Брандън Сандърсън

Ритматистът

Ритматист #1

На Джоел Сандърсън — за несекващия му ентусиазъм.

Пролог

Когато Лили се втурна в коридора, лампата й угасна. Захвърли я настрани и плисна газ по боядисаните стени и хубавия килим. Течността проблесна на лунната светлина.

Къщата беше празна. Тиха, ако не се брои паническото й дишане. Беше се отказала да вика. Явно никой не чуваше.

Като че целият град беше мъртъв.

Лили връхлетя в дневната, после спря — не беше уверена какво да прави. В ъгъла тиктакаше голям часовник, огряван през панорамните прозорци от лунната светлина. Оттатък се простираше силуетът на града — сгради, извисяващи се на по десет етажа, че и повече, а помежду им се кръстосваха релсите на железницата. Джеймстаун, нейният дом през всичките шестнадесет години от живота й.

Ще умра, помисли тя.

Отчаянието си проправи път през ужаса й. Отмести люлеещия се стол в средата на стаята, после припряно нави килима, за да стигне до дъсчения под. Бръкна в кесията, която висеше на халка на полата й, и извади един тебешир, бял като кост.

Коленичила върху дъските и вторачена в пода, тя опита да прочисти ума си. Съсредоточи се.

Опря върха на тебешира в пода и почна да очертава кръг около себе си. Ръката й трепереше така силно, че линията се получи неравна. Професор Фич би бил твърде недоволен при вида на подобна небрежна Отбранителна линия. Тя се засмя на себе си — отчаян звук, по-скоро плач.

От челото й капеше пот, която оформяше тъмни точки по дъските. Ръката й трепереше, когато начерта няколко прави линии в кръга — Забранителни линии, които да укрепят защитата й. Защита на Матсън… Как се правеше?

Два по-малки кръга със свързващи точки, където да се разположат Линии на Създаването…

Дращене.

Лили рязко вдигна глава и погледна през коридора към входната врата. Зад матовото прозорче на вратата помръдна сянка.

Вратата изтропа.

— О, Господарю — усети Лили, че прошепва. — Моля те… моля те.

Вратата спря да тропа. Всичко застина само за миг и после вратата се отвори с трясък.

Лили опита да извика, но откри, че гласът й е заседнал в гърлото. На лунната светлина се очертаваше една фигура с бомбе на главата и къса пелерина на раменете. Той стоеше с длан върху бастуна си.

Тя не можеше да види лицето му, понеже светлината му падаше в гръб, ала имаше нещо ужасно злокобно в тази леко вирната глава и засенчените черти на лицето. Намек за нос и брадичка, която отразяваше лунната светлина. Очи, които я наблюдаваха от мастилената чернота.

Нещата нахълтаха в стаята около него. Ядосани, пъплещи по пода, по стените, по тавана. Белите им форми почти блестяха на лунната светлина.

Всяко беше плоско като лист хартия.

Всяко беше направено от тебешир.

Едно с едно не се повтаряха, малки, прилични на картинки чудовища със зъби и нокти. Не издаваха никакъв звук, докато се стичаха със стотици по коридора, трепереха и вибрираха, когато дойдоха за нея.

Лили най-сетне си върна гласа и закрещя.

1.

01

— Скучен ли? — поиска да узнае Джоел и се закова на място. — Ти мислиш, че дуелът Крю-Чой от 1888 година е бил скучен?

Майкъл сви рамене, поспря и погледна Джоел.

— Не знам. Прочетох страница, страница и нещо и спрях.

— Ти просто не си го представяш както трябва — отвърна Джоел, приближи се към приятеля си и положи ръка на рамото му. Протегна другата ръка пред себе си и бавно я размаха, сякаш за да изтрие нещата около тях — зелените поляни на Армедиевата академия — и да ги замести със сцената на дуела.

— Представи си — рече Джоел, — това е краят на Мелето, най-голямото ритматическо събитие в страната. Пол Крю и Адел Чой са единствените останали дуелисти. Адел е оцеляла противно на всички очаквания, след като съотборниците й са били отстранени един по един още в първите няколко минути.

Неколцина други ученици, които се бяха отправили за следващия си час, се спряха на алеята наблизо, за да слушат.

— И? — прозина се Майкъл.

— И? Майкъл, това е бил финалът! Представи си как всички смълчано гледат началото на дуела на последните двама ритматисти. Представи си колко нервна ще да е била Адел! Никога дотогава нейният отбор не е печелил Меле, а сега тя била изправена срещу един от най-умелите ритматисти от нейното поколение. Съотборниците на Пол го бранели в центъра, така че най-слабите играчи сред тях да паднат първи. Знаели, че това ще го доведе до края практически свеж и с почти недокоснат отбранителен кръг. Шампионът срещу победения.

— Скука — каза Майкъл. — Само си седят и чертаят.

— Ти си безнадежден случай — отвърна Джоел. — Ходиш в същото училище, където се обучават ритматистите. Дори и мъничко ли не се интересуваш от тях?

— Достатъчно народ си имат да се интересува от тях — начумери се Майкъл. — Те се държат един за друг, Джоел. Това ме устройва. Даже бих предпочел да не са тук — додаде той. Ветрецът разроши русите му коси. Наоколо се простираха зелените хълмове и внушителните тухлени сгради на Армедиевата академия. Недалеч един механичен краб кротко изпълняваше задължението си да гризе тревата, за да я поддържа равна.

— Нямаше да разсъждаваш така, ако разбираше — рече Джоел и извади парче тебешир. — Ето, вземи. И застани тук. — Той разположи приятеля си, после коленичи и очерта около него кръг върху алеята. — Ти си Пол. Защитен кръг, виждаш ли. Ако бъде разкъсан, губиш мача.

Джоел отстъпи малко на бетонния квадрат, после коленичи и начерта свой кръг.

— И така, кръгът на Адел бил почти пробит на четири места. Тя бързо започнала да преминава от защита на Матсън към… окей, знаеш ли, това е прекалено техничарско. Само знай, че нейният кръг бил слаб, а Пол имал силна, доминираща позиция.

— Щом казваш — рече Майкъл. Той се усмихна на Ева Уинтърс, която мина край тях с учебници пред гърдите си.

— Така — продължи Джоел. — Пол започнал непрестанен обстрел на нейния кръг с Мощни линии и тя знаела, че няма да може да измести отбраната си достатъчно бързо, за да се възстанови.

— Обстрел… Какви линии? — попита Майкъл.

— Мощни линии — каза Джоел. — Дуелистите ги изстрелват един срещу друг. Това е номерът, така пробиваш кръга.

— Аз мислех, че са правили малки тебеширени… неща. Създания.

— И това също — отговори Джоел. — Наричат се тебеширчета. Но не затова всеки помни Мелето от 1888 година цели двадесет години по-късно. А заради линиите, които Адел изстреляла. Ако действаше по общоприетия начин, тя щеше да устои възможно най-дълго, да проточи мача, да направи добро представление.

Той постави тебешира си пред своя кръг и прошепна:

— Тя не постъпила така. Видяла нещо. Пол имал един малък отслабен участък в задната страна на своя кръг. Разбира се, единственият начин да се атакува този участък би бил да накара своя изстрел да отскочи от три различни линии, оставени от другите дуелисти. Невъзможен изстрел. Тя обаче го направила. Начертала една Мощна линия, докато тебеширчетата на Пол изяждали защитата й. Изстреляла я и…

Завладян от момента, Джоел завърши очертаването на Мощната линия пред себе си и вдигна ръка със замах. Изненадано забеляза, че тридесетина ученици са се събрали да го слушат, и можа да долови как са затаили дъх в очакване рисунката му да оживее.

Тя не оживя. Джоел не беше ритматист. Неговите рисунки си бяха най-обикновени, тебеширени. Всеки знаеше това — Джоел по-добре от всички — ала този момент някак развали магията на неговия разказ. Събралите се ученици продължиха по пътя си и го оставиха коленичил на земята, в средата на кръга му.

— И нека да позная — прозина се отново Майкъл. — Нейният изстрел пробил?

— Да — отвърна Джоел, който внезапно се почувства глупаво. Изправи се и си прибра тебешира. — Изстрелът свършил работа. Тя спечелила Мелето, макар че за нейния отбор очакванията били най-ниски. Този изстрел. Той бил красив. Поне така се разказва.

— А аз съм сигурен, че ти с удоволствие би бил там — каза Майкъл и пристъпи извън очертания от Джоел кръг. — В името на Господаря, Джоел, обзалагам се, че ако можеше да пътуваш във времето, щеше да похабиш способността си в ходене по разни ритматически дуели!

— Сигурно. Май да. Какво друго да правя?

— О, например да предотвратиш някое убийство, да забогатееш, да откриеш какво всъщност става в Небраск…

— Ммда — отвърна Джоел, тикна тебешира в джоба си и отскочи от пътя на една футболна топка, последвана от Джефс Деъринг. Джефс махна на Майкъл и Джоел и пак се понесе подир топката.

Джоел и Майкъл продължиха през кампуса. Красивите ниски зелени хълмове бяха увенчани с разцъфнали пролетни дървета, а увивните растения пъплеха по стените на сградите. Между уроците учениците се стрелкаха насам-натам. Облечени бяха в разнообразни рокли и панталони. Много от момчетата бяха навили ръкавите си заради топлото пролетно време.

Само от ритматистите се изискваше да носят униформи. Това ги открояваше. Трима ритматиста крачеха между сградите и останалите ученици небрежно им даваха път, като повечето не ги поглеждаха.

— Гледай сега, Джоел. Питал ли си се някога дали пък… нали разбираш, дали пък не мислиш за тая работа прекалено много? За ритматиката и всичко това?

— Интересно ми е — отговори Джоел.

— Да де… искам да кажа, малко е странно, като имаме предвид, че…

Майкъл не го каза, но Джоел разбра. Той не беше ритматист и никога нямаше да стане. Беше пропуснал възможността си. Но защо да не се интересува от нещата, които ритматистите правят?

Майкъл присви очи, когато премина групичката от тримата ритматиста в сиво-бели униформи.

— Малко като — тихо каза той, — малко като ние срещу тях, нали разбираш? Остави ги да си правят… каквото там правят, Джоел.

— Просто не ти харесва, че те могат да правят неща, които ти не можеш — рече Джоел.

Това му спечели един свиреп поглед. Навярно думите му бяха твърде близо до истината. Майкъл беше син на рицар-сенатор, привилегирован син. Не беше свикнал да го изключват.

— Все едно — каза Майкъл, отклони поглед и продължи да крачи по оживената алея, — не можеш да си един от ритматистите. Защо тогава продължаваш да си прекарваш цялото време в приказки за тях? Безполезно е, Джоел. Престани да ги мислиш.

Не мога да съм и един от вас, Майкъл, помисли Джоел. Технически, не се предполагаше той да е в това училище. Армедиус беше ужасно скъпо и за да постъпиш тук, трябваше или да си богат и важен, или да си ритматист. Джоел беше толкова далеч и от двете неща, колкото изобщо беше възможно за някое момче.

Спряха на следващата пресечка на алеи.

— Слушай, трябва да влизам в часа по история — каза Майкъл.

— Аха — отговори Джоел. — Сега имам свободен час.

— Пак ли разнасяш съобщения? — попита Майкъл. — Надяваш се да надзърнеш в някоя ритматическа класна стая?

Джоел се изчерви, но това беше вярно.

— Задава се лятото — рече той. — Пак ли ще си ходиш вкъщи?

Майкъл светна.

— Да. Татко каза, че мога да си доведа няколко приятели. Риболов, плуване, момичета в плажни рокли на брега. Ммм…

— Звучи страхотно — каза Джоел и се постара по гласа му да не проличи колко се надява. — Ще ми се да видя нещо от това. — Всяка година Майкъл водеше група от хора вкъщи. Джоел никога не беше поканен.

Тази година обаче… е, той се мотаеше с Майкъл след училище. Майкъл имаше нужда от помощ с математиката, а Джоел можеше да му обяснява нещата. Разбираха се наистина добре.

Майкъл потътри крака.

— Слушай, Джоел — подхвана той. — Искам да кажа… готино е да се мотая с тебе тук, нали разбираш? В училище. Но у дома е различен свят. Ще бъда зает със семейството. Татко има такива очаквания…

— О, да, разбира се — каза Джоел.

Майкъл се усмихна и в миг заличи всяко неудобство от изражението си. Със сигурност беше син на политик.

— Ето на това му казвам дух — рече той и потупа Джоел по ръката. — До скоро.

Джоел го гледаше как се отдалечава с подтичване. Пътем Майкъл налетя на Мери Айзенхорн и веднага почна да флиртува. Бащата на Мери притежаваше голяма фабрика за пружинни механизми. Както си стоеше на пресечката, Джоел можеше да открои десетки членове на елита на страната. Адам Ли беше пряк роднина на императора на ДжоСеун. Джеф Хамилтън имаше трима президенти в рода си. Родителите на Уенда Смит притежаваха половината говедовъдни стопанства в Джорджиябама.

А Джоел… беше син на майстор на тебешир и чистачка. Е, помисли си той, май отново само Дейвис и аз ще караме цялото лято тук. Въздъхна и се насочи към канцеларията.

* * *

Двадесет минути по-късно Джоел отново изтърча по алеята и се зае да разнася съобщения из кампуса през свободния си час. По алеите почти нямаше ученици — всички останали бяха в клас.

Моментната потиснатост на Джоел беше изчезнала веднага щом прегледа купчинката. Днес имаше да достави само три съобщения и го стори бързо. Това значеше…

Той сграбчи четвърто съобщение в джоба си — прибавил го беше сам, без да казва на никого. Сега, с малко допълнително време заради бързането по-рано, той тръгна бавно към Отбранителната зала — една от ритматическите аудитории.

Този час там преподаваше професор Фич. Джоел пипна писмото в джоба си, написано — след известни притеснения — до професора по ритматика.

Това може и да е единствената ми възможност, помисли си Джоел и остави всички притеснения настрана. Фич беше спокоен, любезен човек. Нямаше причина да се тревожи.

Джоел препусна по дългото стълбище пред увитата в пълзящи растения постройка от сиви тухли и после се шмугна през дъбовата порта. Това го отведе в залата на най-горния етаж. Беше оформена като малък амфитеатър, с подредени в редове места. По варосаните стени висяха схеми с изображения на ритматическите защити, а плюшените седалки бяха хванати с болтове в редичка по протежение на реда и гледаха към подиума долу.

Неколцина от учениците хвърлиха поглед към Джоел при влизането му, но не и професор Фич. Той рядко забелязваше съобщенията от канцеларията и приказваше до края на лекцията, преди да разбере, че единият от слушателите му всъщност не е от класа. Джоел нямаше никакви възражения. Той нетърпеливо приседна на стъпалата. Днешната лекция явно беше за Защитата на Ийстън.

— … затова тази защита е една от най-добрите срещу агресивно нападение от много страни — обясняваше Фич долу в ниското. Посочи с дълга червена показалка към пода, където бе начертал голяма окръжност. Залата беше устроена тъй, че учениците да могат да гледат към ритматичните му чертежи на пода.

Фич махна с пръчката си към Забранителните линии, прикрепени от него към свързващите точки по кръга.

— И тъй, Защитата на Ийстън е най-известна заради големия брой по-малки окръжности, начертани при свързващите точки. Очертаването на още девет окръжности като тази може да отнема време, но си струва, като се има предвид какви възможности за отбрана предоставя. Виждате, че вътрешните линии образуват неправилен деветоъгълник, а броят на страните му, които няма да начертаете, ще определи колко пространство имате, но също и колко стабилна е фигурата ви. Разбира се, ако искате по-настъпателна защита, можете да използвате и свързващите точки за тебеширчета.

Ами Мощните линии?, рече си Джоел. Как се отбраняваш от тях?

Джоел не попита; не смееше да привлича внимание върху себе си. Това можеше да накара Фич да поиска съобщението и така Джоел нямаше да има причина да остане да слуша. Тъй че просто слушаше. В канцеларията нямаше да го очакват още известно време.

Наведе се и се зае да внушава на останалите ученици да питат за Мощните линии. Те не го направиха. Младите ритматисти се изтягаха по местата си — момчетата в бели памучни панталони, момичетата в бели поли, всичките със сиви пуловери — цветовете за прикриване на неизчезващия тебеширен прах.

Професор Фич носеше тъмночервен кител. Дебела, с прави колосани ръкавели, дрехата се спускаше чак до краката му. Кителът се закопчаваше плътно до високата яка и почти прикриваше носения от Фич бял костюм. Имаше военно излъчване, с всичките прави линии и ивиците на раменете — почти като отличителни знаци за чин. Червеният кител беше символът на титулярния професор по ритматика.

— Ето защо Защитата на Кеблин е по-слаба от тази на Ийстън в повечето случаи.

Професор Фич се усмихна и се обърна да огледа класа. Беше възрастен човек с посивяващи слепоочия и източена фигура. Одеждата допълнително му придаваше достойнство.

Разбирате ли какво притежавате?, помисли си Джоел, докато гледаше разсеяните ученици. Класът се състоеше от хора на по петнадесет-шестнадесет години, тоест на неговата възраст. Въпреки благородното си призвание, се държаха като… е, като тийнейджъри.

Знаеше се, че при Фич дисциплината е хлабава, и много от учениците се възползваха и не обръщаха внимание на лекцията, шепнеха си с приятелите си или пък се излежаваха и зяпаха тавана. Неколцина около Джоел всъщност май спяха. Той не знаеше имената им — не знаеше имената на повечето от учениците-ритматисти. Като цяло те отблъскваха опитите му да си побъбри с тях.

Понеже никой не проговори, Фич коленичи и допря тебешира си до своя чертеж. Затвори очи. След секунди начертаното бе издухано, заставено от създателя си да изчезне.

