — систола, диастола; невидимият водач в синусово-предсърдния възел се отклонява и ритмичната вълна не предизвиква възбуждане чрез предсърдието към камерите и не се извършва онова, което се е вършело дълги години, минута след минута, в дълбока тайна от този, който носи сърцето в гърдите си и въобще не се замисля за това непреставащо през целия живот биене…

Отдавна бе отминал Тел Авив, направи рязък завой нагоре по планината към Бейт-Орен. Пътят беше еднопосочен, тесен и макар да нямаше насрещни коли, той намали скоростта. Това малко разстрои установения ритъм, защото двигателят заръмжа с по-нисък тон. От рязкото изкачване той се напрегна, кихна и сякаш се накани да заглъхне. Но не го направи и колата запълзя по-нататък. Следваше малък хребет и ето пред него се откри тъмният простор с далечни огньове и бреговата линия, очертана от двойна верига светлини. По-нататък пътят слизаше по наклон, неголям, но лъкатушещ. Даниел задържаше, леко удряше спирачките на колата, докато не усети, че те не го слушат, и натисна педала им докрай, но колата все повече ускоряваше движението си. Пътят се изви, той ловко взе завоя. Макар да включи на първа, колата се засилваше все повече и не успя да вземе следващия завой… Пробивайки мантинелата като лека пръчица, тя полетя около десет метра надолу и се сгромоляса в каменистото дере. Пламъците лумнаха нагоре в два гъсти ръкава. Автомобилът бавно се обърна, намери единствения улей помежду два каменисти склона и забумтя надолу, оставяйки след себе си червен шлейф. От мястото на приземяването му, нагоре, към пътя, изригна огънят — пламна сухата трева и след миг стигна до шосето. Сега той се разпространяваше само на ширина, пътят образуваше естествена преграда, зад него имаше стръмнина, по която не растеше никаква трева. Пламъците се разпространяваха. Беше много красиво и много зловещо.

Хилда се събуди посред нощ като от часовник — време е за ставане. Погледна стрелките: един и половина. Не й се искаше да спи. Излезе на дворчето, седна в градинското кресло. Странно усещане: студено очакване на събитие, сякаш трябваше да се случи нещо страшно и величествено. На пластмасовата маса имаше забравени от някого кибритени клечки. Тя драсна една, погледна разгарящия се конус на синия пламък и изведнъж съжали, че не пуши. Клечката угасна, догаряйки до пръстите й. Тревогата не я напускаше, но нищо не се случваше.

Хилда се приближи до оградата на малката градинка и се задъха — в далечината гореше Кармел. Огненият клин бягаше по планината, от гребена на хребета надолу. Беше ален, светъл и жив. Хилда се върна вътре и позвъни в пожарната. Даваше заето. Значи, някой вече трябва да се е свързал — помисли тя и се сети какво точно я е разбудило: пожарът. Тя легна на тясното походно легло и веднага заспа.

20.

Декември, 1995 г., Хайфа

Храм на Илия при извора

Из кореспонденцията, пристигнала на името на брат Даниел Щайн.

5 декември, 1995 г.

До отец Даниел Щайн

От Генерала на Ордена на босите кармелити

По решение на Генерала на Ордена на босите кармелити на члена на Ордена, свещеник Даниел Щайн, се ЗАБРАНЯВА да служи. Препоръчва му се към 31 декември т.г. да предаде на комисия, състояща се от представител на Ордена на кармелитите, представител на Римската Курия и представител на Йерусалимския Патриархат, цялата документация, отнасяща се до арендата и храма на Илия при Извора.

Генерал на Ордена на босите кармелити.

Писмото не е получено от адресата, защото е било доставено след неговата смърт в автомобилна катастрофа на 17 декември 1995 година.

21.

14 декември, 1995 г.

Околностите на Кумран — храм на Илия при извора

Фьодор изсече неголям кръст над затрупания вход на пещерата, под кръста с букви на иврит, но от ляво надясно, написа името АБУН, а по-ниско — малко „Ф“ на кирилица.

Най-сетне му олекна. И тази лекота и витаене в облаците му подсказваха, че е направил всичко, както трябва. Той се прости с гроба и заслиза от планината.

Вървеше пеш край пътя. Спираха коли и предлагаха да го качат, тогава той свърна от шосето и където беше възможно, вървеше из планината. Когато пътеката прекъсваше или отвеждаше встрани, той отново се връщаше на пътя. Движеше се на север, докато не стигна Йерихон. Измина част от маршрута си по Йорданската долина и край Ал-Джифтлик свърна на запад, към Самария. Пресече я, без да бърза, и стигна до морето около Нетания. Вървеше с удоволствие. Нощуваше, където му падне — ту върху купчина изсъхнали клони, ту на пейка на някоя детска площадка в безименно селище. Веднъж в едно кафене някакви почерпени момчета го нахраниха, друг път арабски търговец му даде питка. В полето можеше да си похапне грозде.

Фьодор отдавна бе свикнал да яде малко, почти не изпитваше глад. От слънцето черното му расо беше побеляло, на гърба му се мотаеше чувал с три книги и бутилка вода. Имаше още кадилница с малък запас от тамян. Сухите му ръце стискаха дълга вълнена броеница.

От Нетания той тръгна по посока на Хайфа, по пътя на кръстоносците и поклонниците.

Вече беше разбрал цялата дълбочина на лъжата. Те, евреите, бяха излъгали целия свят, бяха му подхвърлили празното християнство, а бяха запазили за себе си великата тайна и истинната вяра. В света няма друг Бог, освен еврейският. И те ще го пазят вечно, докато не изтръгнат със сила тайната от тях. Този малък евреин, преструващ се на християнин, също знае тайната. Абун казваше: те притежават тайно знание, те владеят Бога, Бог ги слуша. Най-важното е не тайното знание, което те са завладели, а кражбата. Те откраднаха нашия Бог и подхвърлиха на света една залъгалка. Абун беше разбрал всичко — оставили са ни боядисаните картинки, приказката за Девата, светци и хиляди неразбираеми книги, а Бога са запазили за себе си!

Фьодор се спъна, каишката на сандала му се откъсна от подметката, той го захвърли и тръгна с един сандал. От морето подухваше ветрец, но за разлика от Атонското, крайбрежието бе плоско и безизразно, а морето нямаше онази силна миризма на водорасли, както в Гърция. Нощта и половината ден той прекара сред музейните развалини на Кесария. Сутринта бе изпитал някаква леност и пролежа в дрямка в сянката на древната стена до пладне. Сетне тръгна отново. На третия ден приближи Хайфа. Оттук беше съвсем близо.

Изкачи се до църквата на Илия при Извора привечер. Нямаше никого, освен пазача. Това бе арабинът Юсуф, нает от Хилда преди почти осем години, далечен роднина на Муса и също градинар. Юсуф беше глух — Даниел се шегуваше, че Хилда има особен дар да намира професионалисти: пазачът е глух, куриерът е куц, а съдовете по-добре да мие сам, защото Хилда със сигурност ще намери някой еднорък.

Фьодор легна зад беседката и заспа. Събуди се вече по тъмно и се приближи до храма. Трябваше да прегледа храмовите книги — няма ли да се намерят онези, тайните. Но постройката бе заключена с катинар и Фьодор се промъкна до прозореца, свали расото си, сгъна го на четири, внимателно извади стъклото и се прехвърли. После, без да бърза, облече пак расото. Огледа се, намери свещ и я запали. Веднага почувства вътрешната геометрия на помещението и се насочи към стаичката, която бе и кабинет на Даниел. Бутна вратата — бе отворено. Но бюрото и шкафът се оказаха заключени.

Ножът висеше на кръста му, през целия път усещаше допира на ножницата до корема си. Извади го, арабски, с черна рогова дръжка и с бронзов кант между рога и острието. Това не беше нож за колене на животни.

Шкафът с книги се отвори при първото докосване. Фьодор внимателно извади книгите, сложи ги на купчини и взе да ги преглежда една по една.

Какъв съм глупак — разстрои се той, разглеждайки кориците. Мярнаха му се гръцкият Типикон, славянски Псалтир и няколко книги на полски. Всички останали бяха на езици, непознати за Фьодор — иврит, латински, италиански.

Дори тайната да е написана някъде тук с големи букви, няма да може да я прочете…

Той премести книгите настрана и се зае с бюрото. Средното чекмедже бе заключено два пъти и езикът не поддаваше. Фьодор човъркаше с ножа, мъчейки се да извади бравата или ключалката. Не чу как в стаичката е влязъл Юсуф, който беше видял светлината в прозореца и си бе помислил, че са дошли Хилда или Даниел, а той не е забелязал. Виждайки крадеца, Юсуф извика и го хвана през гърба. Фьодор се обърна рязко. Ножът беше в ръката му. И без да успее да помисли, перна пазача по врата. Кръвта бликна нашироко и силна. Чу се странно бълбукане.

В същия миг Фьодор разбра, че всичко е пропаднало. Вече няма да може да притисне Даниел и да изкопчи от него еврейската тайна. Ножът не му бе необходим да убие, а само да се сдобие с великата тайна.

Омекналото тяло на пазача, потънало в голяма локва кръв, обърка всичко. И сега той, Фьодор, няма да може да открие трижди проклетата еврейска тайна. Никога. Обхвана го велика ярост. Разхвърля книгите, излезе в храма и изпотроши всичко, което можеше да се потроши. Силата на безумието му бе толкова огромна, че той разби олтара, изграден от големи камъни, поставени от четирима млади и яки младежи; счупи пейките, аналоите, църковната кутия, поставена до входа, проби с юмрук последната икона на майка Йоана, която — според завещанието й — трябваше да бъде пренесена в Москва, и само временно се пазеше в храма на Илия при Извора.

После Фьодор утихна, клекна до външната стена на храма. Той остана празен в този ден, защото опяваха Даниел в арабската църква, където някога бе служил, а отец Роман, с когото по едно време Даниел се беше скарал заради гробните места, водеше служението.

За ужасното произшествие се разбра едва на следващия ден след погребението, когато Хилда пристигна рано сутринта в храма. Фьодор така си и седеше, клекнал до стената. Хилда извика полицията и линейка от психиатрията. „Йерусалимски синдром“ — помисли си тя. Погребаха Юсуф до Даниел.

Като човек западен и дисциплиниран, Хилда не пипна нищо до идването на полицията.

Единственото, което направи, беше да отнесе в колата си иконата. Дивен бе сюжетът й — „Хвалете Господа от небесата“. Свободната и весела ръка на майка Йоана беше изобразила Адам с брада и мустаци и Ева с дълга плитка; зайци, катерици, птици и змейове, всякакви животни, които някога са се поместили в Ноевия ковчег, а сега скачаха и се радваха, хвалейки Господа. Сияеха цветя и листа, палми и върби махаха с клоните си. По земята пълзеше детско влакче и нарисуваният дим се висше радостно от комина; по небето летеше самолет и тясната бяла следа се стелеше след него. Старицата беше гениална: тя се бе досетила, че всяка твар — камъни, треви, животни и дори железните създания, направени от човешки ръце, ще хвали Господа.

Юли, 2006 г., Москва

Людмила Улицкая — до Елена Костюкович

Скъпа Ляля! Днес сънувах дълго-дълго странен и много пространен сън. Сякаш продължи по-дълго от нощта и, както често става в такива случаи, не успях да извадя всичко на дневна светлина. Много остана непреводимо и неизговорено.

Имаше система от помещения, не анфилада, а по-сложна структура, с вътрешна логика, която не можах да си изясня. Нямаше хора. Но имаше много нечовешки същества, малки, привлекателни, с неописуема природа — някакви хибриди между ангели и животни. Всяко от тях носеше мисъл, идея или принцип — тук вече думите не стигат. В лабиринта от помещения и сред това множество от същества аз търсех единственото, което можеше да даде отговор на моя въпрос. Но не съумявах да го формулирам, а и се страхувах, че няма да мога да позная толкова необходимото ми същество сред всички, приличащи си едно с друго. Две от тях ме караха да бродя от зала в зала в безнадеждно търсене…

Помещенията лъкатушеха, но имаха абсолютно определено предназначение — не за хранене, не за събрания, не за религиозни служби (през цялото време го осъзнавах), това бяха помещения за обучение. На какво? Във всичко. Светът на знанието. Звучи забавно, като название на книжарница. Знаеш, че у нас това е общоприето — „Светът на обувките“, „Светът на кожата“, „Светът на вратите“.

Свикнали сме да се отнасяме към самото знание, към процеса на овладяването му, като към област, лежаща извън нравствения закон. Познанието и нравствеността са координати от различните системи, но в съня ми се оказа, че не е така: натрупаните знания за предметите, идеите, явленията бяха заредени с нравствен потенциал. Не съм съвсем точна, още един непреводим случай. По-точно, не нравствен, а творчески. Но творческото начало се съотнася с положителната нравственост.

Извинявай, скъпа, че пиша толкова абстрактно, но не мога да изразя нещата по-ясно, защото всичко се свежда до напипване, до интуиция, до някакъв вътрешен навигатор. Ако огрубим безобразно нещата — старомодната антитеза „наука-религия“ е абсолютна глупост. Тук в това пространство, не възниква съмнение, че науката и религията растат на един корен.

И така, продължавам да бродя из тези зали, търся неизвестно кого, но го търся със страст — необходим ми е до смърт. Той се приближава, бута се в мен като куче, а аз веднага разбирам: той е! Изведнъж от малко, компактно и меко същество той се разгърна, разду се, превърна се в нещо огромно; помещението и всички други зали изчезват, той се оказва по-голям от всички тях — побира целия свят в себе си и аз също се оказвам вътре в неговия свят. Съдържанието на този свят е „Победата“. Само че по-правилно е да се каже: „Побеждаване“.

И сега осъзнавам какъв въпрос ме е мъчил и защо съм търсила този Ангел на Побеждаването. Скъпият ми Даниел ми се струваше победен. Защото замисленото от него конкретно начинание — възстановяването на църквата на Яков на Светата Земя, не се състоя. Нямало го е, няма го и сега. То се задържа онези няколко години, през които той живя там, беше свещеник, възпяваше Иешуа на родния му език, проповядваше „малкото християнство“, личното, религията на милосърдието и любовта към Бога и ближния; а не религията на догматите и властта, могъществото и тоталитаризма. А когато той умря, то единственият мост между юдаизма и християнството се оказа неговото живо тяло. Отиде си — и мостът изчезна. И аз усещам това като печално поражение.

Съществото, разпростряло се в целия свят, имаше и меч, и очи, и пламък, но в него се заключваше и целият Даниел, който не бе погълнат като Йона от кита, а беше органична част в състава на този свят. Като наяве усещах усмивката на Даниел, дори някои черти от външността му — малката брадичка, детският поглед от долу нагоре, учуден и с някакъв прост въпрос като: как вървят нещата, Люся?

Щом осъзнах, че той си е отишъл непобеден, аз се събудих.

Беше вече утро, и то доста късно, от вчерашната вечер ме отделяха не осем часа сън, а огромно време на дошлото абсолютно незаслужено знание. Какво точно — не мога да го изкажа. Зная нещо за победата и поражението, което не знаех по-рано. За тяхната относителност, временност, изменчивост. За нашата пълна необходимост да определим дори такова просто нещо: кой победи.

Тогава разрових записките си от времето на последното ми пътуване до Израел. Бях с приятелите си Лика Нуткевич и Серьожа Рузер. Пътувахме край Кинерет, отминахме кибуца Хаон, където развъждат щрауси. От двете страни на пътя цъфтяха макове и синап, който Лика нарича дива горчица. Отминахме Гергесин, арабския Курси. В Капернаум попаднахме на манастир с един монах. Свещеникът идва да служи в събота веднъж на две седмици. Това е чудно място за изтощения човек. Библейското място на чудото с хлябовете и рибата.

Натъкнахме се на храма на Апостолите. Вървяха строителни работи — ремонтираха пристана. Работниците бяха грък и югославянин. Беше заключено. Появи се един гръцки монах, отвори ни вратата на храма на Апостолите и ни заразказва за живота. Говореше доста свободно на руски. Те дори служат на руски, защото идват много руснаци от Тверия. На него не му харесва, когато по време на една служба смесват иврит с други езици, както сега е прието повсеместно. Той беше уверен, че при следващото поколение службата ще се води изцяло на иврит, защото децата ще пораснат и ще забравят руския.