— Добре тогава — каза той и вдигна тебешира си. — Ако няма въпроси, навярно можем да обсъдим как да разгромим една защита на Ийстън. По-проницателните от вас ще да са забелязали, че не споменах Мощните линии. Причината е, че е по-добре да бъдат разглеждани от настъпателна гледна точка. Ако…

Вратата към залата се отвори с трясък. Фич се изправи с тебешир между двата пръста, повдигна вежди и се извърна.

В помещението прекрачи висока фигура и накара някои от отпусналите се ученици да живнат. Новодошлият носеше сив кител — като професор по ритматика от нисък ранг. Мъжът бе млад, с непокорна руса коса и твърда стъпка. Кителът му прилягаше добре — закопчан до брадичката, отхлабен при краката. Джоел не го познаваше.

— Да? — запита професор Фич.

Човекът измина разстоянието до пода на залата, подмина професор Фич и извади парче червен тебешир. Обърна се, коленичи и постави тебешира си на земята. Някои от учениците зашепнаха.

— Какво е това? — запита професор Фич. — Искам да кажа, отново ли съм пресрочил времето си за лекции? Не чух звука на часовника. Ужасно съжалявам, ако съм заел от времето Ви!

Другият погледна нагоре. На Джоел лицето му се стори самодоволно.

— Не, професоре — изрече той. — Това е предизвикателство.

Фич изглеждаше смаян.

— Аз… о, Боже. Това…

Той нервно облиза устни и закърши ръце.

— Не съм сигурен как, тоест, какво трябва да правя. Аз…

— Пригответе се да чертаете, професоре — каза новопристигналият.

Фич примигна. После, с видимо разтреперани ръце, застана на колене, за да опре тебешира си в пода.

— Това е професор Андрю Нализар — прошепна едно момиче, седнало недалеч от Джоел. — Получил е китела си само преди три години от академията в Мейнфорд. Разправят, че последните две години се е сражавал в Небраск!

— Хубав е — отбеляза приятелката на момичето, докато въртеше парченце тебешир между пръстите си.

Долу в ниското двамата мъже започнаха да чертаят. Джоел се наведе развълнуван. Не беше гледал истински дуел между двама редовни професори. Това можеше да е добро почти колкото да си на Мелето!

И двамата започнаха да очертават окръжности около себе си, за да блокират нападенията на противника. Разкъсаше ли се една от окръжностите, дуелът щеше да свърши. Вероятно защото говореше за нея, професор Фич се зае да прави защита на Ийстън и се огради с девет малки окръжности, които опираха в голямата на свързващите точки.

Не беше особено добра позиция за дуел. Дори и Джоел можеше да го забележи. Малко се разочарова. Може би все пак нямаше да е толкова хубава битка. Защитата на Фич бе красиво очертана, но беше прекалено силна; Ийстън бе най-добра срещу многобройни противници, които те обкръжават.

Нализар направи модифицирана Защита на Балинтейн — бърза система само с най-основни подсилвания. Професор Фич все още разполагаше своите вътрешни Линии, а Нализар направо мина към агресивна атака и започна да прави тебеширчета.

Тебеширчета. Начертани от Линиите на Създаването, те бяха в сърцевината на нападението на много ритматични сражения. Нализар действаше бързо и ефикасно, създаваше тебеширчета с вид на малки дракони, с криле и гъвкави шии. Щом завърши първото, то се разтърси, оживя и полетя през пода към Фич.

Не се издигна във въздуха. Тебеширчетата бяха двуизмерни, както всички ритматични линии. Битката се разиграваше на пода — едни линии атакуваха други линии. Ръцете на Фич все още се тресяха, той не спираше да се оглежда на всички страни, сякаш беше нервен и разсеян.

Джоел се сви, когато старият професор начерта една от външните си окръжности крива — много голяма грешка.

Учебната диаграма, която състави одеве, беше много, много по-точна. Кривите окръжности бяха лесни за пробиване. Фич се спря, погледна лошо начертаната извивка и като че се поусъмни в себе си.

Хайде! — Джоел сви юмруци. — Можете повече от това, професоре!

Когато вторият дракон потегли, Фич се взе в ръце и отново прокара тебешира си по пода. Учениците се бяха умълчали, а задрямалите вече седяха изправени на местата си.

Фич нахвърли дълга, извита линия. Мощна линия. Беше оформена като вълна и щом бе готова, се стрелна през пода, за да удари единия от драконите. При удара произведе облаче прах и унищожи половината от създанието. Драконът се защура и потегли в неправилната посока.

Единствените звуци в залата бяха скърцането на тебешира, придружено от бързото, почти уплашено дишане на Фич. Джоел прехапа устни; дуелът се ожесточаваше. Фич имаше по-добра отбрана, но я направи набързо и остави слаби участъци. Рехавата защита на Нализар му даваше възможност да бъде агресивен, а Фич трябваше да полага усилия, за да издържа. Той продължи да пуска Мощни линии и да унищожава полетелите към него през пода създания, но винаги имаше още, които да ги заменят.

Нализар беше добър, един от най-добрите, които Джоел въобще бе виждал. Въпреки напрежението той оставаше непринуден и произвеждаше тебеширче след тебеширче, без да се вълнува заради премахнатите от Фич. Джоел не можеше да отрече — беше впечатлен.

Неотдавна се е сражавал с дивите тебеширчета в Небраск, рече си Джоел и си спомни какво каза момичето. Свикнал е да чертае под натиск.

Нализар спокойно изпрати няколко паякообразни тебеширчета да пълзят по периметъра на пода и принуди Фич да наблюдава фланговете си. След това започна да изстрелва Мощни линии. Змиевидните линии прехвърчаха през пода като вибриращи вълни и изчезваха веднага щом удареха нещо.

Най-накрая Фич успя да произведе свое тебеширче — красиво нарисуван рицар — което привърза за една от по-малките си окръжности. Как така ги рисува толкова добре и при това толкова бързо?, чудеше се Джоел. Рицарят на Фич беше хубав, с подробно очертана броня и голям меч. Той лесно надви по-многобройните, но много по-просто изрисувани дракони на Нализар.

С вече създадения рицар, Фич можеше да опита с някои по-настъпателни удари. Нализар беше принуден да нарисува няколко отбранителни тебеширчета — прилични на петна създания, които се хвърляха пред Мощните линии.

През дъската хвърчаха армии от същества, линии и вълнообразни форми — буря от бяло срещу червено; изчезващи сред облак прах тебеширчета; линии, които удряха кръговете и унищожаваха парчета от защитната линия. Двамата мъже дращеха бясно.

Джоел стана и след това, замаян, направи почти несъзнателна стъпка към центъра на стаята. Това обаче му позволи да хвърли поглед към лицето на професор Фич. Фич изглеждаше безумен. Ужасѐн.

Джоел замръзна.

Професорите продължиха да чертаят, но притеснението в израза на Фич дистанцира Джоел от сблъсъка. Отчаяни движения, загриженост, пресечено от вадички пот лице.

Тежестта на събитията се стовари върху Джоел. Този дуел не беше за забавление или за упражнение. Това бе предизвикателство към авторитета на Фич — оспорване на правото му да заема длъжността си. Ако загубеше…

Една от червените Мощни линии на Нализар удари право окръжността на Фич и почти я проби. Веднага всичките тебеширчета на Нализар се понесоха в тази посока — бясна хаотична мешавица от червен устрем към отслабената линия.

Само за миг Фич замръзна и доби съкрушен вид. Отърси се и отново задейства, но беше твърде късно. Не можеше да ги спре всичките. Един от драконите се промъкна покрай рицаря му. Започна бясно да дере с нокти отслабената част от окръжността на Фич и да я изкривява още повече.

Той забързано започна да рисува друг рицар. Драконът обаче проби границата му.

— Не! — извика Джоел и слезе още едно стъпало по-надолу.

Нализар се усмихна, вдигна тебешира си от пода и се изправи. Отупа ръцете си от праха. Фич все още рисуваше.

— Професоре — произнесе Нализар. — Професоре!

Фич спря и чак тогава забеляза дракона, който продължаваше да работи върху дупката и опитваше да я разшири достатъчно, за да може да се добере до центъра на окръжността. В истинско сражение щеше да се е втурнал да атакува самия ритматист. Все пак това бе само дуел — и пробивът в окръжността означаваше победа за Нализар.

— О — каза Фич и свали ръката си надолу. — О, да, да, разбирам…

Той се обърна, видимо замаян, и огледа пълната с ученици стая.

— Ах, да. Аз… в този случай просто си тръгвам.

Започна да събира книгите и бележките си. Джоел се свлече на каменните стъпала. В ръката си държеше писмото, което бе написал, за да го предаде на Фич.

— Професоре — продължи Нализар. — Кителът Ви?

Фич сведе поглед.

— О, да. Разбира се.

Разкопча копчетата на дългия червен кител и след това го сне, като остана по бялата си жилетка, риза и панталони. Изглеждаше посрамен. Подържа дрехата си за миг, после я сложи на катедрата. Събра книгите си и изхвърча от аудиторията. Вратата към входа на партерния етаж се затвори зад него с тихо изщракване.

Джоел седна сащисан. Неколцина от хората в класната стая изръкопляскаха плахо, при все че повечето просто гледаха опулено, очевидно несигурни как да реагират.

— Така — рязко произнесе Нализар. — Аз ще поема обучението на този клас за последните няколко дни от срока и ще водя свободноизбираемия летен курс, планиран от Фич. Чух доста позорни неща за представянето на учениците в Армедиус и особено за вашата кохорта. Аз няма да позволя немарливост в класа си. Ей, момче, ти, дето си седнал на стъпалата.

Джоел вдигна поглед.

— Какво правиш тук? — попита Нализар. — Защо не си униформен?

— Не съм ритматист, сър — отвърна Джоел и стана. — От общото училище съм.

— Какво? В името на небесата, защо стоиш в залата ми?

Вашата зала? Това беше залата на Фич. Или… трябваше да бъде.

— Е? — запита Нализар.

— Донесох бележка, сър — обясни Джоел. — За професор Фич.

— Тогава я предай — каза Нализар.

— Тя е лично за професор Фич — заяви Джоел и натъпка писмото в джоба си. — Не беше относно класа.

— Тогава да те няма — изрече той и освободи Джоел с махване на ръка. Посипаният по пода червен тебеширен прах приличаше на кръв. Нализар започна да разпръсква творенията си едно по едно.

Джоел отстъпи, после се втурна по стъпалата и отвори вратата. Хората минаваха през ливадата отвън, мнозина облечени в бялото и сивото на ритматистите. Една фигура стоеше настрана. Джоел прелетя през стъпалата и през меката морава и се изравни с професор Фич. Човекът се тътреше с провиснали рамене, понесъл в ръце обемистата купчина книги и бележки.

— Професоре? — започна Джоел. Той бе висок за възрастта си, дори няколко сантиметра по-висок от Фич.

Възрастният мъж се обърна сепнато.

— А? Какво?

— Добре ли сте?

— О, та това е синът на майстора на тебешир! Как си, момко? Не трябва ли да си в час?

— Имам свободен — каза Джоел, протегна се и взе някои от книгите от купа, за да помогне. — Професоре, добре ли сте? Заради случилото се току-що?

— Видя го, нали? — Лицето на професор Фич посърна.

— Няма ли какво да направите? — попита Джоел. — Не можете да го оставите да Ви отнеме часовете! Може би ако говорите с директора Йорк?

— Не, не — възрази Фич. — Това би било непристойно. Правото на предизвикателство е много почитана традиция; длъжен съм да кажа, че е важна част от ритматическата култура.

Джоел въздъхна. Погледна надолу и си спомни бележката в джоба си. Молба от него до Фич. Искаше да учи при него през лятото и да научи колкото може за ритматиката.

Но Фич вече не бе редовен професор. Щеше ли това да има значение? Джоел дори не беше сигурен дали ще вземе ученик неритматист. Ако Фич не беше титулярен професор, щеше ли да има повече време за допълнително обучение? Тази мисъл незабавно накара Джоел да се почувства виновен.

Той почти извади писмото, за да го връчи на човека. Изписаното по лицето на Фич поражение го спря. Може би това не бе най-подходящият момент.

— Трябваше да го усетя как се задава — каза Фич. — Този Нализар. Миналата седмица, когато го взехме на работа, си рекох, че е твърде амбициозен, та това да му е от полза. В Армедиус не е имало предизвикателство от десетилетия…

— Какво ще правите? — попита Джоел.

— Ами — изрече Фич, докато крачеха по пътеката под сянката на кичест червен дъб. — Да, ами, според традицията аз заемам мястото на Нализар. Взет е като младши преподавател, който да помага на ученици, неиздържали изпитите тази година. Предполагам, че това вече е моята работа. Човек ще си рече, че ще бъда по-доволен вън от класната стая, че ще получа някакъв душевен покой!

Той поспря и се обърна, за да погледне отново към ритматическата аудитория. Сградата беше четвъртита и все пак някак изящна с ромбовидните шарки от сиви тухли на покритата от увивните растения стена.

— Да — пророни Фич. — Навярно никога вече няма да ми се налага да преподавам в тази класна стая… — Последните думи го задавиха. — Извини ме.

Наведе глава и избяга.

Джоел вдигна ръка, но го остави да си тръгне, при все че още държеше някои от неговите книги. Най-сетне въздъхна и пое по пътя си към сградата на канцеларията.

— Е — тихо каза той и отново помисли за смачканата хартия в джоба на панталона си — това беше катастрофа.

02

Канцеларията се помещаваше в малка долчинка между кампуса на ритматистите и общия кампус. Като почти всичко в Армедиевата академия, и тази сграда бе тухлена, но червена. Беше едноетажна и имаше много повече прозорци от класните стаи. Джоел все се чудеше защо хората от канцеларията имат изглед навън, а учениците нямат. Като че всички се бояха да позволят на учениците да зърнат свободата.

— … чух, че щял да отправи предизвикателство към всичко — заявяваше един глас, докато Джоел влизаше в канцеларията.

Гласът бе на Флорънс, една от писарите в канцеларията. Седеше върху дъбовото си писалище — а не на стола — и говореше с Екстън, другия писар. Той беше облечен в обичайните си риза и панталон, носеше папийонка и тиранти — твърде по модата, въпреки че бе леко пълен. Бомбето му висеше на закачалка до бюрото. Флорънс пък носеше отворена жълта пролетна рокля.

— Предизвикателство? — попита Екстън, без да надигне глава, докато дращеше с перото. Джоел не познаваше друг човек, който да е в състояние едновременно да пише и да води разговор. — Отдавна не е имало.

— Така е! — каза Флорънс. Беше млада, на двадесет и няколко години, неомъжена. Някои от по-традиционно настроените професори оцениха като скандално това, че директорът Йорк я назначи. Такива неща обаче ставаха все по-често. Всички твърдяха, че вече е двадесетия век и старият манталитет трябвало да се промени. Йорк заяви, че ако жените ритматисти могат да се сражават в Небраск, а Монархът е можел да държи жена, която да му пише речите, значи и той може да вземе жена на чиновническа работа.

— Предизвикателствата са били много по-чести в миналото, към началото на войната в Небраск — каза Екстън, докато все още дращеше по пергамента си. — Всеки начинаещ професор с новичък кител е искал веднага да скокне на върха. Някога е имало и времена на безредие.

— Хъм… — рече Флорънс. — Хубав е, да знаеш.

— Кой?

— Професор Нализар — обясни тя. — Присъствах лично, когато тази сутрин се обърна към директора Йорк за предизвикателството. Нахлу и изтърси: „Господин директор, смятам за подобаващо да Ви съобщя, че скоро ще получа постоянна длъжност в тази академия.“

Екстън изсумтя.

— И какво каза Йорк?

— Не бих казала, че е щастлив. Опита да откаже Нализар от плана му, но онзи не искаше и да чуе.

— Мога да предположа — изкоментира Екстън.

— Няма ли да ме попиташ кого смяташе да предизвика? — запита го Флорънс. Забеляза Джоел в края на стаята и му намигна.

— Изпитвам сериозни съмнения, че ще ме оставиш да продължа работата си на спокойствие, без да съм го чул — отвърна Екстън.

— Професор Фич — каза тя.

Екстън спря. Най-после надигна глава.

— Фич?

Тя кимна.

— Пожелавам му късмет — заяви Екстън и се захили. — Фич е най-добрият в академията. Ще направи на салата това парвеню толкова бързо, че прахът от тебешира няма да има време да слегне, а дуелът ще е приключил.

— Не — каза Джоел. — Фич загуби.

И двамата се умълчаха.

— Моля? — запита Флорънс. — Откъде знаеш?

— Бях там — отговори Джоел и стигна до преградата пред писарите. Кабинетът на директора бе зад затворената врата в края.

Екстън размаха перото си към Джоел.

— Млади човече — произнесе той. — Отчетливо си спомням как те изпратих с писма към сградата на хуманитарните науки.

— Занесох ги — бързо отвърна Джоел. — И останалите, които ми дадохте. Залата на Фич се намираше на обратния път.

— На обратния път? Тя е на абсолютно противоположната страна на кампуса!

— О, Екстън, престани — намеси се Флорънс. — Момчето иска да узнае за ритматистите. Същото е в сила за повечето хора в кампуса.

Тя се усмихна на Джоел, ала той смяташе, че в половината случаи застава на негова страна просто защото знае, че това дразни Екстън.

Екстън измърмори и се върна към книжата си.

— Май не мога да упреквам някого, задето се промъква в допълнителни часове. Имаме достатъчно неприятности с учениците, които опитват да изклинчат от тях. И все пак обсебеността от тия проклети ритматисти… не е добро нещо за едно момче.

— Не бъди толкова досаден — каза Флорънс. — Джоел, ти каза, че всъщност Фич загубил?

Джоел кимна.

— И… какво означава това?

— Ще си разменят местата в йерархията с Нализар — обясни Екстън — и ще загуби постоянната си длъжност. Може на свой ред да предизвика Нализар след една година, а дотогава и двамата не могат да бъдат предизвиквани от друг.