Спогледахме се с Лика и Серьожа — ето я църквата на Иаков. Тук, в Израел, ще има православни и католици, разговарящи с Бог на иврит. Но ще има ли и евреи сред тях? За това ли мечтаеше Даниел? А може би това не е важно?

Монахът говореше, че за Израел би било по-изгодно да покръсти арабите, защото с араби-християни е по-лесно да се разбереш, отколкото с араби-мюсюлмани. Монахът съжаляваше, че това не се възприема. Като цяло, държавата затруднява християните чрез визите, пребиваването в страната, натурализацията, застраховките. Каза, че евреите не искат мир. А арабите — още по-малко.

Сетне разговорът отиде в посока към сложната материя за продажбата на църковни земи. Но нататък престанах да внимавам, защото една глава не е в състояние да побере всичко, което ми се наложи да узная през последно време.

Това е. Целувам те. Люся.

Послеслов

Освен героите, които съм измислила, и до днес са живи истински участници; други хора не мога да спомена, за да не им навредя. Непосредствени очевидци, духовни лица и приятели на автентичния Даниел — в Ню Йорк служи като свещеник отец Михаил Аксьонов-Меерсон, съпругата му Оля Шнитке преподава руска литература в Джорджтаунския университет; блестящият Анри Волохонский, работил по-рано в научно-изследователската станция на езерото Кинерет, сега живее в Тюбинген и, казват, изучава еврейски текстове. Някой е станал равин, друг — инженер, трети е постъпил в манастир. За целия този забележителен кръг от хора са моят поздрав и моята любов.

Благодаря на всичките си приятели, близки и далечни, които присъстваха, подкрепяха ме и помагаха от самото начало на този труд до последния ден: на скъпите и любими Елена Костюкович, Александър Борисов, Павел Мен, Саша Хевигер, Саша Бондарев, Павел Кожец, Михаил и Олга Аксьонови-Меерсон, Михаил Горелик, Хю Баран, Алексей Юдин, Юри Фрейдин и Елена Сморгунова, Таня Сафарова, Юдит Корнблат, Наталия Трауберг, Марк Смирнов, Михаил Алшибай, Иля Рибаков, Даниел Шулц.

Особена благодарност на еврейските ми приятели Сергей Рузер и Лика Нуткевич, Моше Навон, Алик Чачко, Сандрик и Люба Камински, Саша Окун, Игор Коган, Марина Генкина, които щедро деляха с мен всичко, от което имах нужда, съпровождаха ме и ме насочваха в странстванията ми из Израел.

Благодаря за обширните и най-подробни интервюта на Ари Руфайзен, Елишева Хемкер и на други безименни герои на тази история.

Дълбоко съм признателна на професор Нехама Тек от университета в Кънектикът и на професор Дитер Корбах, чиито материали бяха извънредно важни при подготовката и работата над тази книга.

Благодаря на Наташа Горбаневска за героичната екстремна помощ при подготовката на текста за печат.

Моля за прошка всички, които ще разочаровам, у които ще предизвикам раздразнение с резките си съждения или пък пълно неприемане. Надявам се моята работа да не послужи на никого за съблазън, а само като призив за лична отговорност по темата за живота и вярата.

Моето оправдание е в искреното желание да изкажа истината, както аз я разбирам, и в безумието на това намерение.

Людмила Улицкая

1

В българската ортография са приети и двете изписвания — юдеи и иудеи. По-естествено за българската фонетика е Ю-то. Иудея е област, иудим е дума на иврит и се превежда на български „евреи“. Юдея се налага с гръцкото произношение на името, после възприето и в латинския. — Бел.ред.

2

„Още самата дума «християнство» представлява недоразумение; всъщност — имало е само един християнин и той е умрял на кръста. Самото «Евангелие» е умряло на кръста. Онова, което от онзи момент наричат «Евангелие», винаги е било противоположно на това, заради което той е живял — било е «лоша вест», дисангелие.“ (Ницше Ф. Залезът на кумирите. С.: Захари Стоянов, 2004, с. 217) — Бел.ред.

3

Йом ха-Шоа, Денят на Катастрофата, национален ден на траур в Израел и извън пределите му, установен от Кнесета на 12 април 1951 г. за евреите-жертви на нацизма по времето на Втората световна война. Денят е 27-и от месец нисан, обич. м. април. — Бел.ред.

4

Арнолд Франц Валтер Шьонберг (1874–1951) е австрийски композитор, модернист. Той е създателят на музикалната система от дванадесет тона, наречена додекафония. Емигрира в Лос Анжелис, където създава и „Оцелелият от Варшава“. — Бел.прев.

5

Сър Ели (Елиезер) Визел (р. 1928) е писател и общественик с унгарско-еврейски корени. Оцелява и в Аушвиц, и в Бухенвалд. От 1955 г. живее в САЩ. Автор на над 40 художествени и документални книги. Удостоен е с Нобелова награда за мир през 1986 г. за обществената му дейност против расизма, насилието и потъпкването на човешките права. — Бел.прев.

6

Клод Ланцман (р. 1925) е френски журналист и кинодокументалист. Известен е с филма „Шоа“, 9-часов документален разказ за нацистките лагери на смъртта, изграден само от интервюта. Получава много награди, между които „Сезар“. — Бел.прев.

7

Дитрих Бонхьофер (1906–1945) е роден в Бреслау (дн. Вроцлав, Полша) в лекарско семейство. Следва богословие в Тюбинген, Рим и Берлин, води нелегални курсове за проповедници и развива т.нар. Изповядваща църква, отхвърляща нацисткия контрол над християнските общности. Един месец преди края на Втората световна война е обесен в концлагера Флосенбург. — Бел.прев.

8

Основна черта в юдаизма като Законник, правила за поведение и съблюдаване на обредите (практиката, действията). — Бел.ред.

9

Тук и нататък библ. цитати са по Българска Библия, прев. от 1940 г.; © 2007–2013 Библия БГ (Естир 2007). — Бел.ред.

10

Чорная пуща, в днешна Беларус „Тъмния пущинак“ е употребяваното сред възрастното население име на Беловежската гора. — Бел.прев.

11

Prenzlauer Berg, също наричан Prenzlberg, заможен моден квартал в центъра на Берлин, днес привличащ туристи, млади хора и хора на изкуството. — Бел.ред.

12

Еврейски съвет от 12 или 24 души начело със „старейшина“ — през Втората световна война административен орган на еврейско самоуправление, създаван от германските окупационни власти принудително във всяко гето. Използва се и за еврейски функционери, част от нацисткото управление и от унищожаването на техни събратя. — Бел.ред.

13

Ксендз или ксьондз: полски католически свещенослужител. — Бел.прев.

14

Хасиди, секта, отделила се от ортодоксалния юдаизъм. Появява се през XII-XIII в. в Германия, намира широко разпространение в Полша и Литва. — Бел.прев.

15

Народна гвардия (пол. Gwardia Ludowa): военна организация на Полската работническа партия, действала през 1942–1943 г. в окупирана Полша; през 1944 г. става част от полската армия. — Бел.прев.

16

Евреи от Иберийския полуостров; с декрета от Гранада (1492 г.) са прогонени от Испания, после и от Португалия и се разселват по целия средиземноморски ареал. Запазват своя испанско-еврейски говор, известен като ладински. — Бел.ред.

17

Терминът „златно сечение“ е въведен от Леонардо да Винчи като пропорция за „идеалното човешко тяло“; известно още като златна или божествена пропорция или златен коефициент; има стойност прибл. 1,618. — Бел.ред.

18

Юдейски град в близост до Йерусалим. Тук е била лятната къща на Захария, бащата на Йоан Кръстител. — Бел.прев.

19

И днес манастирът на сестрите на Сион Ecce Homo (1858) е една от многото забележителности в Йерусалим. — Бел.ред.

20

Операции при спряно сърце; кръвта в тялото на пациента се движи от машина за екстракорпорално кръвообращение (ЕКК). — Бел.ред.

21

Седемте Ноеви заповеди, или Седемте Ноеви закона, формират главната част от Ноевия кодекс, набор от морални наредби, които според устната Тора (Талмуд) Бог дал на синовете на Ной, т.е. на цялото човечество. — Бел.ред.