— Горкият! — рече Флорънс. — Е, това не е особено справедливо. Мислех си, че дуелът ще е просто за хвалба.

Екстън се върна към работата си.

— Така — обобщи Флорънс. — Хубавец или не, господин Нализар ме впечатлява все по-малко. Фич е толкова мил и толкова обича преподаването си.

— Той ще оцелее — продължи Екстън. — Не го изхвърлят от работа. Джоел, предполагам, че си се размотавал достатъчно дълго в класната стая, за да наблюдаваш целия дуел?

Джоел сви рамене.

— Е, и как беше дуелът? — запита Екстън. — Фич представи ли се добре?

— Беше доста добър — каза Джоел. — Фигурите му бяха красиви. Той просто… е, изглеждаше без практически опит от истински дуели.

— Толкова брутален начин на работа! — изрече Флорънс. — Все пак те са хора на науката, а не гладиатори!

Екстън спря, после изгледа Флорънс над горната рамка на очилата си.

— Скъпа моя — заяви той, — не бих се учудил, ако наистина е нужно да има повечко предизвикателства като това. Може би днешният ден ще припомни на тия надути ритматисти причината за съществуването им. Падне ли Небраск…

— О, не ми разправяй истории за духове, Екстън — прекъсна го тя. — Това е просто инструмент на политиците, та да държат всички ни в напрежение.

— Ха — отговори Екстън. — Нямаш ли работа за вършене?

— В почивка съм, скъпи — отвърна му тя.

— Не мога да не отбележа, че винаги си в почивка, когато аз имам нещо важно за приключване.

— Предполагам, че зле организираш времето си — каза тя, пресегна се към дървената кутия на бюрото си и извади оттам сандвича с шунка и кимчи.

Джоел погледна големия часовник в ъгъла. Имаше петнадесет минути до следващия час — прекалено малко време, за да го изпратят да разнася още съобщения.

— Притеснявам се за професор Фич — произнесе Джоел, докато наблюдаваше часовника и сложните му механизми. На покрива седеше механична сова, която от време на време примижаваше, а после кълвеше ноктите си, докато чакаше кръглия час, за да забуха.

— О, няма да е толкова зле — заяви Екстън. — Предполагам, че директорът Йорк ще му даде неколцина ученици. На Фич му се полага малко почивка. Може и да му хареса.

Да му хареса?, рече си Джоел. Горкият човек беше смазан.

— Той е гений — каза Джоел. — Никой тук не преподава защити с такава степен на сложност.

— Той е истински учен — съгласи се Екстън. — Може би е твърде много учен. Нализар може и да е по-добър в класната стая. От това, което съм чул, някои от лекциите на Фич може и да са… малко над нивото на учениците.

— Не — възрази Джоел. — Той е изключителен учител. Обяснява нещата и не се отнася с учениците като с глупаци, както правят Хауърдс или Силвърсмит.

Екстън се подсмихна.

— Май съм те оставил с прекалено много свободно време, а? Искаш ли отново да си имам неприятности с ритматистите?

Джоел не му отговори. Останалите професори по ритматика дадоха да се разбере, че не желаят той да прекъсва лекциите им. Без Фич и благосклонното му отношение, Джоел нямаше скоро да се промъкне на която и да е лекция. Присви го отвътре.

Все пак можеше и да има шанс. Ако Фич ще подготвя няколко ученика, защо Джоел да не е един от тях?

— Джоел, скъпи — каза Флорънс, вече преполовила сандвича си. — Сутринта говорих с майка ти. Тя искаше да проверя дали не мога да ти ударя едно рамо за избираемия летен курс.

Джоел направи гримаса. Да живееш в кампуса като син на служители в колежа си имаше своите предимства. Най-голямата от тези облаги беше безплатното му обучение, въпреки че го бе получил само заради смъртта на баща си.

Обаче имаше и недостатъци. Много от останалите служители — като Екстън и Флорънс — получаваха пълния пансион като част от трудовия си договор. Джоел бе израсъл с тях и ги виждаше всеки ден — а това значеше, че те са добри приятели и с майка му.

— Работя по въпроса — каза той и помисли за писмото си до Фич.

— Наближава последният ден на срока, скъпи — продължи Флорънс. — Трябва да се запишеш на избираем. Най-после можеш да си избереш сам, вместо да се учиш за някаква поправка. Не е ли вълнуващо?

— Да.

През лятото повечето ученици си отиваха у дома. Онези, които оставаха в училище, посещаваха занятия само за половин ден и можеха да си изберат един курс. Освен ако не се бяха представили зле през учебната година и не се налагаше да вземат като избираем подготовка за поправителната сесия. Ритматистите бяха щастливци — стояха в училище по цяла година, обаче избираемият им предмет за лятото пак беше ритматически.

— Мислил ли си по въпроса? — запита Флорънс.

— Малко.

— Запълват се бързо, скъпи — каза тя. — Все още има няколко свободни места в класа за физическа подготовка. Искаш ли?

Три месеца да стои на игрището, докато всички останали търчат наоколо му, ритат топки един срещу друг и всички се мъчат да се престорят, че играта им е поне наполовина толкова интересна, колкото ритматическите дуели.

— Не, благодаря.

— Какво тогава?

Математиката можеше да е забавна. Литературата нямаше да е твърде мъчителна. Но нищо нямаше да е интересно колкото ученето при Фич.

— До довечера ще избера — обеща той и погледна часовника. Време беше за следващия час. Взе книгите си от ъгъла, постави най-отгоре двата учебника на Фич и излезе от сградата, преди Флорънс да може да го притисне още повече.

03

Този ден часът по история мина бързо; преговаряха за годишния изпит на другия ден. Когато свърши, Джоел отиде на математика, последния му урок. Този семестър се занимаваха главно с геометрия.

Джоел се отнасяше със смесени чувства към часовете по математика. Геометрията беше основата на ритматиката, затова беше интересна. Историята на геометрията го очароваше открай време — от Евклид и древните гърци чак до Монарха Грегъри и изнамирането на ритматиката.

Само дето имаше толкова много досадна работа. Безброй задачи, които не представляваха интерес за него.

— Днес ще преговорим формулите за изчисляване на лице — съобщи професор Лейтън пред класа.

Формули за изчисляване на лице. Джоел на практика ги беше запаметил още преди да проходи. Затвори очи и изпъшка. Колко пъти трябваше да повтарят едно и също?

Професор Лейтън обаче не допускаше учениците му да се размотават, въпреки че повечето работа за годината — включително изпитът — беше свършена. Настоя да прекарат последната учебна седмица в изнурителен преговор на всичко изучено.

Ама наистина. Кой преговаря след годишния изпит?

— Днес започваме със сеченията на конуса! — обяви Лейтън. Той беше едър мъж, малко пълен. Джоел все си мислеше, че Лейтън би трябвало да стане треньор, а не професор по математика. Определено владееше умението да мотивира.

— Помните ли какво беше страхотно при конусите? — попита Лейтън и посочи един конус, който беше начертал на дъската. — Можете да направите толкова много неща, като просто пресечете конуса в дадени точки. Гледайте! Пресечете го в средата и имате кръг. Пресечете го под ъгъл и имате елипса. Не е ли това невероятно!

Учениците го гледаха безизразно.

— Не е ли невероятно, попитах ви?

Получи няколко пъти вяло „Да, професор Лейтън“. Работата беше там, че според професор Лейтън всеки аспект на математиката беше „невероятен“. Притежаваше безграничен ентусиазъм. Не можеше ли да го приложи за нещо полезно, като ритматическите дуели?

Учениците седяха отпуснато на чиновете. Тук-там сред тях бяха пръснати няколко юноши и девойки с бели поли и панталони и сиви пуловери. Ритматисти. Джоел се облегна назад и скришом ги заразглежда, докато Лейтън продължи да говори за различните начини за пресичане на конус.

В ритматическия кампус имаше специализирани часове за ритматистите — или Прашните, както ги наричаха някои. Те бяха в първия час на всеки урок. После, във втория час, ритматистите присъстваха на общообразователните курсове с обикновените ученици.

Джоел все мислеше, че трябва да им е трудно да учат всички обикновени предмети наред с ритматическото обучение. Но имаше смисъл ритматистите да се придържат към по-високи стандарти от всички останали. Все пак самият Господар ги беше избрал.

Те наистина не би трябвало да са тук, рече си Джоел. Понеже бяха в неговия клас, знаеше имената им, но общо взето не знаеше нищо друго за тях — освен че бяха в обикновения клас по математика. А това беше важно.

Ритматиката се основаваше на идеите на геометрията и тригонометрията и занятията по ритматика съдържаха изключително много аритметичен материал за напреднали. Единствената причина Прашните да стигнат дотам да посещават занятията на професор Лейтън бе нуждата им от елементарна помощ за формулите и фигурите.

Двете момчета — Джон и Люк — обикновено седяха заедно в далечния ъгъл на стаята и им личеше, че предпочитат да са където и да е, но не и да киснат в час по математика заедно със сбирщина неритматисти. Освен това тук беше и момичето. Мелъди. Имаше червени къдрици и лице, което Джоел рядко виждаше, понеже тя седеше приведена и дращеше в тетрадката си през повечето време.

Дали не бих могъл да измъдря начин да хвана един от тях да ме обучава?, размишляваше Джоел. Да ми говори за ритматиката? А той навярно би могъл да им помага по математика в замяна.

— Сега — рече професор Лейтън, — нека преговорим формулите за триъгълника! Научихте толкова много тази година. Животът ви никога вече няма да е същият!

Само да бяха допуснали Джоел в клас с по-високо ниво. Обаче всички класове за напреднали се намираха в кампуса на ритматистите. Недостъпни за обикновените ученици.

Затова беше и писмото до Фич, което Джоел още носеше в джоба си. Той му хвърли един поглед, докато професор Лейтън написа с тебешира още формули на черната дъска. Нито една от тях не оживя, не се раздвижи и не направи нищо необикновено. Лейтън не беше ритматист. За него и за Джоел — и за почти всички хора — дъската си беше просто дъска и тебеширът беше само още едно средство за писане.

— Охо — каза Лейтън, докато разглеждаше формулите, — споменах ли колко невероятни са тези формули?

Някой от класа изпъшка. Лейтън се обърна и се усмихна на себе си.

— Е, предполагам, че всички очаквате летните избираеми класове. Не мога да кажа, че ви виня. Днес обаче все още сте мои, затова всички си извадете тетрадките, за да мога да проверя вчерашното домашно.

Джоел примигна, после се разтревожи. Вчерашното домашно. Даже майка му го беше попитала има ли. Той обеща, че ще го направи. Ала го отложи и си каза, че ще поработи по него по-късно… през свободния час.

И вместо това отиде да гледа Фич.

О, не…

Лейтън тръгна да обикаля класа и да поглежда в тетрадката на всеки ученик. Джоел бавно измъкна своята и я отвори на нужната страница. Там лежаха десет нерешени задачи. Неизпълнени, пренебрегнати. Лейтън пристъпи към чина на Джоел.

— Пак ли, Джоел? — попита той с въздишка.

Джоел сведе поглед.

— Ела при мен след часа — каза Лейтън и продължи обиколката.

Джоел потъна в стола си. Още само два дни. Трябваше да оцелее само още два дни и да мине класа. Наистина имаше намерението да напише домашното, наистина. Той просто… добре де, не го написа.

Това не би трябвало да има значение. Лейтън придаваше голяма важност на тестовете, а Джоел имаше отлични резултати на всеки един от тях. Поредното ненаписано домашно нямаше да има особено влияние върху оценката му.

Лейтън отиде в предната част на стаята.

— Добре тогава, е, останаха ни десет минути. Какво да правим… Нека решим няколко задачи!

Този път получи повече от няколко пъшкания.

— Или пък — продължи Лейтън, — предполагам, че мога да ви пусна по-рано, понеже това е последният урок за деня, а лятото ни чака току зад ъгъла.

Учениците, които бяха прекарали целия час в зяпане на стените, изведнъж застанаха нащрек.

— Много хубаво, вървете си — рече Лейтън и махна.

Учениците си тръгнаха за секунди. Джоел остана на мястото си, обмисляйки извинения. През тесния прозорец виждаше как другите ученици излизат на моравата. Повечето предмети бяха завършили с годишни изпити и работата стихваше. На самия Джоел му оставаше още само един изпит, по история. Той нямаше да е голям проблем — всъщност Джоел беше учил за него.

Той се изправи и отиде с тетрадката си пред бюрото на професор Лейтън.

— Джоел, Джоел — подхвана Лейтън мрачно. — Какво да те правя?

— Да ме пуснете? — попита Джоел.

Лейтън мълчеше.

— Господин професор — каза Джоел, — знам, че не бях отличник с домашните…

— По моя сметка, Джоел — прекъсна го професор Лейтън, — ти си написал девет от тях. Девет от четиридесет.

Девет ли?, замисли се Джоел. Би трябвало да съм написал повече… Той отново се замисли, припомни си работата през срока. Математиката винаги му беше най-лесният предмет. Много малко го беше грижа за нея.

— Добре — каза той, — предполагам, че май бях малко мързелив…

— Така ли мислиш? — отвърна Лейтън.

— Ами оценките ми от тестовете — бързо рече Джоел. — Получих отлични оценки.

— Е, първо на първо, училището не е само тестове. Завършването на Армедиус е важно, престижно постижение. То говори, че ученикът умее да учи и да изпълнява указания. Аз ви уча не само на математика, преподавам ви умения за живота. Как мога да пусна някого, който никога не си върши работата?

Това беше една от любимите лекции на Лейтън. Всъщност, опитът на Джоел говореше, че повечето професори са склонни да мислят, че техният предмет е от жизнено значение за живота на човек. Всички грешаха — с изключение на ритматистите, разбира се.

— Съжалявам — отговори Джоел. — Аз… хмм, прав сте. Бях мързелив. Но Вие не можете наистина да се върнете към онова, което казахте в началото на срока, нали? Резултатите от тестовете ми са достатъчно добри, за да ме пуснете.

Лейтън сплете пръсти пред себе си.

— Джоел, знаеш ли как изглежда на един преподавател това, че даден ученик никога не си изпълнява домашните задания, обаче някак успява да получи отлични оценки на тестовете?

— Че ученикът е мързелив? — объркано попита Джоел.

— Това е едната интерпретация — отговори Лейтън и измъкна няколко листа от купчината на бюрото си.

Джоел разпозна един от тях.

— Годишният ми изпит.

— Да — отвърна Лейтън и постави изпита на Джоел на бюрото до изпита на друг ученик. Другият ученик беше получил добра оценка, но не отлична. — Можеш ли да видиш разликата между тези два теста, Джоел?

Джоел сви рамене. Неговият тест беше прегледен и подреден, отговорите бяха написани под всяка задача. Другият беше разпилян, свободните места бяха пълни с надраскани бележки, уравнения и цапаници.

— Винаги съм подозрителен, когато ученикът не показва как е работил, Джоел — продължи Лейтън със строг глас. — Вече от седмици те наблюдавам и не съм успял да разбера как го правиш. Това не ми дава възможност да ти отправя официално обвинение.

Джоел усети как челюстта му увисва от потрес.

— Мислите, че мамя?

Лейтън почна да пише на листа си.

— Не казах това. Не мога да докажа нищо. А в Армедиус не повдигаме недоказуеми обвинения. Обаче е във възможностите ми да те препоръчам за поправително обучение по геометрия.

Джоел усети как надеждите му за свободноизбираем предмет почват да се пропукват и да се заменят от ужасяващата представа как прекарва всеки божи ден през лятото в учене на елементарна геометрия. Лице на конус. Лице на триъгълник. Радиус на кръг.

— Не! — възкликна Джоел. — Не можете!

— Наистина мога. Не знам откъде се сдобиваш с отговорите или кой ти помага, обаче ще прекараме много време заедно, ти и аз. Ще излезеш от лятната избираема подготовка, научил геометрията по един или друг начин.

— Аз я знам — възрази трескаво Джоел. — Вижте, какво ще кажете да направя домашното си сега? Все още остават няколко минути до края на часа. После ще реша и други задачи. Това ще ми позволи ли да мина? — Той грабна една писалка от бюрото на Лейтън и отвори тетрадката си.

Първа задача, замисли се Джоел. Намерете лицето на трите оцветени дяла на конуса. Фигурата представляваше конус с два отстранени сегмента, а в дъното се даваха дължините и мерките на страните. Джоел хвърли поглед на числата, пресметна и написа отговора.

Лейтън положи ръка на рамото му.

— Джоел, това няма да помогне…

Прекъсна, когато Джоел видя втората задача. Изчислението беше лесно. Джоел написа отговора. Следващата фигура беше сфера с изрязан цилиндър и в задачата се търсеше лицето на получената фигура. Джоел надращи отговора.

— Джоел — каза Лейтън, — откъде се сдоби с тези отговори? Кой ти ги даде?

Джоел довърши следващите две задачи.

— Ако вече си получил отговорите от някого — продължи Лейтън, — защо просто не ги написа по-рано? Направил си си целия труд да измамиш, а после си забравил да напишеш домашното?

— Аз не мамя — отговори Джоел, докато пишеше следващия отговор. — Защо бих имал нуждата да правя нещо подобно?

— Джоел — каза Лейтън и скръсти ръце. — Предполага се, че всяка от тези задачи отнема поне по пет минути. И очакваш да повярвам, че ги решаваш наум?

Джоел сви рамене.

— Те са елементарни.

Лейтън изсумтя. Отиде до дъската, бързо начерта конус, после написа няколко цифри. Джоел използва времето да реши следващите три задачи от домашното. После погледна дъската.

— Двеста и едно цяло и един сантиметра — каза той, още преди Лейтън да е спрял да пише. Джоел сведе поглед към домашното и реши последната задача. — Трябва да се поупражните да чертаете, господин професор. Пропорциите на този цилиндър са малко сбъркани.

— Моля? — попита Лейтън.

Джоел отиде при него пред дъската.

— Дължината на наклона трябва да е дванадесет сантиметра, нали?

Лейтън кимна.

— Следователно, ако спазваме пропорциите — продължи Джоел, пресегна се и пречерта конуса, — радиусът на основата трябва да е толкова дълъг, ако искате точно да отразява пропорционалната мярка от четири сантиметра.

Лейтън постоя малко и погледа поправения чертеж. После извади линия и премери. Леко пребледня.

— Ти можеш да прецениш на око, че моят чертеж е сгрешен с няколко сантиметра?

Джоел сви рамене.

— Начертай права с дължина една трета от дължината на този наклон — нареди Лейтън.

Джоел начерта. Лейтън премери.

— Точно до милиметър! Можеш ли да начертаеш кръг със същия радиус?

Джоел изпълни, чертаейки голям кръг на дъската. Лейтън премери кръга с конец и подсвирна.

— Джоел, пропорциите са съвършени! Дъгата на твоя кръг е почти толкова точна, колкото ако я беше начертал с пергел! Трябваше да станеш ритматист!

Джоел извърна поглед и пъхна ръце в джобовете си.

— Закъснял съм с близо осем години за това — промърмори той.

Лейтън се поколеба, после го погледна.

— Да. Май е така. Но, хмм, искаш да ми кажеш, че си седял в час през цялото време и си знаел как да правиш това?

Джоел сви рамене.

— Сигурно си откачил от скука!

Джоел пак сви рамене.

— Не мога да повярвам — каза Лейтън. — Виж, какво ще кажеш да учим тригонометрия като избираем предмет през лятото?

— Тригонометрията вече я знам — отговори Джоел.

— О. Алгебра?

— Знам я.

Лейтън се почеса по брадичката.

— Слушайте — каза Джоел, — моля Ви, може ли просто да мина по геометрия? Имам планове за избираемия предмет през лятото. Ако не мога да ги изпълня… добре, ще уча висша математика или нещо от сорта с Вас.

— Добре — отговори Лейтън, който все още гледаше дъската. — Наистина е грехота, че не си ритматист…

На мен ли го казвате?

— От баща си ли научи това? — попита Лейтън. — Доколкото разбирам, той самият е бил нещо като математик-теоретик.

— Нещо такова — отговори Джоел. Лейтън беше новак в кампуса, пристигнал беше в академията едва преди няколко месеца. Той не познаваше бащата на Джоел.

— Добре — рече Лейтън и вдигна ръце. — Можеш да минеш. Не мога да си представя, че прекарвам три месеца в опити да те науча на нещо, което вече знаеш толкова добре.

Джоел въздъхна дълбоко от облекчение.

— Джоел, просто се постарай да си пишеш домашните, става ли?

Джоел кимна с готовност и се завтече да си вземе учебниците от чина. Най-отгоре бяха двете книги на професор Фич.

Може би денят още не беше загубен.

04

Джоел излезе от класната стая на професор Лейтън и пристъпи на моравата. Отвън едно момиче в бяла пола и сив пуловер се беше облегнало на тухлената стена на сградата и безцелно драскаше в тетрадката си. Тя вдигна поглед и къдравата й червена коса се разтърси, докато проучваше Джоел.

— О, той свърши ли с теб? — попита тя.

Джоел кимна.

— Е, все още си цял-целеничък — продължи момичето. — Май това е добър знак. Няма белези от ухапано, нито счупени кости…

— Чакала си ме? — запита той и се намръщи.

— Не, глупчо — обясни тя. — Професор Досаден ме помоли да остана и да говоря с него веднага щом приключи с теб. Вероятно означава, че не минавам. Отново.

Джоел хвърли поглед към тетрадката й. Беше съзерцавал Мелъди целия семестър и си представяше сложните ритматични отбранителни кръгове, които тя чертае. На страниците обаче не видя Отбранителни или Забранителни линии, нито дори окръжности. Вместо това видя изображения на еднорози и замък.

— Еднорози? — поинтересува се той.

— Какво? — отбранително отвърна тя и захлопна тетрадката. — Еднорогът е благородно и величествено животно!

— Не съществува в действителност.

— И? — попита тя, намуси се и се изправи.

— Ти си ритматист — обясни Джоел. — Защо губиш времето си в рисуване на такива работи? Трябва да упражняваш ритматичните си линии.

— Ритматичните това, ритматичните онова! — каза тя и тръсна глава. — Защитавай кралството, удържай дивите тебеширчета. Защо всичко трябва да е свързано с ритматиката? Не може ли едно момиче поне веднъж да прекара малко време в размисъл за нещо друго!

Джоел отстъпи, изненадан от избухването. Не беше сигурен как да отговори. Ритматистите рядко говореха с обикновените ученици. Той бе опитал да си приказва с някои от тях през първите си ученически години, но винаги го пренебрегваха.

И ето че един разговаряше с него. Не беше очаквал да е наистина толкова… дразнеща.

— Честно казано — рече момичето, — защо аз трябва да съм човекът, който да се занимава с всичко това?

— Защото Господарят те е избрал — отговори Джоел. — Ти си късметлийка. Той подбира по-малко от един на хиляда.

— Явно има нужда от по-добър контрол върху качеството — възрази тя, после се обърна с мелодраматично изсумтяване и си проправи път към стаята на професор Лейтън.

Джоел се загледа след нея, после поклати глава и прекоси кампуса. Подмина групички ученици, устремени към гарата. След края на часовете беше време да си вървят у дома. За Джоел обаче кампусът беше дом.

На площадката бяха застанали неколцина ученици и си приказваха. Джоел се доближи до тях, полуунесен в мислите си.

— Според мен е несправедливо — заяви Чарлингтън със скръстени ръце, все едно-единствено неговото мнение е важно. — Професор Харис побесня, когато тя не се яви на последния си изпит, но директорът не обърна внимание.

— Но тя е ритматист — отговори Роуз. — Защо въобще ще иска да изклинчи от теста?

Чарлингтън сви рамене.

— Може би е искала да почне лятната ваканция по-рано.

Джоел почти не обръщаше внимание на разговора, но наостри уши при споменаването на ритматистите. Отправи се към Дейвис, който — както обикновено — беше обгърнал раменете на Роуз с ръка.

— Какво става? — попита Джоел.

— Една от ученичките-ритматисти, момиче на име Лили Уайтинг — обясни Дейвис. — Пропуснала е последния си изпит по история днес. Чък не е много доволен от това — очевидно е искал да вземе последния изпит рано, за да може да отиде при семейството си в Европа, но не му е разрешено.

— Отношението към тях не бива да бъде специално — заяви Чарлингтън.

— Вероятно все пак ще й се наложи да се яви на теста — каза Джоел. — Не че животът им е лек. Нямат свободни часове, започват рано сутринта всеки ден, остават в училище за лятото…

Чарлингтън му се намръщи.

— Повярвай ми, Чарли — каза Джоел. — Ако нещо неочаквано я е накарало да тръгне, тя не е отишла да се излежава на някой плаж. Може да е в Небраск.

— Може би — отговори Чарли. — Да, може и да си прав…

Той млъкна и се понапрегна.

— Джоел.

— Да, Джоел. Знаех го. Да де, може и да си прав. Не знам. Професор Харис със сигурност бе разтревожен. Просто смятам, че е странно.

Още няколко ученици дойдоха на площадката, Чарлингтън отиде при тях и тръгна към гарата. Джоел смътно дочу как Чарли започва да им разказва същата история.

— Не го вярвам — тихо каза той.

— Кое? — попита го Дейвис. — За ученичката ли?

— За Чарлингтън — обясни Джоел. — Три години сме били заедно в час, а той все още забравя името ми при всеки разговор.

— О — каза Дейвис.

— Не се притеснявай за него — рече Роуз. — Чарлингтън не обръща внимание на никого, който няма достойни за зяпане гърди.

Джоел се отвърна от отдалечаващите се ученици и попита Дейвис:

— Спрял ли си се на избираем за лятото?

— Не съвсем.

Дейвис беше професорски син и затова също живееше в кампуса. Той всъщност бе единственият син на служител приблизително на възрастта на Джоел.

Повечето от децата на персонала посещаваха близкото държавно училище. Само синовете на професорите учеха в Армедиус. Е, и Джоел. Баща му и директорът бяха близки до злополуката с баща му преди осем години.

— Имам една откачена идея — започна Джоел. — За своя избираем курс. Виждаш ли…

Замлъкна — Дейвис не му обръщаше внимание. Джоел се обърна и видя група ученици пред канцеларията.

— Това пък какво е? — запита той.

Дейвис вдигна рамене.

— Виждаш ли Питъртън ей там? Не трябваше ли да е на влака за Джорджиябама от 3:15?

Високият ученик от горните класове опитваше да надникне през прозорците.

— Да — съгласи се Джоел.

Вратата на канцеларията се отвори и оттам излезе някаква фигура. Джоел смаяно разпозна тъмносините, отчетливо военни панталони и закопчаната със златни копчета куртка на мъжа. Униформата на федерален инспектор. Той постави куполообразна полицейска шапка на главата си и забърза нанякъде.

— Федерален инспектор? — запита Джоел. — Това е странно.

— От време на време виждам полиция в кампуса — възрази Роуз.

— Не и инспектор — каза Джоел. — Този човек има юрисдикция на всичките шестдесет острова. Няма да дойде просто така.

Джоел забеляза директора Йорк на входа на канцеларията; зад него се виждаха Екстън и Флорънс. Изглеждаше… притеснен.

— Както и да е — рече Дейвис. — За избираемия курс за лятото.

— Да — каза Джоел. — За това…

— Аз, хм — заусуква го Дейвис. — Джоел, тази година няма да прекарам лятото с теб. Оказва се, хм, че не съм свободен.

— Не си свободен? Какво означава това?

Дейвис пое дълбоко дъх.

— Двамата с Роуз ще бъдем с групата, която Майкъл кани това лято. В лятната си къща, на север.

— Вие двамата? — попита Джоел. — Но… ти не си един от тях. Имам предвид, че ти си само…

Като мен.

— Един ден Майкъл ще стане важен човек — обясни Дейвис. — Знае, че баща ми ме готви за юридическо училище, и самият Майкъл планира да учи в такова. Занапред ще му трябва помощ. Някога ще му трябват добри юристи, на които да може да се довери. Виж, той ще бъде рицар-сенатор…

— Това… това е чудесно за теб — каза Джоел.

— Това е отлична възможност — съгласи се Дейвис, видимо смутен. — Съжалявам, Джоел. Знам, това означава да прекараш лятото сам, обаче трябва да отида. Това е възможност за мен, истинска възможност да се издигна.

— Аха, разбира се.

— Би могъл да го попиташ дали можеш да дойдеш…

— Малко или повече го попитах.

Дейвис потръпна.

— О.

Джоел сви рамене и опита да изобрази равнодушие, каквото не изпитваше.

— Той тактично ми отказа.

— Той е от висока класа — отговори Дейвис. — Искам да кажа, ти трябва да признаеш, че тук всички се отнасят с теб доста добре. Животът ти е хубав, Джоел. Никой не се заяжда с тебе.

Вярно беше. Той никога не беше страдал от тормоз. Учениците в Армедиус бяха прекалено важни, за да си губят времето в това. Ако не харесваха някого, те го изолираха. В кампуса имаше десетина прото-политически фракции. Джоел никога не беше участвал в никоя от тях, дори и в групите на онеправданите.

Вероятно смятаха, че му правят услуга. Отнасяха се вежливо с него, смееха се заедно. Но не го включваха.

Би заменил това за малко добър, старомоден тормоз. Това поне би означавало, че някой го смята достоен за забелязване и запомняне.

— Трябва да вървя — каза Дейвис. — Извинявай.

Джоел кимна и Дейвис и Роуз изтърчаха към групичката, която се събираше около Майкъл близо до гарата.

Със заминаването на Дейвис, Джоел наистина щеше да прекара лятото сам. На практика нямаше никой от класа му.

Джоел понесе книгите на професор Фич. Нямаше намерение да ги взима, но тъй и тъй бяха у него, можеше да ги ползва, понеже библиотеката не би дала ритматически книги на обикновен ученик.

Тръгна да търси добро място за четене. И за мислене.

* * *

Няколко часа по-късно, Джоел все още четеше под сянката на едно закътано дъбово дърво. Остави книгата и се взря нагоре, между клоните на дъба към късчетата синьо, които можеше да види от небето.

За съжаление първата от книгите на Фич се оказа несполучлив избор — представляваше просто обяснение на четирите ритматически линии. Джоел беше виждал Фич да я заема на ученици, които явно изоставаха.

За щастие втората книга се оказа далеч по-сочна. Беше нова публикация и най-интересната й глава разкриваше в подробности споровете по един отбранителен кръг, за който Джоел не беше и чувал. Макар че много от ритматическите уравнения в книгата бяха над възможностите на Джоел, той успя да разбере изложените в текста доводи. Книгата беше достатъчно увлекателна, та да го погълне за доста време.

Колкото повече четеше, толкова повече се улавяше, че мисли за баща си. Помнеше силния мъж, който работеше до късно през нощта за усъвършенстването на нова формула за тебешир. Помнеше колко време отделяше баща му, за да описва на Джоел с потреперващ глас най-вълнуващите ритматически дуели в историята.

Бяха минали осем години. Болката от загубата още беше тук. Никога не си отиваше. Просто с времето се заравяше, като скала, която бавно се покрива с пръст.

Небето притъмняваше, стана почти невъзможно да чете, а кампусът постепенно стихна. В някои от сградите светеха лампи; много от тях разполагаха с горни етажи за кабинети на преподавателите и жилища на техните семейства. Както си стоеше, Джоел видя стария Джоузеф, разсилният, да обикаля кампуса и да навива фенерите по моравите. Пружините в тях почнаха да се развиват и те се оживиха и светнаха.

Джоел взе книгите си, потънал в мисли за сложното развитие на Защитата на Мияби и нетрадиционния начин, по който се прилагаха Отбранителните линии в тази на Блад. Стомахът му изкъркори недоволно, задето беше пренебрегнат.

Надяваше се да не е пропуснал вечерята. Всички се хранеха заедно — професори, персонал, деца, даже ритматисти. Единствените обикновени ученици, които живееха в кампуса, бяха деца на преподавателите или на персонала, като Джоел. Много от учениците ритматисти живееха в общежитията. Или семействата им живееха прекалено далеч, или трябваше да учат допълнително. Общо взето, приблизително половината от ритматистите в Армедиус живееха в общежитията. Останалите още пътуваха.

Просторната столова жужеше от безредно оживление. Професорите и половинките им седяха в далечната лява страна на помещението, смееха се и разговаряха заедно, децата им бяха разположени на отделни маси. Персоналът седеше в дясната част на залата, на няколко големи дървени маси. Учениците ритматисти имаха своя дълга маса в дъното, почти скрита зад една тухлена стена.

В центъра имаше две дълги маси с храната за деня. Сервитьори пълнеха чинии и ги отнасяха на професорите, а семействата и персоналът трябваше да се самообслужват. Повечето хора вече бяха насядали по пейките и се хранеха, бърборенето им се разнасяше из столовата като ниско бръмчене. Тракаха съдове, кухненският персонал сновеше насам-натам, във въздуха се смесваха разни аромати и се бореха за надмощие.

Джоел отиде на мястото си на дългата маса, срещу това на майка му. Тя вече беше тук, което му донесе облекчение. Понякога работеше по време на вечеря. Все още беше облечена с кафявата работна престилка, а косите й бяха прибрани на кок. Тя побутваше храната си и разговаряше с госпожа Корнелиус, една от другите чистачки.

Джоел остави книгите си и забързано се отдалечи, преди майка му да го подхване с въпроси. Натрупа в чинията си ориз и пържени наденички. Германска храна. Готвачите отново го раздаваха екзотично. Поне бяха изоставили джосеунските ястия, които бяха прекалено пикантни за Джоел. Грабна гарафа ябълков сок с подправки и се отправи към мястото си.

Майка му го чакаше.

— Флорънс ми каза, че си обещал до тази вечер да разполагаш с избираем предмет за лятото — рече тя.

— Работя по въпроса.

— Джоел — отвърна майка му, — ще имаш избираем предмет, нали? Няма отново да се налага да учиш за поправителни изпити?

— Не, не — каза той. — Обещавам. Професор Лейтън тъкмо ми каза днес, че със сигурност минавам по математика.

Майка му набучи парченце наденица на вилицата си.

— Другите деца опитват да направят нещо повече от това само да минават по предметите.

Джоел сви рамене.

— Ако разполагах с повече време да ти помагам с домашните… — въздъхна майка му. След вечеря тя щеше да прекара по-голямата част от нощта в чистене. В делнични дни започваше работа едва следобед, понеже повечето от класните стаи, които чистеше, бяха заети.

Както винаги, под очите й имаше тъмни кръгове. Работеше прекалено много.

— Ами по алхимия? — попита тя. — Ще минеш ли?

— Природните науки са лесни — каза Джоел. — Професор Лангор вече ни даде докладите за представянето през годината. Последните дни ще имаме само лабораторни упражнения и те няма да се оценяват. Със сигурност минавам.

— По литература?

— Предадох доклада си вчера — отговори Джоел. Беше успял да се справи с това домашно навреме — само защото професор ЦоБел им беше дала време за писане в час, докато тя се ровеше в някакви романи. Професорите проявяваха склонност към мързел в края на срока, също като учениците.

— А по история? — попита майка му.

— Утре имаме изпит за срочна оценка.

Тя повдигна вежда.

— Изпитът е по история на ритматиката, майко — рече Джоел и завъртя очи. — Ще се справя добре.

Майка му като че ли остана доволна. Джоел започна да се храни като изгладнял вълк.

— Чу ли за професор Фич и онова ужасно предизвикателство? — попита майка му.

Джоел кимна, понеже устата му беше пълна.