22

Bnei Akiva (в превод Децата на Акива) е религиозно ционистко младежко движение с над 125 000 членове в 37 страни по света. Основано през 1929 г. като младежко крило на движението „Мицрахи“. Водят се от разбирането, че основната заповед на юдаизма е да емигрират в земята на Израел. — Бел.ред.

23

Базиликата на Света Дева Мария на Светата Броеница е единствената в света църква, построена от бивш сатанист — Бартоло Лонго (1841–1926), разкаял се, преминал към доминиканския орден. Обявен от папа Йоан Павел 11 за „блажен“ през 1980 г. — Бел.ред.

24

Ексвото (exvotos) и ретабло (retablos) са картинки, които се заръчват на художник от благодарност за чудо, станало след молитви с хората или техни близки. Закачат се по стените на храмовете. — Бел.прев.

25

Баал или Ваал е бог в западносемитската митология, един от двамата плавни богове на народите, обитаващи териториите на Финикия и древните земи на Сирия, Ливан, Израел и Палестина през 2–1 хил. пр.н.е. — Бел.прев.

26

Секта в юдаизма, последователи на Исус и неговото учение. Дават обет да не ядат грозде и производните му (вино), да не си стрижат косата и да не докосват мъртвите. — Бел.прев.

27

Едно от най-старите дървета, използвани от хората, е египетската, или магарешката смокиня сикомора — Ficus sycomorus. В древността е широко разпространена в Судан, Сирия, Египет, Палестина, Кипър и Крит. — Бел.ред.

28

Селевкидите са елинистична династия, зародила се след смъртта на Александър Македонски през 312 пр.н.е. от неговия македонски генерал и диадох Селевк. — Бел.прев.

29

Moshav е форма на кооператив с основни принципи индивидуално земеползване във вид на аренда и индивидуално потребление. — Бел.ред.

30

Шалом Алейхем (истинско име Соломон /Шломо/ Наумович Рабинович; 02.03.1859–1916) е еврейски писател, драматург и просветител. Взема псевдонима Шалом Алейхем (мир вам — традиционно еврейско приветствие). — Бел.прев.

31

Хедер — еврейско начално религиозно обучение, обикновено стая (вкл. в дома на преподавателя), където събират децата; типично за еврейските общности в Беларус, Полша и Руската империя от XVII в. нататък. — Бел.прев.

32

„Бар мицва“ означава буквално „син на закона/заповедта“, „Бат мицва“ — „дъщеря на закона“. Според еврейската традиция, когато детето достигне пълнолетие (13 г. за момчетата и 12 г. за момичетата), вече става отговорно за постъпките си! — Бел.ред.

33

Сутана: дълга горна дреха на католически свещеник, носена извън богослуженията; йерархията определя цвета — черна за свещениците, виолетова за епископи и т.н. — Бел.прев.

34

Акра или Ако — град в Северен Израел, в областта Галилея, морски курорт и рибарско пристанище. — Бел.прев.

35

Днешният Мегидо е град на приблизително 40 км на югозапад от Галилейско море. — Бел.ред.

36

Вилнюс на полски; името идва от река Вилня. — Бел.прев.

37

Януш Корчак, или Хенрик Голдшмит, още Старият доктор (22.07.1878 — 5 или 6.08.1942 г. в Треблинка) — лекар, педагог, писател, публицист, обществен деец, офицер от полската армия. Със Стефания Вилчинска създава и управлява Дом за сираци за еврейски деца на улица „Крохмална“ №92 във Варшава. — Бел.ред.

38

НКВД — Народен комисариат по вътрешните работи на СССР, тясно свързан с тайната полиция; през 1946 г. е преобразуван в Министерство на вътрешните работи. — Бел.прев.

39

Всесъюзна комунистическа партия (болшевики) — от 1925 г. Преименувана в Комунистическа партия на Съветския съюз (КПСС) на XIX-я конгрес през 1952 г. — Бел.прев.

40

„Полският март 68-ма“: полските медии подемат „разобличаването на ционистите в Полша“. Лидерът на ПОРП Владислав Гомулка намеква в реч, че полските евреи са свободни да напуснат страната. Ок. 30 000 полски евреи емигрират. — Бел.ред.

41

В смисъл на „майчин език“, „езика на еврейските майки“ (идиш). — Бел.ред.

42

Таблиците, открити в Угарит, разкриват Ваал като съпруг (или син) на богинята Ашера (майката на всички богове, небесната жена). — Бел.прев.

43

Францисканците, или Орденът на по-малките братя, както е официалното му име, се смятат и до днес за най-големия католически монашески орден. — Бел.прев.

44

Ам хаарец — в разговорния език между евреи: невежа, особено по отношение на писмеността и познаването на религиозните закони. — Бел.прев.

45

Галаха (или халаха) — една от най-важните части на Устната Тора, регламентираща религиозния, семейния и гражданския живот на евреите. — Бел.ред.

46

Паняряй (Понары) — днес предградие на Вилнюс. Там „Айнзатцкоманда 9“ с помощта на литовската спомагателна полиция и частите на Вермахта през юли-август 1941 г. унищожава 30 000 евреи. Други данни сочат, че в „Понарското клане“ са загинали над 80 хил. души. — Бел.ред.

47

Галифѐ (от фр. Galliffet) — популярни у нас под името бричове. По името на френския генерал Гастон Галифе (1830–1909), който ги въвежда като униформа за кавалеристите. — Бел.прев.

48

Табха е местност на северния бряг на Галилейското езеро. Тук се намира Планината на Блаженствата, където Исус произнася прочутата си проповед. — Бел.ред.

49

Друзите са племе, изповядващо особена разновидност на мюсюлманската религия, в която почита и Мойсей, и Исус Христос. Те сами се наричат „муахидуни“, т.е. вярващи в единния Бог. — Бел.ред.

50

Харолд Хенри Роули (1890–1969) — английски учен библеист, професор и почетен доктор на редица европейски университети. Специалист по Стария завет. — Бел.прев.

51

По онова време единственият контролно-пропускателен пункт в Йерусалим между Израел и Йордания. Днес там има мемориален паметник. — Бел.ред.

52

Голда Меир (1898, Украйна — 1978) е израелски министър-председател от 1969 до 1974 г. Тя е първата жена министър-председател на Израел и третата в света. — Бел.прев.

53

Жид: рус. нар. обидно нарицателно за „евреите, които са виновни за всичко“. — Бел.прев.

54

Израелската служба за вътрешна сигурност Шин Бет, позната и като Шабак, е един от трите клона на Главната израелска служба за сигурност; едва през 2002 г. се регламентират със закон. — Бел.ред.

55

На върха на планината Тавор (в Галилея) се е състояло Преображението Господне (виж Матей 17:1–2). — Бел.ред.

56

Езеро в Швейцария. — Бел.прев.

57

„Зеленый шатер“ („Зелената шатра“), роман на Л. Улицкая, издаден през 2011 г. — Бел.прев.

58

Ал-Хаким би Амр Аллах (996–1021), наричан „лудият халиф“, станал халиф на Северна Африка и Египет на 15-годишна възраст; започва гонения над евреи и християни. Разрушава църквата на Светата гробница (на Исус Христос) в Йерусалим и забранява християните да отиват на поклонение на Божи гроб. — Бел.ред.

59

През 1043 г. се затворила Вратата на проповедите и заедно с нея за целия свят се затворила религията на муахидуните. — Бел.ред.

60

Прозелитизъм — вид политика на една вяра да разпространява и разпростира своето учение и да привлича хора извън паството си. — Бел.ред.

61

Най-големият следвоеннен погром над еврейското население в Полша на 4 юли 1946 г.; 40 евреи (и двама поляци) са убити, а други 80 са ранени. — Бел.прев.

62

Маца — безквасен хляб, който играе основна роля в пасхалната вечеря и е Новозаветен символ на Христовото тяло. — Бел.прев.

63

Гиюр — предвиденият в Тората акт на превръщането на неевреин в евреин; присъединяване завинаги към еврейския народ и спазване на заповедите на Всевишния (мицвот). — Бел.ред.