— Горкият човек — продължи майка му. — Знаеш ли, че посвети двадесет години на това да стане титулярен професор? Загуби позицията си само за няколко мига и сега е нередовен преподавател.

— Майко — обади се Джоел между хапките, — чувала ли си нещо за някакъв федерален инспектор в кампуса?

Тя кимна разсеяно.

— Смятат, че една от ученичките ритматисти е избягала снощи. Била на посещение у семейството си вечерта и не се върнала в училище.

— За Лили Уайтинг ли става дума? — предположи Джоел.

— Струва ми се, че така се казваше.

— Чарлингтън каза, че родителите й просто са я отвели на почивка!

— Така се говореше в началото — отвърна майка му. — Обаче е трудно да опазиш в тайна нещо като бягството на ритматист. Това ме кара да се запитам защо тъй често те се опитват да избягат. Животът им е толкова лек. Никак не се очаква да работят, неблагодарно племе такова…

— Скоро ще я намерят — рече Джоел и скочи от мястото си, преди майка му да се отплесне точно по този въпрос.

— Слушай, Джоел, необходимо ти е да вземеш избираем предмет за лятото. Искаш ли да се озовеш на трудово обучение?

Мнозина ученици, които не можеха да избират — или избираха прекалено късно — трябваше да помагат в грижите за зелените площи в училището. Официалната причина за програмата, както я излагаше директорът Йорк, беше да „научи обикновено заможните ученици да уважават онези, които са в друго икономическо положение“. Това схващане му спечели малко родителски гняв.

— Трудово обучение — каза Джоел. — Това няма да е много лошо, нали? Татко беше работник. Може би някой ден и аз ще трябва да върша подобна работа.

— Джоел… — подзе майка му.

— Какво? — отвърна той. — Какво лошо има в това да си работник? Ти самата си работничка.

— Ти учиш в едно от възможно най-добрите училища. Това нищо ли не означава за теб?

Той вдигна рамене.

— Рядко си пишеш домашните — продължи майка му и потърка челото си. — Всичките ти учители казват, че си умен, но не внимаваш. Не разбираш ли какво биха направили други хора, за да получат възможност като тебе?

— Разбирам. Наистина. Майко, ще взема избираем предмет за лятото. Професор Лейтън каза, че мога да уча математика с него, ако не намеря нещо друго.

— За поправителен ли? — попита майка му подозрително.

— Не — бързо отвърна той. — За напреднали.

Само ако ми позволят да уча нещата, които искам да уча, рече си той и заби вилицата в храната, тогава всички ще сме щастливи.

Това върна мислите му към листа хартия, който още беше натъпкан в джоба му. Професор Фич познаваше баща му; донякъде бяха приятели. Сега, когато вече знаеше, че Дейвис няма да е тук през лятото, Джоел беше още по-твърдо решен да изпълни плана си да учи при Фич. Побутна храната си още малко, после стана.

— Къде отиваш? — попита майка му.

Той грабна двете книги на професор Фич.

— Трябва да ги върна. Ще съм тук до няколко минути.

05

Преподавателите сядаха на масата си според ранга, а съпругите им се разполагаха до тях. Директорът Йорк — висок, внушителен, с провиснали кестеняви мустаци — беше начело на масата. Беше едър човек с широки рамене, достатъчно висок, та да се извисява над всички останали.

Следваха титулярните преподаватели, и ритматисти, и обикновени хора — по време на хранене ги третираха като равни. Джоел подозираше, че това равенство има нещо общо с факта, че самият директор не е ритматист. Следващата група към дъното на масата бяха така наречените „редовни“ професори — тези, които още не бяха титуляри, но бяха добре установени и уважавани. Бяха около шестима. Ритматистите в това положение носеха сини кители.

Облечените в зелено асистенти седяха след тях. Накрая бяха тримата помощник-преподаватели в сиво. Професор Фич, с двадесет или тридесет години по-възрастен от съседите си, седеше на последния стол. Нализар, в червен кител, се разполагаше близо до челото на масата. Когато приближи, Джоел чу гръмкия му глас.

— … определено се надявам това да накара някои хора да се поизправят и да обърнат внимание — говореше той. — Ние сме войници. Минали са години, откак някои от вас са участвали в обсадата в Небраск, обаче аз бях там едва допреди няколко месеца, на самото бойно поле! Твърде много теоретици забравят, че ние сме хората, които обучават следващото поколение бранители. Не бива да допускаме небрежното преподаване да застрашава безопасността на шестдесетте острова!

— Със сигурност мнението Ви стана ясно, Нализар — рече професор Хабърсток, друг от ритматистите. — Искам да кажа, няма защо да разбутвате нещата повече!

Нализар го изгледа и според Джоел си пролича, че младият професор с труд премълчава презрителния си отговор.

— Ние не можем да си позволим инертна маса в Армедиус. Трябва да обучаваме бойци, а не теоретици.

Фич извърна поглед и се съсредоточи върху храната си. Не личеше да е ял много. Джоел застана неуверено и се помъчи да реши как да се обърне към професора.

— Теорията е важна — тихо рече Фич.

— Какво беше това? — попита Нализар и погледна към дъното на масата. — Казахте ли нещо?

— Нализар — намеси се директорът Йорк, — прекрачвате границите на благоприличието. Чрез своите действия Вие заявихте позицията си, няма нужда за същата цел да си служите и с обиди.

Младият професор се изчерви и Джоел забеляза как в очите му проблесна гняв.

— Господин директоре — рече Фич и вдигна поглед, — всичко е наред. Аз бих го оставил да каже каквото мисли.

— Фич, ти си по-добър професор от него — отговори директорът и накара Нализар да пламне още повече. — И по-добър преподавател. Не ми се харесват всичките ви ритматистки правила и традиции.

— Това са наши правила и ние ги следваме — каза Фич.

— С цялото ми уважение, господин директоре — намеси се Нализар, — възразявам на последното Ви твърдение. Професор Фич може и да е мил човек и отличен учен, обаче като преподавател? Кога за последен път някой от неговите ученици е побеждавал в Мелето?

Тази забележка увисна във въздуха. Доколкото Джоел знаеше, никога ученик на Фич не беше побеждавал в Мелето.

— Аз преподавам отбрана, Нализар — каза Фич. — Или, хмм, преподавах. Все едно, в Небраск добрата отбрана е от жизнено значение, ако и невинаги да е най-добрият начин за печелене на дуели.

— Вие преподавате ненужни неща — заяви Нализар. — Теории, с които им разбърквате главите. Допълнителни линии, които не им трябват.

Фич стисна приборите си — „не от гняв“, рече си Джоел, „а от нервност“. Той очевидно не обичаше сблъсъците; избягваше погледа на Нализар, докато говореше.

— Аз… хмм, учех моите ученици на нещо повече от това да чертаят линии. Учех ги да разбират това, които чертаят. Исках да са подготвени за деня, когато може да се наложи да се борят за живота си, а не просто за церемониалностите на някакво безсмислено състезание.

— Безсмислено ли? — възкликна Нализар. — Мелето е безсмислено? Криете се зад оправдания. Аз ще науча тези ученици да се бият.

— Аз… хмм — рече Фич. — Аз…

— Пфу — махна с ръка Нализар. — Съмнявам се, че въобще можете да разберете, старче. Колко време Вие сте служили на фронтовата линия в Небраск?

— Само няколко седмици — призна Фич. — Прекарах по-голямата част от службата си в Денвър, в комитета по планиране на отбраната.

— И върху какво се фокусирахте по време на университетските си изследвания? — попита Нализар. — Дали върху теорията на офанзивата? Или може би задълбочени проучвания на Мощта? Или даже върху отбраната, която била толкова важна за Вашите ученици, както твърдите?

Фич помълча малко.

— Не — отговори той накрая. — Изследвах произхода на ритматическите сили и отношението към тях в ранното американско общество.

— Историк — заключи Нализар и се обърна към останалите професори. — Разполагате с историк, който преподава отбранителна ритматика. И се питате защо оценките за представянето на Армедиус вървят надолу?

Сътрапезниците мълчаха. Дори директорът поспря, за да обмисли тези думи. Когато отново почнаха да се хранят, Нализар погледна към Джоел.

Джоел усети как веднага го обзема паника; днес вече веднъж беше провокирал този човек, натрапвайки се в класната му стая. Дали ще си спомни…

Но очите му просто подминаха Джоел, сякаш не го виждаха. Поне веднъж се оказа хубаво да не си забележителен.

— Това там синът на майстора на тебешир ли е? — попита професор Хабърсток и присви очи по посока на Джоел.

— Кой? — попита Нализар и отново хвърли поглед към Джоел.

— Ще свикнете с него, Нализар — обясни Хабърсток. — Постоянно се налага да изхвърляме хлапето от часовете си. Намира начин да се промъкне и да слуша.

— Това вече няма да го бъде — заяви Нализар и поклати глава. — Та това е немарливост, да се допуска неритматисти да разсейват учениците ни.

— Е, аз не го допускам в своя час, Нализар — отвърна му Хабърсток. — Други го правят.

— Отивай си — произнесе Нализар и махна с ръка към Джоел. — Ако отново те пипна да ни се пречкаш, ще…

— Всъщност, Нализар — намеси се Фич, — аз помолих момчето да дойде и да говори с мен.

Нализар изгледа свирепо Фич, но нямаше право да възразява на това друг професор да консултира ученик. Многозначително насочи разговора към настоящото положение в Небраск, по който въпрос явно беше експерт.

Джоел приближи Фич.

— Той не бива да Ви говори по този начин, професоре — тихо каза момчето и преви коляно до професора.

— Може би е така, но може би има право. Аз загубих от него.

— Боят не беше честен — възрази Джоел. — Не бяхте готов.

— Бях загубил тренинг — отговори му Фич. После въздъхна. — Момко, истината е, че никога не ме е бивало в боя. Мога да начертая съвършена Отбранителна линия пред учениците, но ако попадна в дуел, едва мога да изкарам и една крива линия! Да, наистина. Трябваше да видиш как треперех днес по време на предизвикателството.

— Видях — каза Джоел. — Бях там.

— Бил си там? — попита Фич. — О, да. Там беше!

— Според мен нарисувахте защитата на Ийстън твърде умело.

— Не, не — рече Фич. — Избрах неподходяща защита за единоборство. Нализар е по-добрият воин. Беше герой в Небраск. В продължение на години се сражаваше с Кулата… Аз, нека бъда честен, рядко съм се сражавал, дори и когато бях там. Много се изнервях и дори не можех да удържам тебешира.

Джоел замълча.

— Да, така е — продължи Фич. — Може би това е за по-добро. Не бих искал да оставя който и да е ученик зле подготвен. Не бих могъл да живея в мир със себе си, ако някой от учениците ми загине, понеже не съм ги обучил както трябва. Аз… аз не мисля, че някога съм вземал това предвид.

Какво можеше да каже Джоел? Не знаеше как да отговори. Вместо това продължи:

— Професоре, връщам Ви книгите. Вие си излязохте без тях.

Фич се сепна.

— Значи всъщност си имал причина да говориш с мен! Забавно е. Аз просто опитвах да раздразня Нализар. Благодаря ти.

Фич взе книгите и ги постави на масата. След това отново се зае да рови из храната си.

Джоел събра цялата си смелост.

— Професоре — каза той и бръкна в джоба си. — Исках да Ви питам за още нещо.

— Хм. Какво?

Джоел измъкна листа и го поопъна на масата. Предаде го на Фич, който го изгледа объркано.

— Молба за избираем предмет за лятото?

Джоел кимна.

— Исках да посещавам Вашия избираем курс по ритматическа защита за напреднали!

— Но… ти не си ритматист, синко — отвърна Фич. — Какъв е смисълът?

— Смятам, че ще е забавно — обясни Джоел. — Искам да бъда учен — в областта на ритматиката, имам предвид.

— Висока цел за някой, който не може да оживи дори една черта.

— Има музикални критици, които не могат да свирят на инструмент — каза Джоел. — А и на историците не се налага да правят историята. Защо тогава трябва само ритматистите да изучават ритматиката?

Фич загледа писмото, после се усмихна.

— Аргументът е донякъде валиден. За съжаление, вече нямам лекции, които да посещаваш.

— Да, но ще водите занятия. Мога да слушам на тях, нали?

Фич поклати глава.

— Боя се, че не става по този начин. Ние, хората в дъното, не избираме какво или кого учим. Трябва да взема определените от директора ученици, а той вече е направил своя избор. Съжалявам.

Джоел сведе поглед.

— Добре… Смятате ли, че е възможно някой от другите професори да поеме часовете Ви по защита за напреднали?

— Момко — започна Фич и съчувствено положи ръка на рамото на Джоел. — Знам, че животът на ритматиста изглежда изпълнен с напрежение и опасност, но дори приказките на професор Нализар за Небраск са много по-драматични от реалността. По-голямата част от изучаването на ритматиката се състои от линии, ъгли и цифри. Войната срещу Кулата се води от шепа премръзнали и измокрени мъже и жени, които дращят линии на земята — това между седмиците, в които напразно си стоят в дъжда.

— Знам — бързо отговори Джоел. — Професоре, вълнува ме теорията.

— Всички твърдят това — продължи Фич.

— Всички?

— Мислиш, че си първият младеж, който иска да посещава часовете по ритматика? — усмихнато попита Фич. — Непрекъснато получаваме такива молби.

— Наистина? — попита Джоел с помръкнало сърце.

Фич кимна.

— Половината са убедени, че в залите със сигурност става нещо тайнствено и вълнуващо. Другата половина смятат, че ако просто учат достатъчно здраво, самите те могат да станат ритматисти.

— Може би… има начин? — запита Джоел. — Искам да кажа, Прашните като Вас са просто обикновени хора преди въвеждането си. Следователно, и други обикновени хора могат да станат ритматисти.

— Не става така, момко — каза Фич. — Господарят внимателно подбира ритматистите си. След като възрастта на въвеждането е преминала, изборът е направен. През последните двеста години не е бил избран човек, по-възрастен от осем години.

Джоел сведе глава.

— Не бъди толкова тъжен — каза му Фич. — Благодаря ти, задето ми върна книгите. Сигурно щях да преровя кабинета си три пъти за тях!

Джоел кимна и се обърна, за да си върви.

— Между другото, той не е прав.

— Кой?

— Ялард, авторът на онази книга — каза Джоел и посочи втората от двете книги. — Според него трябва да се забрани използването на Защитата на Блад на официални дуели и турнири, но той е недалновиден. Четири комбинирани елипсоидни сегмента може и да не образуват „традиционна“ Отбранителна линия, но са много ефективни. Ако ги забранят на дуелите, понеже са твърде мощни, то тогава никой няма да ги научи и няма да може да бъдат използвани в битка, ако трябва.

Фич повдигна вежда.

— Значи си внимавал на лекциите ми.

Джоел кимна.

— Може би ти е в кръвта — продължи Фич. — Баща ти имаше известен интерес към тези неща.

Поколеба се, а после се наведе към Джоел.

— Традицията не допуска това, което искаш, но винаги има хора, които скъсват с традицията. По-нови университети, напористи и млади, започват да преподават ритматиката на всеки, който желае да учи. Запиши се в някой от тях, щом пораснеш още. Това няма да те направи ритматист, но ще можеш да учиш онова, което желаеш.

Джоел изпита колебание. Това всъщност звучеше добре. Поне представляваше някакъв план. Джоел нямаше да бъде ритматист — примиряваше се — но отиването в някой от тези университети…

— Това би ми харесало — каза Джоел. — Но ще ме приемат ли, ако не съм се учил при професор по ритматика?

— Може би.

Фич леко тропна с ножа по чинията. Изглеждаше замислен.

— А може би не. Ако учеше с мен…

Фич погледна към предния край на масата, към Нализар и останалите. После погледна храната си.

— Не. Не, синко, не мога да го приема. Твърде нетрадиционно. Вече предизвиках достатъчно неприятности. Съжалявам, синко.

С тези думи го отпращаше. Джоел се обърна и си тръгна, с пъхнати в джобовете ръце.

06

Джоел мразеше нощите.

Нощта означаваше легло, а леглото означаваше да лежи в мрака, да се чувства изтощен и въпреки това да е напълно неспособен да заспи.

Двамата с майка му деляха една стая в семейното общежитие. Имаха килер, който изпълняваше и ролята на гардеробна, и ползваха общата баня в края на коридора. Стаята беше малка — тухлени стени, еднокрил прозорец и легло. Когато майка му имаше почивен ден, Джоел спеше на пода. В другите дни той оправяше леглото и го оставяше за майка си, за да спи през деня, когато не е на смяна.

Навремето живееха в по-просторна квартира, придадена към работилницата на баща му в мазето на общежитието. След злополуката майката на Джоел беше помолила директора да им позволи да се преместят в друга стая. Джоел не се беше оплакал. Работилницата за тебешир пазеше твърде много спомени.

Джоел зяпаше тавана. Някои нощи излизаше на моравата и четеше книги на светлината на фенерите, но това обикновено му докарваше неприятности. Майка му почти беше убедена, че лошото представяне в училище има нещо общо с тези нощни привички.

Над главата си, на тавана, можеше да различи линии в бледата светлина на фенерите отвън. Защитата на Ийстън, един от най-сложните традиционни ритматически защитни кръгове. Проследи с поглед линиите — първо вътрешната окръжност, после вписания деветоъгълник с липсващите страни, външните кръгове.

Скицата беше нескопосна, макар че когато я направи преди две години, Джоел изпита гордост от нея. Деветте точки на свързване не бяха на точните места и няколко кръга бяха неравни. Ако тази защита беше използвана от някой ритматист по време на дуел, кръгът щеше да се разкъса за броени мигове. Дори и сега Джоел често не можеше да начертае кръга с деветте точки без образец. Само една свързваща точка, поставена не на място, можеше да разруши целостта на рисунката.