64

Миньян: за молитва в синагогата на ортодоксалните евреи е нужен „миньян“ — присъствието на „кворум“ от десет души, над 13-годишни; кадиш: една от важните еврейски молитви, водена често и на арамейски. — Бел.прев.

65

Светото причастие. — Бел.прев.

66

Сред многото имена в Стария и Новия завет, които се отнасят за Христос, са напр. Розата от Шарон и Лилията на долината. А гр. Зихрон Яков е наречен на бащата на барон Ротшилд, познат е и като „Израелската малка Европа“. — Бел.ред.

67

В талмудисткия трактат Sukkah се казва, че „винаги съществуват не по-малко от 36 пълни еврейски праведника, на живота и делата, на които се крепи света“; Света Тереза Авилска е испанска монахиня кармелитка. Смята се, че заедно с Йоан Кръстни са основали ордена на Босите кармелити. Свети Франциск Салски е провъзгласен от папа Пий XI за покровител на журналистите и на католическата преса. — Бел.ред.

68

Есхатология е област в теологията, която разглежда „последните“ събития от историята на човечеството: края на света, изкуплението, задгробния живот, съдбата на Земята и човечеството; катастрофите, които сполетяват народа на Израел поради непокорството им спрямо законите и волята на Бог. — Бел.ред.

69

Йерусалимският събор, наричан също и Апостолският (44–49), е събиране на апостолите на Йерусалимската древна община с Павел от Тарсус и неговите придружители. Взети са важни решения за новата християнска религия, напр. за Кръщението и че езичниците не е нужно да се обрязват и да спазват 365-те табута, за да станат християни. — Бел.ред.

70

Деяния 10:15. — Бел.ред.

71

Всъщност Второто еврейско въстание избухва през 130 г. в римска Палестина в опит прогонените след първото въстание юдеи да си възвърнат контрола върху Йерусалим и Храмовия хълм като единствено място за извършването на ритуалните еврейски жертвоприношения. — Бел.ред.

72

Има се предвид областта на изток от долината на река Йордан, на югозапад от Голанските възвишения. — Бел.прев.

73

Песах (еврейската Пасха, през март-април): отбелязва изхода от Египет и робството преди 3300 г.; Шавуот (края на м. май — началото на юни): възпоменание за даването на Тората, Закона, на евр. народ на планината Синай; Сукот (септември-октомври): както е казано в Тората, Празник на веселието — приключва прибирането на реколтата и следва Йом Кипур, когато се опрощават греховете на евреите. — Бел.ред.

74

Първите три евангелия от Новия Завет се наричат синоптични — тези от Матей, Марко и Лука, защото в тях се говори за едни и същи събития, свързани с Исус, и се цитират едни и същи негови изречения, често съвпадащи дословно. — Бел.прев.

75

Намерените в Юдейската пустиня „Ръкописи от Мъртво море“ (днес в „Музея на книгата“ в Йерусалим) са написани на иврит и арамейски език. Специалистите ги разделят на „библейски“ и „сектантски“. Първите са преписи на библейски текстове, близки до съвременната Библия. Сектантските са трактати за норми на поведение, коментари (теологически и астрологически), непокриващи се с разбиранията на главните течения на юдаизма от това време. Част от ръкописите са публикувани и дават основания на историци да твърдят, че са по-ранни от християнската епоха и са предвестници на ранното християнство. — Бел.ред.

76

Ритуалът на масата, наречен „Седер“, с който започва еврейската Пасха, повелява, след като се скрие слънцето, еврейските семейства да се съберат на празнична трапеза, за да четат заедно Агада (или Хагада, Устен Закон) — книга, която разказва за освобождението на синовете на Израел от 400-годишното египетско робство. — Бел.прев.

77

Моше бен Маймун (1135–1204) е известен еврейски философ, лекар, равин, изследовател на Петокнижието и законотворец. — Бел.прев.

78

Бигос — полско ястие с кисело и прясно зеле, няколко вида свинско месо и пушени колбаси, гъби, чесън и сини сливи. — Бел.прев.

79

Драники (рус.) — постни картофени кюфтета (крокети или тиганички). — Бел.прев.

80

На иврит думата peot означава „край“, „ръб“; ашкеназите я произнасят „пейс“. Това са характерните за ортодоксалните евреи кичури/плитки, които започват от горния край на бакенбардите. — Бел.прев.

81

Хала е съботен еврейски хляб, който се замесва с мед и ябълки. Той задължително присъства и на празничната вечеря на Рош а шана — еврейската Нова година. — Бел.прев.

82

Абу Джафар Мухаммад ибн Мухаммад Насир ад-Дин ат-Туси (1201–1274), персийски математик, механик, астроном, философ, разностранен учен. Абу Али ал-Хюсеин ибн Абдалах ибн Сина, или Авицена (ок. 980–1037) е персийски лекар, философ, учен, поет и музикант, естествоизпитател. Смятан за баща на съвр. медицина. — Бел.прев.

83

Цадик (от ивр. праведник): в юдаизма — благочестив, безгрешен човек, ползващ се с особеното разположение на Бога, но по-скоро като маг, езотерик, чудотворец и старейшина, „талисман“ по местата, където са живели, и тези места се добавяли към имената им: напр. Любавички (от Смоленските Любавичи). — Бел.прев.

84

Ешиботник (от ивр. презиращ труда). В религ. учебни заведения „ешива“ младите „студенти“ са учени да приемат Тората и религ. практики (молитвата) като единствено смислено съществуване, без да работят. — Бел.прев.

85

Митнагдимите са противници на хасидизма от средите на ортодоксалните равини и водачите на еврейските общини. Като религиозно движение хасидизмът възниква в края на XVIII в. сред евреите в Полша, Литва и Русия. — Бел.прев.

86

„Игра на стъклени перли“ е роман от немския писател Херман Хесе (1877–1962), публикуван през 1943 г. — Бел.ред.

87

Ционизмът (от ивр. цийонут) е форма на национализъм на евреите и еврейската култура, поддържащ идеята за еврейска национална държава на територията, определяна като Земята на Израел. Думата е производна от Цион — името на един от двата хълма на стария Йерусалим. През 1975 г. резолюция на ООН осъжда ционизма като форма на расизъм и расова дискриминация. — Бел.ред.

88

Йозеф II е император на Свещената Римска империя през 1765–1790 г., както и ерцхерцог на Австрия, крал на Бохемия, крал на Унгария, държавник-реформатор, ярък представител на просветения абсолютизъм. — Бел.прев.

89

Йозеф Файхер фон Зоненфелс (1732–1817) е австрийски юрист, последовател на школата на Кюно, представител на камерализма, застъпник на просветения абсолютизъм. — Бел.прев.

90

Кагал (или кахал, ивр. народно събрание), орган на самоуправлението на еврейска община в диаспората и посредник във връзките й с държавата. — Бел.прев.

91

Има се предвид писателят Е. Т. А. Хофман, който е и пруски чиновник и за кратко губернатор на Великополските земи — частта, присъединена към Австрия. — Бел.ред.

92

Деяния 2:1–4. — Бел.прев.

93

Деяния 2:9–11. — Бел.прев.

94

Ойкумена — от др. гръц. „населената земя“, обитаемата, заселената от човечеството част от земята; понятието употребява за пръв път гръцкият географ Хекатей Милетски (VI — до нач. на V в. пр.н.е.), който включва в него познатите на древните гърци Европа, Предна и Мала Азия, Индия и Северна Африка. — Бел.прев.

95

Галабия, още: галаба, джелабия, джелаба (араб. и егип. араб.) — мъжка (и бедуинска) дреха, покриваща изцяло тялото. — Бел.прев.

96

Кипа, ермолка — традиционна еврейска мъжка шапчица. — Бел.прев.

97

Гой (ивр.) — еврейското обозначение на неевреите, заимствано от Библията, където е в смисъл на по-долно стъпало от еврейския народ: Бог е определил единствената цел за съществуването на гоите да служат на народа израилев. Има пейоративен смисъл. — Бел.прев.

98

Пещерата Махпела (от ивр. „Двойната пещера“) е най-важната забележителност в Хеброн. Смята се, че тук са погребани Адам и Ева, а след тях и библейските патриарси и жените им — Авраам и Сара, Исаак и Ребека, Яков и Лия. Днес там се провеждат както еврейски, така и мюсюлмански богослужения. — Бел.ред.