Целостта на рисунката. Тази нямаше цялост. Беше просто тебешир върху мазилката; не притежаваше сила. Той примигна и стисна зъби. Понякога мразеше ритматиката. Тя се състоеше изцяло от сражения и сблъсъци. Защо не можеше да направи нещо полезно?

Обърна се на една страна. Прав ли беше Майкъл? Дали Джоел не беше твърде прехласнат по ритматиката? Всички, от Фич до майка му, в един или друг момент му го бяха казвали.

И все пак… ритматиката беше единственото, за което го беше грижа, единственото, за което изглежда притежаваше умения. Какво беше той без ритматиката? Подчертано му беше показано, че доброто образование няма да го издигне до положението на другите ученици.

И какво да прави сега? Да следва пътя, който всички очакват от него? Да се справи достатъчно добре в училище, за да получи работа като чиновник, едно стъпало по-горе от работника?

Или да продължава да преследва мечтата? Да учи ритматика в някой университет? Да стане изследовател на ритматиката, специалист. Фич му беше предложил залък от нещо голямо, но беше отдръпнал чинията веднага. Джоел усещаше как това разпалва у него гняв.

Потисна го. Фич наистина искаше да ме учи, помисли той. Беше толкова потресен от случилото се днес, че не посмя да попита.

Фич щеше да прекара лятото в преподаване на ученици, които директорът Йорк щеше да му даде. В ума на Джоел почна да назрява план. Отчаян, глупав план.

Джоел се усмихна. Необходимо беше да се провали на изпита по история.

* * *

— Трябва отново да ви напомня колко е важен този изпит — каза професор Ким. Той беше един от малцината чужденци сред преподавателите. Макар да говореше без акцент — семейството му се преселило в Съединените острови, когато бил още бебе — произходът му личеше ясно от азиатския цвят на кожата и формата на очите.

Назначаването на Ким в Общото училище беше предизвикало голям шум. Родителите се бяха разтревожили, че той ще преподава история на техните деца — бояха се, че ще представи джосеунската версия на събитията. Джоел не можеше да определи как гледната точка може да изопачи истината. В крайна сметка, народът на ДжоСеун беше завладял Европа. Мигар някой можеше да оспори този факт?

— Този изпит дава петдесет процента от крайната ви оценка — каза професор Ким и раздаде тестовете на учениците, крачейки между чиновете. — Имате два часа да го напишете. Не си губете времето.

Професор Ким носеше костюм и папийонка, въпреки че други професори, които бяха завършили университетите във Франция или в Еспаня, обикновено носеха джосеунско официално облекло вместо костюми или рокли. Ким навярно разбираше, че е нужно да бъде дори по-голям американец от останалите.

Джоел написа името си горе на теста и започна да преглежда трите въпроса за есе.

Анализирайте събитията и възможните причини, довели до откриването на ритматиката.

Анализирайте последиците от изгнанието на Монарха от Британия.

Опишете ранната борба срещу дивите тебеширчета и последвалата ги изолация в Кулата в Небраск.

Джоел знаеше отговорите. Той знаеше в дълбочина как крал Грегъри III е бил принуден да напусне Британия при настъплението на джосеунците. Бил приет от Америка, въпреки историческото напрежение между двете държави. Грегъри, останал без политическа власт, се превърнал преди всичко в религиозен водач.

И тогава на запад се появили дивите тебеширчета, заплаха за всичко живо на Островите. Крал Грегъри открил ритматиката и бил първият ритматист. Когато това станало, той вече бил старец.

Дали не беше прекалено Джоел да се надява, че може да стане ритматист, въпреки че е надхвърлил възрастта за въвеждане? Това се беше случвало по-рано.

Надраска някакви отговори на въпросите. Но не и правилните отговори. Ужасни отговори. Този изпит даваше петдесет процента от годишната му оценка. Пропаднеше ли по история, щеше да му се наложи да прекара лятото в преговор с помощта на учител.

Мама ще ме убие, рече си той, докато завършваше теста, отговаряйки на последния въпрос с някакво остроумие за кимчито и за това как дивите тебеширчета вероятно са избягали в Кулата, за да се избавят от вонята му.

Джоел стана от мястото си само няколко минути след започването на работа. Отиде отпред и предаде изпитната работа на професор Ким.

Учителят колебливо го прегледа. Свъси се на трите прости отговора.

— Мисля, че отново трябва да прегледаш работата си.

— Не — отвърна Джоел. — Доволен съм от нея.

— Джоел, какво правиш? Не ме ли слуша, когато обяснявах колко важен е този изпит?

— Много добре знам.

Ким се втренчи в теста.

— Според мен трябва да разговаряш с директора — най-сетне рече той и написа бележка до училищната канцелария.

Отлично, каза си Джоел и взе бележката.

* * *

Стигна канцеларията и отвори вратата. Този път Флорънс наистина работеше усърдно и помещението беше тихо, ако не се смята дращенето на перата върху хартията.

Когато Джоел влезе, Екстън вдигна поглед. Днес чиновникът носеше синя папийонка, в тон с тирантите.

— Джоел? Да не би вече да е пети час? — попита той и хвърли поглед към часовника в ъгъла, а после си намести очилата. — Не…

— Пратен съм да се срещна с директора — отговори Джоел и подаде бележката.

— Ох, Джоел — обади се Флорънс. — Какво си направил този път?

Джоел седна на един от столовете до стената на канцеларията. Екстън беше скрит от погледа му от високата дървена преграда.

— Джоел — настоя Флорънс и скръсти ръце. — Отговори ми.

— Не бях подготвен за изпита.

— Майка ти каза, че си напълно уверен в себе си.

Джоел не отговори. Сърцето блъскаше нервно в гърдите му. Част от него отказваше да повярва в стореното. И по-рано беше забравял домашни или не беше успявал да се подготви. Никога обаче не беше провалял завършването на клас умишлено. Това означаваше, че през всяка от четирите си години в Армедиус се е провалял поне по един предмет. За такива работи изключваха учениците.

— Е, каквото и да е — рече Флорънс и погледна бележката, — ще се наложи да почакаш няколко минути. Директорът е…

Вратата на канцеларията шумно се отвори. На прага застана Нализар, облечен в червения дълъг до глезените ритматистки кител.

— Професор Нализар? — попита Екстън и се изправи. — Нуждаете ли се от нещо?

Нализар нахълта в помещението. Русите му коси бяха стилно сресани на вълни. Не личеше той да носи китела на Фич — този изглеждаше твърде нов и му прилягаше твърде добре. Джоел тихо изсумтя от недоволство. Значи Нализар беше принудил Фич да му даде китела си пред целия клас, макар да имаше свой, предварително подготвен.

— До вниманието ми стигна — подзе Нализар, — че допускате обикновени ученици да разнасят съобщения и да прекъсват ценното време на ритматистите за тренировки.

Флорънс пребледня, обаче Екстън не изглеждаше ни най-малко сплашен.

— Господин професор, имаме съобщения, които трябва да се доставят в класните стаи. Дали предлагате да принуждаваме професорите по ритматика да идват в канцеларията и да проверяват за съобщения през всяко междучасие?

— Не ставайте смешен — рече Нализар и махна с ръка. — Прекъсванията са неизбежни. Аз съм загрижен за интегритета на ритматическия кампус. Не е прилично из него да се размотават ученици, на които не им е там мястото.

— И какво предлагате да се направи по въпроса? — равнодушно попита Екстън. — Да пращаме ученици ритматисти с поръчки? Навремето помолих да ни дадат един такъв ученик, но ми се каза, че тяхното време е „твърде ценно“.

— Госпожице Мънс, влезте, ако обичате — тросна се Нализар. В канцеларията се потътри момиче с бяла пола. Къдравите й червени коси изпъкваха ярко на фона на сивия пуловер. Това беше момичето от класа на Джоел по математика.

— Госпожица Мънс показа необичайна неспособност да се справи с основите на ритматиката — съобщи Нализар. — Тази липса на отдаденост може да представлява огромна опасност и за нея самата, и за хората, които ще воюват редом с нея. Решено беше тя да понесе някаква форма на наказание и затова всеки ден след часовете си по избираемия предмет за лятото ще идва в канцеларията и ще изпълнява вашите поръчки в кампуса на ритматистите.

Момичето тихо въздъхна.

— Предполагам, че това ще е приемливо? — попита Нализар.

Екстън кимна след кратко колебание.

Джоел обаче усещаше, че почва да кипи.

— Направихте това заради мен.

Нализар най-после го погледна и се намръщи.

— А ти си…?

— Доста труд сте си направили, само за да държите едно момче вън от вашите класни стаи — заяде се Джоел.

Нализар го огледа отгоре надолу, после вирна глава.

Прахове!, рече си Джоел. Той наистина не ме познава. Толкова ли не обръща внимание?

— Нагъл хлапак — произнесе с безразличие Нализар. — Трябва да направя тази стъпка, за да гарантирам, че учениците ритматисти няма да бъдат обезпокоявани сега и в бъдеще. — И горделиво излезе от канцеларията.

Момичето с червените къдрици седна на един от столовете до вратата, отвори тетрадката си и почна да рисува.

— Не мога да повярвам, че го направи — каза Джоел, докато сядаше отново.

— Не мисля, че му пука точно за тебе — отговори момичето, като продължаваше да рисува. — Много държи на контрола. Това е просто още един начин да го постигне.

— Той е грубиян — изръмжа Джоел.

— Предполагам, че разсъждава като войник — отвърна Мелъди. — И иска да поддържа разделението между ритматистите и останалите. Каза, че трябва да внимаваме как се държим сред обикновените хора. Каза, че ако не се държим на висота, ще си навлечем разни подмазвачи, които ще се месят в работата ни. Това…

— Мелъди, миличка — обади се Флорънс. — Ти говориш несвързано.

Момичето примигна и вдигна поглед.

— Ох.

— Чакай малко — рече Джоел. — Не трябваше ли да се върнеш в час с Нализар?

Момичето направи гримаса.

— Не. Аз… добре де, той един вид ме изрита.

— Изрита те? — попита Джоел. — От класа? Какво си направила?

— Моите кръгове не били достатъчно добри — отговори тя и театрално щракна с пръсти. — Всъщност какво толкова има в кръговете? Всички са направо луди по кръговете.

— Дъгата на една Отбранителна линия е от жизнена важност за структурната цялост на защитния периметър — отговори Джоел. — Ако в кръга ти има неправилна дъга, ще бъдеш победена в мига, когато някое тебеширче се добере до стената ти. Очертаването на правилен кръг е първото и най-важно ритматическо умение!

— Прахове! — възкликна Мелъди. — Звучиш досущ като професор. Не е чудно, че всички ученици те смятат за особен!

Джоел се изчерви. Излизаше, че даже ритматистите мислят, че той се е фокусирал прекалено много върху ритматиката.

Отвори се задната врата на канцеларията.

— Флорънс? — попита директорът. — Кой е следващият?

Джоел стана и срещна погледа на директора. Грамадният мъж се намръщи и мустакът му провисна.

Флорънс прекоси канцеларията и му подаде бележката от професор Ким. Директорът я прочете, после изпъшка — мощен, бумтящ звук, който сякаш отекваше.

— Влез тогава.

Джоел заобиколи преградата. Флорънс поклати съчувствено глава, когато той мина край нея и влезе в кабинета на директора. Дървената ламперия беше от отлично орехово дърво, килимът беше тъмнозелен. Разни дипломи, похвали и препоръки висяха по стените. Директорът Йорк имаше грамадно писалище, подобаващо на внушителната му физика. Той се разположи и махна на Джоел към стола пред писалището.

Джоел седна. Чувстваше се дребен пред красивото писалище и внушителния му стопанин. Беше влизал в този кабинет само три пъти — в края на всяка година, когато се беше провалял по някой предмет. По килима зад него се чуха стъпки. Появи се Флорънс с една папка. Подаде я на Йорк, оттегли се и затвори вратата. Кабинетът нямаше прозорци. Два фенера се въртяха тихичко на стените.

Йорк се зачете в папката и остави Джоел да седи мълчаливо и да се поти. Листовете шумоляха. Фенерите и часовникът тиктакаха. Мълчанието се проточи и Джоел почна да се съмнява в плана си.

— Джоел — продума най-сетне директорът със странно мек глас, — осъзнаваш ли каква възможност отхвърляш?

— Да, господине.

— Не допускаме в Армедиус децата на останалите членове на персонала — продължи Йорк. — Допуснах теб като лична услуга за баща ти.

— Давам си сметка за това, господине.

— Досега да съм изгонил всеки друг ученик. Знаеш, че съм пропъждал и синове на рицари-сенатори. Изгоних праплеменника на самия Монарх. А с теб се колебая. Знаеш ли защо?

— Защото учителите ми казват, че съм умен ли?

— Надали. Твоята интелигентност е причина да те изключа. За мен е много по-желателно да имам дете със слаби способности, което се труди упорито, отколкото дете с голям потенциал, което го похабява.

— Господин директоре, старая се. Наистина…

Йорк вдигна ръка и го накара да замълчи.

— Вярвам, че водихме подобен разговор миналата година.

— Да, сър.

Йорк поседя малко, после измъкна лист хартия. Имаше множество официални на вид печати. Не беше искане за учител за поправителен изпит. Беше формуляр за изключване.

Паника обзе Джоел.

— Причината да ти дам още един шанс, Джоел, бяха твоите родители — каза Йорк и извади писалка от поставката.

— Господин директоре — отговори Джоел, — сега наистина разбирам, че съм…

Директорът отново го прекъсна с вдигната ръка. Джоел скри раздразнението си. Щом Йорк не му позволяваше да говори, какво можеше да направи той? Снощи, в тъмнината, лудешкият план му се струваше умен и дързък. Сега Джоел се тревожеше, че планът ще се взриви под носа му.

Директорът започна да пише.

— Нарочно се провалих на този изпит — каза Джоел.

Йорк вдигна поглед.

— Написах отговори, за които знаех, че са грешни — додаде Джоел.

— В името на небесата, защо си направил такова нещо?

— Исках да ме скъсат, за да мога да получа допълнителни уроци по история през лятото.

— Джоел, защо просто не попита професор Ким може ли да се запишеш в неговия курс?

— В неговия избираем курс ще се занимават с европейската култура по време на джосеунската окупация — отговори Джоел. — Нужно ми беше да се проваля по история на ритматиката, за да ми се наложи да я уча допълнително.

— Можеше да се обърнеш към някого от професорите и да го помолиш да те обучава — строго каза Йорк. — Саботирането на собствените ти оценки съвсем не е уместно.

— Опитах — обясни Джоел. — Професор Фич каза, че не е позволено на обикновени ученици да се готвят при професори ритматисти.

— Е, убеден съм че професор Ким би могъл да предложи отделен курс относно… Обърнал си се към Фич?

— Да.

— Той е ритматист!

— Тъкмо това беше смисълът, сър. — Как би могъл да го обясни? — Всъщност не искам да уча история. Искам да уча ритматическите линии. Прецених, че ако мога да хвана професор Фич насаме и да го накарам да говори за ритматиката, ще мога да науча за отбраната и нападението, дори и ако се предполага, че обучението е по история.

Той преглътна и зачака презрителната оценка, която получаваше от другите.

— Ох, добре — каза Йорк. — В такъв случай има смисъл, предполагам. Ако разсъждавам като юноша. Синко, защо просто не дойде да ме помолиш?

Джоел примигна.

— Хмм, искам да кажа, всеки явно мисли, че ще е нахално от моя страна да уча ритматика, че не би трябвало да безпокоя професорите.

— Професор Фич обича да го безпокоят, особено ученици. Той е един от малцината истински учители, които имаме в това училище.

— Да, обаче каза, че не може да ме обучава.

— Има традиции — каза Йорк, остави формуляра и извади друг. Огледа го неуверено.

— Сър? — попита Джоел. Надеждата му почна да се възвръща.

Йорк остави документа настрани.

— Не, Джоел. Фич е прав. Съществуват правила срещу това обикновени ученици да се записват на ритматически курсове.

Джоел затвори очи.

— Разбира се — продължи Йорк, — аз току-що възложих на Фич един много важен проект. За него ще бъде много полезно да разполага с помощ. Нищо не ми забранява да му назнача помощник в изследването от общото училище.

Джоел отвори очи.

Директорът Йорк извади друг формуляр.

— Естествено, ако приемем, че този помощник няма да разсейва професор Фич. Вече му дадох ученик за допълнителни уроци. Не искам да го претоварвам.

— Обещавам да не преча — разпалено отговори Джоел.

— Подозирам, че това съвсем ще ядоса професор Нализар с всичките му опити да държи ритматистите отделно от простите люде. Каква трагедия.

Йорк се усмихна. Сърцето на Джоел подскочи.

— Разбира се — продължи Йорк и погледна часовника, — не мога да те назнача на тази позиция, ако нямаш избираем предмет за лятото. По моите изчисления все още разполагаш с четиридесет и пет минути до края на часа по история с Ким. Мислиш ли, че можеш да изкараш оценка и да минеш на изпита, ако се върнеш и използваш оставащото време?

— Бих могъл, разбира се.

— Добре тогава — рече Йорк и потупа листа с длан. — Този формуляр ще е тук, готов, и ще те чака, ако се върнеш до края на деня с оценка, че минаваш по история.

След няколко мига Джоел вече беше извън канцеларията и търчеше през моравата към часа по история. Връхлетя в аудиторията запъхтян и сепна учениците, които още пишеха тестовете.

Неговият лежеше върху писалището на Ким, където го беше оставил.

— Директорът ме убеди да опитам пак — каза Джоел. — Мога ли… да получа нов изпит?

Ким допря връхчетата на пръстите си.

— Дали пък просто не си отишъл да погледнеш отговорите, докато беше навън?

— Честна дума, господине, не съм! От канцеларията могат да потвърдят, че седях там през цялото време, със затворени учебници.