99

Името идва от дъбравата Мамре (в северозападната част на Хеброн), под чиято сянка Авраам се е удостоил да приеме Самия Господ, разпънал шатра и създал жертвеник на Бога (Бит. 13: 14–18), наблизо е пещерата Махпела. — Бел.прев.

100

Антоний Велики, или Свети Антоний, е египетски християнски монах-аскет. Във виденията му се появявал Сатаната в човешки образ, като черно хлапе или съблазнителна жена, за да го въвлече в грях на блудство, но и в образа на демонични зверове, за да го мъчи телом. — Бел.ред.

101

Целибат (църк.) — предписание, касаещо католическото духовенство, мъжете-свещеници да са неженени и да останат такива, докато са духовни лица; безбрачие. Узаконено от Папа Григорий VII в XI в. — Бел.прев.

102

Гивати: пехотна бригада от Армията за отбрана на Израел, в състава на Южния военен окръг. Сформирана през декември 1947 г. в Палестина с командващ Шимон Авидан, с когото писателката прави алюзия в романа си. Бригадата участва в Шестдневната война и във Войната на Съдния ден. — Бел.ред.

103

Освен явленията във Фатима и Лурд, тези от Гарабандал са не по-малко значими и прочути. След като Ватикана не оповестява пред света третото пророчество от Фатима, Светата Майка се явява в селцето Гарабандал (провинция Сантандер) в Испания пак пред деца, като най-напред Архангел Михаил възвестява за предстоящите появявания на Мадоната още на 18.VI.1961 г., а на 1 юли им казва, че утре ще слезе Божията Майка. Първото й явяване е на 2.VII.1961 г., тя се показва на четирите момичета в образа на Божията Майка от планината Кармел. Последната й поява е на 13.XI.1965 г. На 19.VII.1962 г. тя прави чудо, както и във Фатима — публично, с много очевидци и дори е заснето. — Бел.ред.

104

В Книгата на пророк Исаия, в писанията относно Юдовите врагове, бременност и раждане са описани с едно прилагателно (harah „бременна“) и активно причастие (yoledet, „този, който ражда“). В българския превод това е незабележимо: „Затова сам Господ ще ви даде знамение: Ето, девица ще зачне и ще роди син, И ще го нарече Емануил (Т.е. Бог с нас.)“, Исая 7:14. — Бел.ред.

105

Мидраш (евр., мн.ч. мидрашим) е тълкувание на религиозни текстове в рабинския юдаизъм. Мидраш означава на първо място „изследване, изучаване“, след което също и „тълкувание“ и „учение“. Основните сборници Мидраш са два. — Бел.ред.

106

Авторката използва трудно преводимото на български умалително „голованчик“ (с корени от рус., укр. и беларус.). Тук то изразява характерна патологична изява на болестта хидроцефалия (несъразмерно по-голяма главичка) при децата, но с мило, състрадателно значение. — Бел.прев.

107

Препратките, използвани от героите в романа, не са съвсем точни. Етимологично като „престъпление“, „спънка“, „изкушение“ думата scandalum води към късния латински, а гръцката scandalon означава „капан или примка за врагове“. Към средата на XII в. във френския език scandale се употребява в смисъл на „дискредитиране, причинено от нерелигиозно поведение“. — Бел.ред.

108

Хилел Вавилонеца (или Хиллел ха-Закен, края на I в. пр.н.е. — до нач. на 1 в. от н.е.), велик кабалист от епохата на Втория Храм. Бил назначен за глава на Синедриона (ок. 30 г. пр.н.е.). Знаел и проповядвал, че по-лесно ни е да обичаме себе си, но трябва да се научим да обичаме ближния си. — Бел.прев.

109

Синагогата в античния град Дура-Европос на р. Ефрат е открита по време на разкопки, ръководени от М. Ростовцев през 1932–1935 г. Забележителна е със своите добре съхранени фрески на библейски сюжети, в които се срещат и езически символи и образи. Те са свидетелство, че не всички еврейски общини в III в. са спазвали старозаветната забрана за изобразяване на хора. Днес те са експонирани в Националния музей в Дамаск. — Бел.ред.

110

Бейт-Алфа (още Бейт-Халфа, или упоменатия в Талмуда град Хилфа) се намира в източната част на Израелската долина. През 1929 г. археолози изкопават древна синагога там, която е ориентирана южно, към Йерусалим. Целият й под е украсен с мозайки. Два надписа (на арамейски и на гръцки) обявяват, че мозайките са изпълнени по времето на император Юстиниан (518–527 г.) и авторът им е Марианос и сина му Ханин. Признати са като водещи образци на еврейското изкуство от византийския период. Основни са библейските сцени (напр. жертвоприношението на Исаак). — Бел.ред.

111

Цар Давид е признат за пророк от юдаизма, християнството и исляма. Традиционната Библия казва, че цар Давид е бил погребан на хълма Сион в Йерусалим. До гроба му има действаща синагога с неговото име. Арфата и лирата са два струнни инструмента, най-често споменавани в Библията. (Напр. в Пс. 150:3 се говори за арфа и лира). Лирата е водещият инструмент в оркестъра по време на втория храм. Цар Давид е свирел отлично на лира, затова тя е била на особена почит сред левитите. Единственото изображение на арфа е открито на мозайка в Газа от VI в. сл. Хр., където е представен Давид, свирещ на арфа, не на лира. — Бел.ред.

112

Есфир (или Естир, от ивр.) е главна героиня на едноименната книга от Танаха, Стария Завет. Една от знаменитите библейски жени, дъщеря на евреина Мардохей от Суза, съпруга на персийския цар Ксеркс. Като се възползва от магнетичното си въздействие върху него, тя спасява народа си от изтребление. — Бел.ред.

113

Скит (от гръцки) е християнска монашеска обител. Уединено отшелническо жилище, самостоятелно или обособено в рамките на манастир. — Бел.ред.

114

Неофитството е явление, при което човек, току-що приел вярата, с голяма ревност се старае да въплъти в живота си всички норми и изисквания на християнската религия, доколкото ги разбира. — Бел.ред.

115

Република Мордовия е в състава на Руската федерация: Приволжкия федерален окръг и Волго-Вятския икономически район. Столицата на републиката е град Саранск. — Бел.прев.

116

Валаам (карел. Valamoi, фин. Valamo озн. „висока, планинска земя“) е остров в сев. част на Ладожкото езеро, най-големият от Валаамския архипелаг. Там се намира едноименният манастир (ставропигиален мъжки), днес историческа и туристическа забележителност. — Бел.прев.

117

Демонтирий (разг.) — или диамонитирион (гръц.), документ, даващ право на посещение в Атонската Света гора. — Бел.прев.

118

Килиите в Света гора са разположени на хубави места, където има добри условия за живот. Всички килии на Атон принадлежат на манастирите и непосредствено зависят от тях. Всеки, който желае да придобие килия от манастира, в случай на споразумение между манастира и купувача, изготвя така наречената законна омология, в която подробно се изброяват условията за едната и другата страна. — Бел.ред.

119

„Кол Нидрей“ (от арамейски: „Всички обети“) е молитвата, с която започва вечерната служба на Йом Кипур. Нарича се така по първите й няколко думи. Била въведена в литургията въпреки авторитетните критики на доста равини. Като смисъл утвърждава отказа от обети, клетви и оброци на далите ги по-рано. — Бел.ред.

120

„Защото небесното царство прилича на стопанин, който излезе при зазоряване да наеме работници за лозето си.“ (Матей, 20:1). В тази притча се говори за Царството Небесно. Работниците, наети сутринта, са тези хора, които в началото на своя съзнателен живот са избрали да вървят по пътя на спасението, т.е. да работят за Бога. Но има и такива, които се наемат за работа в края на работния ден и работят на лозето само за час. Независимо от това, милосърдният Бог ги дарява със същата надница — Царството Небесно. — Бел.ред.