— Отлично — отговори Ким и погледна часовника. — Но въпреки това ще трябва да свършиш теста в зададеното време. — Той извади нов изпит и го даде на Джоел.

Джоел грабна изпита, взе мастилница и писец и се завтече към чина си. Писа трескаво, докато не звънна часовникът, който бележеше края на часа. Джоел зяпаше последния въпрос, на който поради липса на време не беше отговорил наистина задълбочено.

Пое дълбоко дъх и се присъедини към останалите ученици отпред за предаване на изпита. Изчака всички да минат.

Ким го взе и вдигна вежда при вида на задълбочените отговори.

— Май трябваше да те пратя в кабинета на директора преди месеци, щом резултатът от посещението е такъв.

— Дали бихте могли да оцените работата ми? — помоли Джоел. — Да ми кажете дали минавам?

Ким погледна часовника. Взе перо, топна го в мастилницата и почна да чете. Джоел чакаше, сърцето му тупкаше, а професорът бележеше точки тук и там.

Най-после Ким събра резултата в края на листа.

— Минавам ли? — попита. Джоел.

— Да. Кажи ми, защо предаде другия изпит? И двамата сме наясно, че по този предмет си доста добър.

— Просто ми беше нужна правилна мотивация, господине. Моля Ви, бихте ли написали на директора бележка, че минавам?

— Предполагам. Случайно да се интересуваш от моя избираем курс по история за напреднали това лято?

— Може би догодина — отговори Джоел, а духът му отново беше висок. — Благодаря Ви.

След малко, когато влезе в канцеларията, завари там формуляра. Беше попълнен и нареждаше Джоел да стане асистент в изследването на професор Фич за лятото. До формуляра имаше бележка от директора.

Следващия път опитай да разговаряш с мен, гласеше бележката. Напоследък мисля, че ритматистите са прекалено загрижени да се държат отделно от останалия кампус.

Много съм любопитен да видя как професор Фич се справя с текущия проект. Инспектор Хардинг настоя да възложа на най-добрия си ритматист да работи по проблема. Намирам, че е удобно, макар и злощастно, че моят най-добър учен внезапно разполага с много свободно време.

Дръж под око нещата, които са свързани с този проект, заради мен, ако не възразяваш. От време на време може да искам да ме осведомяваш.

Директор Йорк

2.

07

Рано на следващата сутрин Джоел излезе от общежитието и се насочи към кампуса на ритматистите. Вдиша дълбоко и се наслади на аромата на разцъфналите дървета и прясно окосената морава. Кампусът на ритматистите се състоеше от четири основни сгради — внушителни тухлени постройки, наречени на всяка от четирите основни ритматически линии. Кабинетите на преподавателите се намираха на горните етажи на сградите.

Джоел отвори една от външните врати на залата на Защитата и пое по тясно стълбище. Качи се на третия етаж, където се натъкна на дебела дървена врата. Беше осеяна с чворове и възли, което й придаваше старинен вид — това впечатление цареше в кампуса на ритматистите.

Джоел се смущаваше. Никога не беше посещавал някой от преподавателите ритматисти в кабинета му. Професор Фич беше мил човек, но как ли щеше да се държи, когато открие, че Джоел е действал през главата му и се е обърнал направо към директор Йорк?

Имаше само един начин да установи. Почука на вратата. Мина малко време без отговор. Пресегна се да почука отново, ала в същия миг вратата се отвори. Вътре стоеше Фич, сивият му ритматически кител беше разкопчан и се виждаха бялата жилетка и панталони.

— Да? Хъм? О, синът на майстора на тебешир. Какво те води насам, момко?

Джоел колебливо вдигна формуляра, даден му от директор Йорк.

— Хъм. Какво е това? — Фич взе формуляра и го прегледа.

— Асистент в изследването? Ти?

Джоел кимна.

— Ха! — възкликна Фич. — Каква чудесна идея! Защо аз не се досетих за това? Да, да, влез.

Джоел въздъхна с облекчение и се остави Фич да го въведе вътре. Помещението приличаше повече на коридор, отколкото на стая. Беше много по-дълго, отколкото широко, и беше претъпкано с камари книги. Няколко тесни прозореца отдясно осветяваха смесица от събрани оттук-оттам мебели и джунджурии, натрупани до двете стени. От тавана висяха два малки механични фенера и чарковете им тракаха, докато светеха.

— Наистина — рече Фич, докато си проправяше път сред купчините книги, — трябваше да се досетя, че Йорк ще се постарае всичко да заработи. Той е блестящ администратор. Само небесата знаят как успява да уравновеси всички тези ярки личности, от които гъмжи кампусът. Синовете на рицари-сенатори се смесват с ритматисти и хора, които се изживяват като герои от Небраск. Божичко.

Джоел следваше професора. Стаята беше от външната страна на сградата; в ъгъла правеше чупка от деветдесет градуса и продължаваше и край северната стена. Най-сетне завършваше с тухлена стена, в която опираше малко, спретнато оправено легло. Подпъхнатите чаршафи и кувертюра изглеждаха в пълен контраст с безпорядъка в останалата част от мрачния кабинет на Фич с тухлени стени.

Джоел застана в ъгъла и загледа как Фич рови из книгите. Той струпа няколко настрани и разкри плюшена табуретка и съответния фотьойл. Кабинетът дъхнеше на прахоляк — миризмата на стари книги и пергаменти се смесваше с тази на влажните тухлени стени. Беше малко хладно въпреки наближаващото лято.

Джоел откри, че се усмихва. Кабинетът изглеждаше почти както той си го беше представял. По лявата стена бяха накачени листове със стари ритматически скици. Някои бяха защитени в рамки, а всички бяха покрити с анотации. Имаше толкова много книги, че самите купчини се трупаха една връз друга. Полузаровени сред тях лежаха екзотични дрънкулки — флейта с видимо азиатски произход, керамична купа с пъстроцветна глазура, няколко египетски рисунки.

А ритматическите линии… те бяха навсякъде. Не само по стените. Бяха отпечатани по кориците на книгите, надраскани по дъските на пода, вплетени в килима и дори нарисувани на тавана.

— Помолих Йорк за помощник — говореше Фич, докато се суетеше наоколо, — но никога не бих се осмелил да поискам неритматист. Прекалено нетрадиционно. Но едва ли има правило по въпроса и… младежо?

Джоел се взираше в застаряващия ритматист.

— Да?

— Виждаш ми се разсеян — отговори Фич. — Съжалявам, че тук е такава бъркотия. Все се каня да почистя, обаче нали никой не идва тук, освен мен — е, сега вече и ти — та не ми се струваше да има смисъл.

— Не — възрази Джоел. — Отлично е. Аз… — Как да го обясни? — Имам чувството, че съм се върнал у дома.

Фич се усмихна. Пооправи китела си и се настани в креслото.

— Добре тогава. Май трябва да ти дам работа! Да видим…

Прекъсна, когато в коридора прозвуча тихо почукване. Фич изправи глава, после стана.

— Сега пък кой… О, да. Другият ученик.

— Другият ученик ли? — попита Джоел, докато вървеше след Фич край ъгъла и през претрупания коридор.

— Да, хъмм. Йорк ми я даде за допълнително обучение. Тя се представи много зле в моите — тоест, на професор Нализар — часове по ритматика.

Джоел поспря.

— Нали не е…

Прекъсна, когато Фич отвори вратата. Много ясно — червенокосата Мелъди стоеше отпред в бялата си пола. Беше сменила сивия пуловер с блузка с копчета и с къси ръкави. Всъщност беше хубавичка, поне имаше красиви очи.

— Тук съм — обяви тя на висок глас. — Нека боят с пръчки започне!

Колко жалко, че беше смахната.

— Бой с пръчки ли? — рече Фич. — Добре ли си, миличка?

Мелъди пристъпи в стаята.

— Просто се оставих в ръцете на съдбата си, господин професоре.

— А, хубаво, много хубаво. — Фич се обърна, мина край Джоел и махна на Мелъди да го последва. Тя спря до Джоел, а Фич взе да рови в камарите книги.

— Кажи ми честно — прошепна Мелъди на Джоел, — следиш ли ме?

Джоел беше изумен.

— Какво?

— Е, определено беше в същия клас по математика като мен.

— Класовете ни се определят от канцеларията! — възрази Джоел.

— След това — продължи тя, като че не го беше чула, — си намери работа в канцеларията, където за съжаление трябва да работя и аз.

— Имам тази работа от началото на срока!

— И най-накрая ме последва в кабинета на Фич. Твърде подозрително.

— Не те последвах. Бях тук преди теб!

— Да. Удобно извинение. Само не ми се показвай нощем на прозореца, иначе ще ми се наложи да пищя и да те замеря с нещо.

— А! — възкликна Фич и измъкна голям скицник. После се взря в стената и взе умислено да се почесва по брадичката. Накрая посочи една от окачените скици — изобразяваше опростена защитата на Матсън.

Фич я откачи от стената, подритна няколко книги и направи място на пода.

— Ти, млада госпожице, може да мислиш, че си загубена кауза. Не вярвам обаче, че случаят е такъв. Просто ти е нужно малко да упражниш основните неща. — Той просна диаграмата на защитата на Матсън на пода, после откъсна лист от скицника и го положи отгоре.

Мелъди въздъхна.

— Прекопиране?

— Да, точно така.

— Правехме това в седми клас!

— Тъкмо по тази причина, миличка, това се нарича поправително обучение. Бих казал, че ще успееш да направиш десетина копия до края на деня. Постарай се да повториш пресечните линии в центъра и да маркираш свързващите точки!

Мелъди отново въздъхна — явно доста въздишаше — и метна един поглед на Джоел, като че го винеше, задето става свидетел на нейното унижение. Той сви рамене. Рисуването на ритматически модели му се струваше забавен начин да прекара следобеда.

— На работа, Мелъди — каза Фич и се надигна. — Сега, Джоел, и за теб имам нещо за вършене. — Фич се отправи по коридора, а Джоел забърза подире му, усмихвайки се в очакване. Директорът Йорк беше споменал проекта, по който работи Фич — нещо достатъчно важно, та да привлече вниманието на федералния инспектор. Джоел беше прекарал голяма част от нощта, лежейки в леглото и мислейки с каква работа се занимава Фич. Нещо, свързано с ритматика, линии и…

— Преброителни списъци — заяви Фич, грабна купчина тефтери с твърди корици и ги подаде на Джоел.

— Извинете? — обади се Джоел.

— Твоята задача — обясни Фич — е да прегледаш съобщенията за смърт в тези тефтери и да намериш всички ритматисти, които са умрели през последните двадесет години. После ще искам да ги сравниш със списъците на завършилите Армедиус, които имам тук. Отбележи в списъка всеки ритматист, който е починал.

Джоел се намръщи.

— Звучи ми като много работа.

— Именно по тази причина поисках ученик за помощник!

Джоел погледна книгите, които Фич му даде. Представляваха съобщения за смърт от всичките шестдесет острова.

— По-лесно ще е, отколкото си мислиш, момко. В тези доклади ритматистите винаги са отбелязани със звездичка, а в съобщенията ще се казва в кое от осемте училища са учили. Просто преглеждай всяка страница и търси починали ритматисти, които са учили в Армедиус. Когато намериш такъв, открий го и в другите списъци и го задраскай. Освен това искам, щом се натъкнеш на възпитаник на Армедиус, който е починал, да прочетеш съобщението и да отбележиш, ако… в него има нещо особено.

— Особено ли? — попита Джоел.

— Да, да. Ако са умрели по необичаен начин или са били убити, или нещо от подобно естество. Около двадесет ритматиста завършват Армедиус всяка година. Представи си един период от осемдесет години. Това означава, че имаме да прегледаме около хиляда и петстотин ритматиста! Искам да знам кой от тях е мъртъв и как е загинал. — Професорът се почеса по брадичката. — Мина ми през ум, че училището би трябвало да разполага с тази информация, обаче една проверка при Екстън в канцеларията ми показа, че не поддържат точни сведения за смъртта на възпитаниците. Това е едно недоглеждане, за което ние — сиреч ти — ще трябва да понесем наказанието.

Джоел се отпусна на табуретката и се вгледа в явно безкрайните камари преброителни списъци. Мелъди го погледна, усмихна се на себе си и се върна към рисуването.

В какво се забърках?, чудеше се Джоел.

* * *

— Животът ми — заяви Мелъди — е една трагедия.

Джоел вдигна поглед от своите камари книги, имена и покойници. Мелъди седеше на пода недалеч от него; беше прекарала часове в прекопиране на защитата на Матсън. Резултатът беше плачевен.

Професор Фич работеше на писалище в ъгъла. Той не обърна внимание на изблика на Мелъди.

— Защо — продължи тя — от всички хора на Островите трябваше аз да бъда избрана за ритматист? Не мога да направя съвършен кръг, дори когато копирам!

— Всъщност — отговори Джоел и затвори книгата — не е възможно за човешката ръка да начертае съвършен кръг без инструмент. Това е едно от нещата, които правят ритматическите дуели толкова интересни.

Тя го изгледа.

— Техническа подробност.

— Ето — рече Джоел, слезе от стола си и извади лист хартия. Взе мастило и перо и нарисува на ръка един кръг.

Мелъди се приведе да погледне по-отблизо.

— Не е зле — неохотно призна тя.

Той сви рамене и се огледа наоколо. От един прашен том висеше конец. Джоел го откъсна и го използва, за да измери своя кръг — заби единия край в центъра и проследи обиколката с другия.

— Виждаш ли? Сбъркал съм с около половин милиметър.

— И така да е — отговори тя. — Пак си влудяващо точен.

— Да, обаче ако се дуелирахме и ти можеше да определиш къде дъгата на моя кръг е изкривена, щеше да успееш да ме нападнеш там. Това е слабото ми място. Както и да е, рисуването на Защитен кръг не е в това да го докараш съвършен, а само да се доближиш до съвършенството възможно най-много.

— Би трябвало просто да ни позволяват да ползваме инструмент, като този конец.

— Не можеш винаги да разчиташ, че ще разполагаш с пергел — отвърна Джоел. — А и чертаенето с инструмент отнема много повече време. Моят кръг тук може и да не е съвършен, обаче е достатъчно близо, та намирането на слабото му място да е трудно, особено ако противникът ми седи в собствения си кръг на пет или десет стъпки от мен.

Той отново седна на табуретката.

— Просто е по-добре да се научиш да рисуваш на ръка хубав кръг. В дългосрочен план това ще ти помогне повече от почти всичко друго в ритматиката.

Момичето го изгледа.

— Знаеш много за това.

— Интересува ме.

Тя се приведе напред.

— Ей, искаш ли да копираш вместо мен?

— Какво?

— Нали разбираш, да ми довършиш работата. Ще се разменим. Аз мога да прегледам тези книги вместо теб.

— Професор Фич седи ей тук — каза Джоел и посочи. — Вероятно може да чуе всичко, което казваш.

— Определено мога — обади се Фич, докато дращеше в една тетрадка.

— Ох — рече Мелъди и потръпна.

— Странно момиче си ти — каза Джоел.

Мелъди се отпусна назад, скръсти крака под полите си и въздъхна мелодраматично.

— Може би и ти щеше да си странен, ако беше принуден да живееш в печално и неумолимо робство.

— Робство ли? — попита Джоел. — Би трябвало да си горда, че си избрана.

— Да съм горда? Че съм принудена да гоня кариера от осмия си рожден ден? Да ми се налага да прекарам целия си живот в слушане как ако не се науча да рисувам тъпия кръг, това може да ми струва живота, или дори да струва безопасността на целите Съединени острови? Да съм горда, че нямам свобода и собствена воля? Да съм горда, че в крайна сметка ще ме откарат да воювам в Небраск? Смятам, че имам поне малко право да се оплаквам.

— Или просто си глезена.

Мелъди се ококори, изохка, стана и грабна големия скицник. Отдалечи се с маршова стъпка зад ъгъла в другия коридор и без да ще, събори камара книги.

— Ако обичаш, Джоел, повече работа и по-малко спорове с другия ученик — каза Фич, без да вдига поглед от книгата си.

— Извинете — отговори Джоел и взе един тефтер.

Фич имаше право — работата вървеше по-бързо, отколкото Джоел очакваше в началото. Въпреки това беше скучно. Каква беше целта? Дали „важният проект“ не беше само предлог да се опреснят училищните архиви? Може би директорът искаше да издири стари възпитаници на училището и да ги накара да дарят пари или нещо друго.

След всичко, през което мина, за да се добере до обучението при Фич, искаше да участва в нещо интересно. Не беше нужно да е зрелищно. Но чак пък архиварство?

Докато работеше, Джоел установи, че се е отнесъл в мисли за Небраск. Работата на Фич имаше нещо общо с причината за посещението на инспектора. Наистина ли се отнасяше до Лили Уайтинг?

Навярно беше избягала в Небраск. Мелъди може и да не искаше да ходи там, но за Джоел онова място звучеше страшно вълнуващо. Тъмният остров посред всички останали; остров, на който ужасни и опасни тебеширчета искат да избягат и да наводнят другите острови.

Там ритматистите поддържаха огромен тебеширен кръг с размерите на цял град. От външната страна лагерите и патрулите работеха да задържат тебеширчетата вътре. А тебеширчетата отвътре нападаха линиите, опитваха се да ги разкъсат и да си проправят път навън. Понякога успяваха и ритматистите трябваше да се бият.

Диви тебеширчета… тебеширчета, които могат да убиват. Никой не знаеше кой ги е създал. Джоел обаче можеше да си представи онзи кръг, очертан върху излят в земята бетон. Говореше се, че бурите са най-лошото нещо. Въпреки че по-голямата част от кръга се предпазваше с тенти, водата успяваше да се процеди, особено откъм страната на дивите тебеширчета, да отмие начертаното, да направи пробойни…

Големият часовник в ъгъла бавно отмерваше времето до пладне, когато свършваха часовете по избираемите предмети. Джоел работеше с регистрите, опитваше да се съсредоточи, ала в ума му нахлуваха мисли за тебеширчетата и ритматическите кръгове.