121

Конгрегациите — както министерствата в светските управления, служещи на изпълнителната власт, подпомагат Римския първосвещеник в управлението на Универсалната църква в различни сфери. Една от ключовите е Конгрегацията за Доктрината на вярата (на лат. Congregatio pro Doctrina Fidei), която е и най-старата от деветте в Римската курия. Основана през 1542 г. от Папа Павел III, днес се съставлява от 23-ма членове, кардинали, архиепископи и епископи от различни държави. Тя е подпомагана и от съвет с 33-ма членове. Предмет на дейността й е развитието на католическата доктрина чрез изследвания, семинари и пр., целящи усъвършенстването на верския интелект, който да може да дава отговори на съвременната наука през погледа на вярата. През 1984 г. префект е кардинал Йозеф Ратцингер (в периода 25.XI.1981 — 2.IV.2005 г.). — Бел.ред.

122

Триъгълникът е добре познат като символ на Великата Троица: Отец, Син и Светия дух. Кръстът, израстващ от Троицата, набляга върху жертвената любов, проявена от Исус при приемането му за разпятие и илюстрира силата на Божията любов в това действие, съкрушаващо греховността. Победа над греха и смъртта. Това е показано в Йоан 3:16 от Библията. (Елица Б. Калоянова, „Геометричен и пластичен синтез на символни форми и композиции въз основа анализ на архетипове културна семиотика“, 2002). — Бел.ред.

123

Филиокве (Filioque) е латинска фраза, която означава „… и от Сина“. Тази добавка бива привнесена към латинския превод на Никео-Цариградския Символ на вярата по няколко причини. Първо, в стремежа си да се противопоставят на арианството, събралите се през 589-а година на Третия поместен събор в Толедо, Испания, отци я въвеждат, за да подчертаят божествената природа на Исус Христос. На второ място, съществува разлика между латинския глагол „procedit“ (изхожда) и гръцкия „έκπορευόμενον“ (произхожда и изхожда), което налага добавката, за да се отрази пълноценно каноничната истина, че Св. Дух произхожда (изхожда изначално и извечно) само и единствено от Отца (Йоан 15:26), но едновременно с това изхожда (извечно) и от Сина, тъй като, както сочи Писанието, Светият Дух е „Дух Христов“ (1 Кор 2:16), а също и че „… всичко Мое е Твое и Твоето — Мое“, т.е. всичко, което принадлежи на Бог Отец, е същевременно и Христово (Йоан 17:10). Последното означава, че Светият Дух наистина произхожда (изхожда изначално) от Отца като Отец, но едновременно с това — изхожда извечно и от Отца, и от Сина. — Бел.ред.

124

Йерусалимската Академия за изкуства се нарича „Бецалел“. — Бел.прев.

125

Исаак (на иврит Ицхак — означава „този, който ще се смее“), евр. мъжко име с библ. произход: един от тримата праотци на еврейския народ, единственото дете на Авраам и Сара. Според Библията Авраам е бил на 100 години, когато Исаак се ражда. Когато Господ им известява, че ще имат дете, двамата стари съпрузи се засмели: „… още и син ще ти дам от нея; да! ще я благословя, и тя ще стане майка на народи; царе на племена ще произлязат от нея. Тогава Авраам падна на лицето си и се засмя, и рече в сърцето си: На стогодишен човек ли ще се роди дете? И Сара, която има деветдесет години, ще роди ли? Но Бог каза: … жена ти Сара ще ти роди син, и ще го наречеш Исаак… (Бит. 18:16–19)“. „А Авраам беше на сто години, когато се роди син му Исаак. И Сара каза: Бог ме направи за смях; всеки който чуе, ще ми се смее. (Бит. 21:5–6)“. — Бел.ред.

126

Акедат Ицхак (Жертвоприношението на Ицхак, но букв. от иврит: „свързването на Ицхак“). Накратко, сюжетът е такъв: Създателят Яхве заповядва на Авраам да принесе в жертва своя син Ицхак и Авраам изпълнява тази заповед на Всевишния, но в последния момент се появява Ангел, който удържа ръката на Авраам, вдигната с ножа над сина, и последният остава жив. — Бел.ред.

127

През 1929 г. арабите искат забрана за евреите да се молят пред „Стената на плача“ в Йерусалим. Започват безредици, които се разпространяват из Палестина. Араби убиват 67 евреи в град Хеброн в инцидент, който по-късно е наречен Клането в Хеброн. Общо в еврейските колонии Цафад и Хеброн са изклани 130 деца, жени, старци. Английската войска въдворява ред чак след седмица. По време на безредиците поне 116 араби и 133 евреи са убити и 339 са ранени. — Бел.ред.

128

Шломо Горен (р. 1917 г., поч. 1994 г.) е една от водещите фигури на религиозния ционизъм. В периода 1948–1968 г. заема длъжността Главен равин на Армията за отбрана на Израел, от 1968 до 1973 г. — равин на Тел Авив, а от 1973 до 1983 г. е Главен ашкеназки равин на Израел. Постулира и се бори, въпреки несъгласието на държавната администрация, че не „Западната стена“, а Храмовия хълм трябва да е мястото за молитви на израелтяните. На 15. VIII. 1967 г. оглавява група от петдесетина души, с които се изкачва на Храмовия хълм и влиза в зданието на Купола на Скалата със свитък от Тората и рог от овен. Въпреки мюсюлманската охрана и израелската полиция, провеждат там колективна молитва. Следва постановление на авторитетните равини, забраняващо изкачването на евреи на Храмовия хълм. — Бел.ред.

129

„Яд ва-Шем“ (на иврит: „Място/памет и име“) е национален „Мемориал на катастрофите (Холокоста) и героизма“ в Йерусалим, в който е събрана информация за евреите — жертви на нацизъм в периода 1933–1945 г. Основан е през 1953 г. и ежегодно е посещаван от над милион души. Произходът на името е от библейски стих: „На тях Аз ще дам в дома Си и вътре в стените Си Спомен и име (Яд Вашем) по-добро от синове и дъщери; На тях ще дам вечно име, Което няма да се заличи“ (Исая 56:5). Разположен на западния склон на Хар ха-Зикарон (планината Памет), музеят включва в себе си няколко мемориални зали и монументи. Архивът е много важен момент в дейността на „Яд ва-Шем“. В него е създадена база от данни за всички убити евреи: съдържа над 58 млн. страници и над 100 хил. фотографии. — Бел.ред.

130

Девети ав (ивр. Тиш’а бе-ав) е национален ден на траур за еврейския народ. На този ден били разрушени Първият и Вторият Храм в Йерусалим, а са се случили още печални събития през вековете (които героят в романа изрежда правдиво). „Ав“ е петият месец в годината, обичайно идва през лятото. — Бел.прев.

131

Всъщност завоевателите влизат в Храма на седмия ден, смята се, че светотатствали и пирували три дни и вечерта на деветия ден запалили Храма. Има подобни свидетелства от написаното от пр. Йеремия и в Талмуда. По новото летоброене това е годината 586-а. — Бел.ред.

132

Строителството на Втория храм започнало през 536 г. пр.Хр., след завръщането на евреите от вавилонския плен. Храмът бил завършен на 15 март 515 г. пр.Хр. По-късно, през 164 г. пр.Хр, бил реставриран от Иуда Макавей. Ирод Велики предприел значимо преустройство и разширяване на Втория храм, придружено с преустройство и на Храмовия хълм. Бил започнат към края на 19 г. пр.Хр. и изцяло завършен през 64 г. сл.Хр. Храмът бил разрушен през 70 г. сл.Хр. от император Тит. От постройката на Храма до нас е достигнала само западната стена, наричана още Стена на плача. — Бел.ред.

133

„Затова поради вас Сион ще се изоре като нива, Йерусалим ще стане грамади развалини, И хълмът на дома Господен като високи места на лес.“ (Михей (Йона), 3:12). — Бел.прев.

134

(Наум 1:15, 2:2, 3:1,2,3). — Бел.прев.

135

„И като затръби третият ангел, падна от небето голяма звезда, която гореше като светило, и падна върху третата част от реките и върху водните извори. А името на звездата е Пелин, и третата част от водите стана пелин, и много човеци измряха от водите, защото се вгорчиха. (Откр. 8:10–11)“. В Русия има вид пелин, чието име е „Чернобил“ („чернобыль“ на укр.), Чернобил, или чернобилник, но след аварията в АЕЦ там през 1986 г. мнозина обръщат внимание на съвпадението. — Бел.ред.

136

Монофизитството е християнска ерес, проповядвано е от цариградския монах Евтихий (378 — ок. 454 г.), ученик на патриарх Кирил Александрийски. Разпространило се в Палестина, Сирия и особено в Египет. Постулира, че Исус Христос имал само една природа — божествена (а не две: Божествена и човешка). — Бел.ред.

137

Арианството е еретическо учение, вълнувало много силно и продължително Църквата. Проповядвано е от александрийския свещеник Арий (Ареус, поч. 336 г.). Получило разпространение и в други градове на Римската империя и особено сред германските племена. Арианите отричат единосъщността на Бог Отец и Бог Син и считат Христос за нещо средно между Бог и човек. По време на Реформацията идеите на Арий били възприети от редица протестантски секти. — Бел.ред.

138

Евангелията често споменават за садукеите и фарисеите, тъй като Исус бил в постоянен конфликт с тях. Те съставляват управляващата класа на Израел. Има много сходства между двете групи, но също и важни различия между тях.

В различните епохи фарисеите са политическа партия и обществено движение сред евреите, което процъфтява в Юдея от времето на въстанието на Макавеите до 70 г., т.е. до превземането на Йерусалим и опожаряването на Втория храм от император Тит. То е в основата на днешните галаха и юдаизъм.

Садукеите са политическа партия, движение или религиозно учение, популярно сред елитарни социални слоеве в юдейското общество преди и в началото на новата ера. Садукеите, също като фарисеите, строго следват предписанията на Танах, но за разлика от тях, не признават устни учения и допълнения. Освен това садукеите са възприемчиви към нормите на гръцко-римската култура и подкрепят проримските настроения и ориентации в Юдея в годините преди и след Христа. — Бел.ред.

139

Тук и до края на гл. 38 заради удобство и запазване на по-гладкия авторов език псалмите не са цитирани от библ. оригинал, но са посочени. Например Пс. 72:18 гласи: „Благословен да е Господ Бог Израилев, Който Един прави чудеса.“ — Бел.прев.

140

Маранафа! (от гръц. μαραναθά), транслитерация в гръцкия език, от арамейски, употр. се винаги в изявително наклонение: „Дойди, Господи!“ (Откр. 22:20) или както само веднъж е употребено в Новия Завет: „Господ наш иде“ (1 Кор. 16:22). — Бел.прев.

141

В оригинала: „Те поискаха и Той им докара пъдпъдъци, И с небесен хляб ги насити.“ (Пс. 105:40). — Бел.прев.

142

Става дума за Центъра за ментално здраве в Кфар Шаул (основан през 1951 г.) край Йерусалим. — Бел.ред.

143

Тверия (на иврит; на гръц. и лат. Тибериас — по името на римския император Тиберий; също: Тивериада) е град в североизточен Израел, на брега на Галилейското езеро (с ок. 40 хил. жители, по данни от 2007 г.). Тверия е сред четирите градове-светини за Израел: заедно с Йерусалим, Хеброн и Цфат. — Бел.ред.

144

„Шин“: предпоследната буква от еврейската азбука. Графически, шин се състои от буквите йод, вав и заин, написани подред. Едната символизира висша сфера на духовността, втората е каналът, вливащ тази духовност в нашия свят, и заин е символ на започващата с нея дума „зан“ — обезпечаващ, даващ жизненост (на духовната основа на съществуването, жизнеността на света), чийто смисъл е пряк намек за Бога-Творец, (по „Тайны еврейского алфавита“, Д. Палант). — Бел.ред.

145

Рядко психическо разстройство, вид мания за величие, при туристи в Йерусалим, които си въобразяват, че са въплъщение на библейски герои и имат божествени и пророчески сили, с възложена специална мисия за спасение на света. За 13 години наблюдения на синдрома в болницата в Кфар Шаул били регистрирани 1200 поклонници с тежки психически проблеми, предизвикани от посещението на Йерусалим. През последните години средно около сто души проявяват този синдром, на фона на два милиона туристи все пак това се счита за относително малко, споделят психиатри (по данни за 2011 г.). — Бел.ред.

146

Пулса де-нура („макат еш“, от арамейски: „огнен удар“; еврейско проклятие, което идва от древността и работи до ден-днешен) е метафора в Талмуда и изобразява „болезнено наказание на нефизическо ниво“. По своята същност проклятието представлява словесна конструкция, насочена да причини вреда на конкретна личност, семейство, дом и т.н. Както обяснява равин Моше Зев Пизем („Русская народная линия“, VI.2014.): Този обред отделя душата на човека от тялото и е опасен и за провеждащите го, ако техният довод не е истинен, могат да умрат мъчително. Прави се в изключителни ситуации и само срещу някой, който твори зло срещу еврейския народ. „Не работи“ върху не-евреи, слепи и глухи.

В интервю раби Йосеф Даян (в романа името е променено) и публициста-общественик Авигдор Ъскин споменават свое участие в проклятието срещу двама премиери на Израел — Ицхак Рабин (1995) и Ариел Шарон (2005). Ъскин твърди, че лично е организирал „пулса де-нура“ срещу Рабин. Месец след обреда премиерът е убит. По-малко от половин година след този за Шарон той изпада в кома, която трае 9 години, до смъртта му на 11.01.2014 г. (Пульса де-нура. Ru.Wikipedia). — Бел.ред.

147

Действителният прототип на героя от романа е Освалд Руфайзен, с монашеско име — брат Даниел; род. през 1922 г. (рожд. име Шмуел; Самуел) в Живец, Галиция, днес Силезийско воеводство, Полша — поч. на 30.07.1998 г. в Хайфа, Израел. Баща — Елиас, майка — Фани, по-малък брат Леон (изр. Ари, след като заживява там). Спасява от гибел стотици евреи в гр. Мирск (в романа: Емск). Онези, които са събрани на площада и разстреляни преди неговото идване в Мирск, намират смъртта си на 9.11.1941 г. При бягството си се спасява в манастир при игуменката Бартковяк. Заминава за Израел (1961 г.). Става монах-кармелит. До кончината си живее в манастира „Стела Марис“ в Хайфа и е пастор в общината на евреи-християни „Св. Яков“ при католическия храм „Св. Йосиф“ в Хайфа. Голям обществен отзвук предизвиква съдебното дело и обжалването по молбата на Руфайзен за израелско гражданство по Закона за завръщането. Описва сам одисеята си в „Автобиография“, публ. в Полша под ред. на проф. д-р Бенигнус Йозеф Банат, известен историк от Ордена на босите кармелити. — Бел.ред.

148

Пастор Дитер Корбах следи живота и дейността на брат Даниел; през 1989 г. заедно с жена си Ирена подготвя и сам публикува малка книжка за него (но го включва в титула като съавтор): Daniel Oswald Rufeisen, Dieter Corbach, Daniel — der Mann aus der Lowengrube, Scriba Verl.; тя предхожда тази на H. Тек. — Бел.ред.

149

Нехама Тек (род. 15.05.1931 г.) е професор по социология в Университета на Кънектикът. Тук е цитирана книгата й: Nechama Tec, In The Lion’s Den: The Life of Oswald Rufeisen. University Press: Oxford 1990. Десетилетие по-късно Амир Гера и Шалом Руфайзен (племенник на отец Даниел) създават документалния филм „Брат Даниел. Последният евреин“, който печели и награда от филмовия фестивал в Хайфа (2001 г.) — Бел.ред.

150

„И, ето, в същия ден двама от тях отиваха в едно село на име Емаус, шестдесет стадии (Около 11 километра) далеч от Йерусалим. И те се разговаряха помежду си за всичко онова що бе станало. И като се разговаряха и разискваха, сам Исус се приближи и вървеше с тях; но очите им се удържаха да Го не познаят.“ (Лука 24:13–16). — Бел.прев.

Content

Людмила Улицкая
Даниел Щайн, преводач

Книга на надеждата

Първа част

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

2006, 3.01., Москва

Втора част

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

Юни, 2006 г.

Трета част

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

34.

35.

36.

37.

38.

39.

40.

41.

42.

43.

44.

45.

46.

47.

48.

49.

50.

8 юни 2006 г., Москва

Четвърта част

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

34.

35.

36.

37.

38.

39.

40.

Юни, 2006 г., Москва

Пета част

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

Юни, 2006 г.

19.

20.

21.

Юли, 2006 г., Москва

Послеслов

1