Най-сетне затвори последния тефтер и потърка очи. Часовникът показваше дванадесет без четвърт. Джоел стана да протегне крака и отиде при професор Фич.

При приближаването му професорът набързо затвори тетрадката си. Джоел зърна някаква рисунка на страницата. Ритматическа ли беше? Кръг, който е разкъсан?

— Да, Джоел? — попита Фич.

— Почти е време да си вървя.

— А, така ли? Хъм, да, наистина. Така е. Как мина проучването?

Какво проучване, удиви се Джоел. Съмнявам се, че това е точната дума…

— Успях да отметна тридесетина имена.

— Успя ли? Отлично! Значи можеш да продължиш утре.

— Господин професоре, не искам да звуча невъзпитано, но… хмм, ще ми е от помощ да знам целта на тази работа. Защо проверявам в тези регистри?

— Ах. Е, хмм, да. Не знам дали мога да ти кажа това.

Джоел вдигна глава.

— Има нещо общо с инспектора, който посети училището, нали така?

— Наистина не мога да кажа…

— Директорът вече ми каза това.

— Каза ли ти? — Фич се почеса по главата. — Добре тогава, предполагам, че можеш да знаеш. Но наистина не бива да ти казвам повече. Ти ми кажи, при твоето проучване натъкна ли се на нещо… подозрително?

Джоел сви рамене.

— Честно казано, малко е страшничко да преглеждам цели списъци с мъртъвци. По някакъв начин всичко може да е подозрително, тъй като няма много подробности. Изглежда повечето са починали от болест или старост.

— Някакви инциденти? — попита Фич.

— Няколко. Отбелязах ги, както ми заръчахте.

— Ах, много добре. Тази вечер ще ги прегледам. Отлична работа!

Джоел стисна зъби. Но защо? Какво търсите? Има ли някаква връзка с момичето, което избяга? Или само аз се надявам да е така?

— Е, бягай тогава. И ти, Мелъди. Можеш да си вървиш по-рано.

След секунди Мелъди вече беше навън. Джоел постоя още малко и се помъчи да реши дали не трябва да попритисне Фич още малко. Обаче стомахът му изкъркори и поиска обяд.

Тръгна за храна, решен да намери как да накара Фич да му покаже книгата.

08

Джоел прекоси моравата по посока на столовата. Кампусът не беше много пълен; повече от половината ученици бяха заминали за лятото. Голяма част от персонала също почиваше през лятото и дори някои професори бяха заминали — за Франция или джосеунска Британия, за да правят проучвания или да участват в симпозиуми.

Въпреки това беше вероятно по обед столовата да е малко претъпкана, затова той заобиколи сградата и се шмугна през една задна врата в кухните. По правило там не се разрешаваше влизането на ученици, обаче Джоел не беше кой да е ученик.

Този ден самата Хекстилда наглеждаше приготвянето на обяда. Едрата жена кимна на Джоел.

— Джоел, момко — рече тя с подчертано шотландския си акцент, — радваш ли се на първия ден от лятната ваканция?

— Прекарах го затворен в тъмницата на един професор — отвърна Джоел. — Даде ми да чета регистри.

— Ха! Е, трябва да знаеш, че аз имам новини!

Джоел вдигна вежда.

— Син ми изкара на цялото семейство разрешителни за път, за да посетим родината! Заминавам след един месец!

— Това е фантастично, Хекстилда!

— За пръв път някой МакТавиш ще стъпи на родна земя, откакто прадядо ми е бил прокуден. Мръсните му Слънчеви. Принуждават ни да търсим разрешение да посетим родината си.

Шотландците се бяха удържали доста време в Хайлендс и се бяха борили срещу нашествениците от ДжоСеун, преди да бъдат изтласкани. Беше почти невъзможно човек да убеди някой шотландец, че страната вече не е тяхна.

— И тъй, би ли искала в чест на събитието да ми дадеш един сандвич, за да не чакам на опашка?

Хекстилда го изгледа строго. Но след по-малко от пет минути му даде един от добре натъпканите сандвичи, които бяха нейна запазена марка. Джоел отхапа залък и се наслади на соления вкус на опушената на дърва треска, излезе от кухните и тръгна през кампуса.

Нещо ставаше — държанието на директор Йорк, начинът, по който Фич затвори тетрадката, когато Джоел се зададе… подозрително беше. Как би могъл да участва по-сериозно?

Фич наистина ме предупреди, че животът на ритматиста не е бляскав, напомни си той. Но трябва да има някакъв начин.

Навярно можеше да узнае какво проучва Фич, когато е сам. Джоел се замисли за малко. После погледна последните няколко хапки от сандвича в ръката си и в ума му се оформи идея. Завтече се обратно към столовата.

След няколко минути излезе от кухните с още два сандвича в книжни кесийки. Притича през моравата към канцеларията.

Когато влезе, Флорънс и Екстън вдигнаха глави.

— Джоел! Не очаквахме да те видим днес. Лято е!

— Не съм тук по работа. Отбих се само да кажа здрасти. Какво, да не си мислите, че като е лято, няма да наминавам?

Флорънс се усмихна. Днес носеше зелена лятна рокля, къдравите й руси коси бяха прибрани на кок.

— Колко разумно. Сигурна съм, че Екстън ще е доволен да се поразсее!

Екстън продължи да пише в един от своите тефтери.

— О, да. Развълнуван съм, че още нещо се старае да ме отклони от двестате годишни доклада, които трябва да попълня и да заведа преди края на седмицата. Приятно е.

— Не му обръщай внимание, миличък — каза Флорънс. — Това е неговият начин да ти каже, че се радва да те види.

Джоел остави двете кесии на преградата.

— Е, трябва да призная, че това не е само посещение от учтивост. Бях в кухните и готвачката реши, че вие двамата може би искате нещо за обяд.

— Колко мило — отвърна Флорънс и се приближи. Дори Екстън изръмжа в знак на съгласие. Флорънс му подаде едната кесия и двамата незабавно се заловиха със сандвичите. Джоел извади остатъците от своя сандвич и почна да си отхапва по малко, за да не изглежда не на място.

— Та така — подхвана той и се облегна на преградата, — нещо вълнуващо да е станало през четирите часа от началото на лятната ваканция?

— Нищо особено. Както Екстън вече изтъкна, по това време на годината има доста бумащина.

— Скука, а? — попита Джоел.

Екстън изсумтя с пълна уста.

— Мда, предполагам, че не може федералните инспектори да ни посещават всеки ден.

— Самата истина — отговори Флорънс. — И се радвам, че е така. Този вдигна голям шум.

— Разбрахте ли защо? — попита Джоел и си гризна от сандвича.

— Може би — каза Флорънс и сниши глас. — Не можах да чуя какво става в кабинета на директора, разбира се…

— Флорънс — предупредително се обади Екстън.

— О, замълчи и се заеми пак със сандвича си. Както и да е, Джоел, ти чу ли за момичето от ритматистите, което изчезна преди няколко дни? Лили Уайтинг?

Джоел кимна.

— Бедната душичка — продължи Флорънс. — Била е много добра ученичка, като й гледам оценките.

— Прочела си нейните оценки? — възкликна Екстън.

— Разбира се. Все едно. От това, което аз чух, излиза, че тя не е избягала, както пишат по вестниците. Имала е добри оценки, била е харесвана и се е разбирала с родителите си.

— Какво е станало с нея тогава? — попита Джоел.

— Убийство — тихо отговори Флорънс.

Джоел млъкна. Убийство. Имаше смисъл — все пак, участваше и федерален инспектор. Но беше друго да го чуеш изречено на глас. Напомни му, че говореха за жив човек, а не просто решаваха логическа задача.

— Убийство — повтори той.

— От ритматист — додаде Флорънс.

Джоел застина.

— Това вече е излишна спекулация — обади се Екстън и предупредително размаха пръст.

— Чух достатъчно, преди Йорк да затвори вратата — отвърна Флорънс. — Онзи инспектор смята, че в убийството е замесен ритматист, и поиска експертна помощ. Това…

Тя млъкна, когато вратата зад гърба на Джоел се отвори и затвори.

— Отнесох съобщението на Хабърсток — съобщи женски глас, — обаче…

Джоел изпъшка.

— Ти! — тросна се Мелъди и го посочи с пръст. — Видя ли, че наистина ме следиш!

— Дойдох само да…

— Този път не искам да слушам оправданията ти. Сега разполагам с доказателства.

— Мелъди — остро рече Флорънс, — държиш се като дете. Джоел е приятел. Ако иска, може да идва в канцеларията.

Червенокосата ритматистка изпухтя, обаче Джоел не искаше да спорят отново. Прецени, че е измъкнал от Флорънс всичко, което би могъл, затова кимна на писарите за довиждане и излезе.

Убита от ритматист?, замисли се той, щом се озова навън. Откъде знаят?

Дали Лили беше загинала в дуел, който се е объркал? Учениците не знаеха глифите, които можеха да направят тебеширчетата опасни. Обикновено тебеширчето, нарисувано с Линия на Създаването, беше способно да навреди само на друга тебеширена структура. За да станат тебеширчетата наистина опасни, беше нужен специален глиф.

Този глиф — Глифът на Откъсването — се преподаваше само в Небраск в последната година на обучението, когато учениците отиваха да поддържат огромния Защитен кръг около Кулата. Въпреки това, не беше немислимо някой ученик да е в състояние да го открие. А ако наистина беше замесен ритматист, това би обяснило участието на Фич.

Нещо наистина се случва, рече си Джоел. Нещо важно. Той щеше да открие какво, но му трябваше план.

А ако прегледа регистрите възможно най-бързо? Може да покаже на Фич, че е готов да се труди упорито, че заслужава доверие. Професор Фич ще трябва да му даде друг проект — нещо по-ангажирано, което ще му даде по-добра представа какво се случва.

С готовия план той се отправи отново към Фич, за да вземе няколко регистъра за вкъщи и да ги прочете довечера. Планираше да чете роман — беше намерил един интересен, действието се развиваше по време на династията Корео в ДжоСеун, в първите дни, когато джосеунците бяха спечелили монголците на своя страна. Романът щеше да почака.

Джоел имаше работа за вършене.

09

Към края на седмицата Джоел откри нещо важно за себе си. Нещо дълбоко, изначално и съвършено неоспоримо.

Господарят не го беше създал за чиновник.

Уморен беше от дати. Додея му от тефтери. Главата му се въртеше от бележки, препратки и звездички до имената на хората.

Въпреки това продължаваше да седи на пода в кабинета на Фич и да проучва страница след страница. Имаше чувството, че умът му е изсмукан, устните му са зашити, а пръстите му живеят свой живот. В рутинната работа имаше нещо хипнотизиращо. Не можеше да спре, докато не свърши.

И почти беше свършил. След една седмица тежък труд, той отдавна беше преполовил списъците. Започнал беше всеки ден да си носи бележките у дома и работеше по тях, докато се стъмни. Често, когато не можеше да заспи, работеше и още часове на светлината на фенерите.

Ала скоро, съвсем скоро, щеше да свърши. Стига да не полудея преди това, помисли си той и отбеляза поредната смърт при нещастен случай в един от списъците.

В другия край на кабинета на Фич изшумоля хартия. Всеки ден Фич даваше на Мелъди да копира нов отбранителен кръг. Тя беше безнадежден случай.

Всяка вечер Мелъди се хранеше отделно от останалите ритматисти. Мълчеше, докато те бърбореха. Значи не само Джоел я намираше дразнеща.

През последната седмица Фич се ровеше в стари плесенясали ритматически текстове. Джоел успя крадешком да зърне няколко от тях — те бяха теоретични томове на високо ниво, които доста надхвърляха способностите на Джоел да ги разбере.

Джоел отново се върна към работата си и отбеляза още едно име, после мина на следващата книга. Тя беше…

Нещо в последния списък не му даваше мира — поредния списък на възпитаниците на Армедиус по години. Джоел отмяташе починалите.

Едно от неотметнатите имена привлече вниманието му. Екстън Л. Прат. Чиновникът Екстън.

Екстън никога не беше давал признаци, че е възпитаник на училището. Откак Джоел се помнеше, Екстън беше старши писар в канцеларията. Беше нещо като забележителност в Армедиус със своите елегантни костюми и папийонки, изписани чак от Калифорнийския архипелаг.

— Добре, това е! — внезапно обяви Мелъди. — На мен, Мелъди Мънс, ми втръсна!

Джоел въздъхна. Нейните изблици бяха учудващо редовни. Явно тя можеше да седи мълчаливо само около час, а после просто трябваше да изпълни тишината с театрално избухване.

— Хъм? — попита Фич и вдигна поглед от книгата. — Това какво е?

— Втръсна ми — отговори Мелъди и скръсти ръце. — Не мисля, че мога да прекопирам друга линия. Пръстите ми няма да го направят. По-скоро ще се откъснат от ръцете ми!

Джоел стана и се протегна.

— Просто не ме бива в това — продължи Мелъди. — Колко зле трябва да е едно момиче по ритматика, та най-сетне всички просто да се предадат и да я оставят да се занимава с нещо друго?

— Много по-зле от теб, миличка — отговори Фич и остави книгата си настрани. — През всичките си години тук съм виждал това да става само два пъти, и то само защото се прецени, че учениците са опасни.

— Аз съм опасна — рече Мелъди. — Чухте какво каза професор Нализар за мен.

— Професор Нализар не е специалист по всичко, както твърди. Може би знае как да се дуелира, обаче не разбира учениците. Ти, мила моя, далеч не си безнадеждна. Ето, гледай колко се е подобрило копирането ти само за една седмица!

— Да, следващия път, когато искате да впечатлите група от четиригодишни деца, можете да пратите да ме повикат.

— Ти наистина ставаш по-добра — каза Джоел. Не беше отлична, но се подобряваше. Явно професор Фич действително знаеше какво прави.

— Видя ли, миличка? — каза Фич и отново си взе книгата. — Трябва отново да се хванеш на работа.

— Смятах, че от Вас се очаква да ме учите. А само седите и си четете. Мисля, че опитвате да се измъкнете от задълженията си.

Фич примигна.

— Прекопирането на ритматически защити е изпитан с времето, проверен и традиционен метод, който кара ученика да се съсредоточи върху основните техники.

— Добре. Уморена съм от него. Няма ли нещо друго, което бих могла да правя?

— Да, добре, предполагам, че седем дни, прекарани само в прекопиране, може да са малко дразнещи. Сигурно всички можем да си починем. Джоел, би ли ми помогнал да преместя тези книги?

Джоел отиде при него и му помогна да преместят няколко камари книги и да отворят на земята място с дължина шест стъпки.

— И така — каза Фич и се настани на пода, — в това да си добър ритматист има много повече от линии. Способността да се чертае е много важна — наистина, съвсем основополагаща. А още по-важна е способността да се мисли. Ритматистите, които са способни да мислят по-бързо от опонентите си, могат да са също толкова успешни, колкото онези, които чертаят бързо. Все пак, нямаш полза да рисуваш бързо, ако рисуваш грешните линии.

Мелъди сви рамене.

— Май има смисъл.

— Отлично — каза Фич и извади от джоба си парче тебешир. — Така, помниш ли петте защити, върху които те накарах да работиш тази седмица?

— Как мога да ги забравя? На Матсън, Озбърн, Балинтейн, Сумсион и Ескридж.

— Всички те са основни форми, със своите силни и слаби страни. С тях можем да обсъдим онова, което в ритматиката често се нарича „предусещане“.

— Предусещане ли? — обади се Джоел. После сам се наруга. Ами ако Фич забележи, че той ги слуша, и го прати обратно при регистрите?

Фич даже не вдигна поглед.

— Точно така. Някои по-млади ритматисти обичат да го наричат „очакване“, но на мен това винаги ми се е струвало твърде делнично. Нека си представим дуел между двама ритматисти.

Почна да чертае на пода. Не кръг в реални размери, а малък, учебен. Беше широк само една педя и Фич го начерта с връхчето на тебешира, та линиите бяха съвсем тънки.

— Представи си, че участваш в този дуел. Така, във всеки дуел имаш три възможности за начало. Можеш да подбереш защитата си в зависимост от своята стратегия — мощна защита, ако искаш да се държиш дълго време, или по-слаба защита, ако искаш да приключиш бързо и да нападаш агресивно.

— Освен това обаче можеш и да чакаш, преди да начертаеш защитата си, докато се увериш какво прави противникът ти. Наричаме това да предусещаш противника — оставяш го да поведе и после печелиш предимство, като изграждаш защитата си в зависимост от това, което той прави. Нека предположим, че противникът ти чертае защитата на Матсън. Какъв ще бъде твоят отговор?

Фич изпълни малкия кръг пред себе си, като нарисува по-малки кръгове в горните и долните точки на свързване, а в другите такива точки добави дребни тебеширчета. Когато завърши първото — змия — то оживя и се разшава, после почна да пъпли пред кръга. Змията беше прикрепена за предната точка на свързване с въженце на шията.

— Е? — попита Фич. — Коя защита ще е най-добре да ползваш срещу мен?

— Не знам — отговори Мелъди.

— На Балинтейн — предположи Джоел.

— А, и защо нея? — попита Фич.

— Защото защитата на Матсън кара моя противник да рисува множество защитни тебеширчета. Ако мога да разполагам с бърза за рисуване основна защита, която ми оставя много свободно място отгоре, за да направя Мощни линии, мога да почна обстрела, преди противникът ми да е готов със защитата.

— Отлично — отговори Фич. — Хмм, за съжаление тъкмо тази стратегия използва Нализар срещу мен. Съмнявам се, че ме предусети — почна да рисува твърде бързо. Несъмнено, бързата защита често е в негов стил, при това той вероятно знаеше, че аз обичам сложните защити. Можеше да предвиди, че неговата стратегия е добра.

Фич се поколеба, опря тебешира си до малкия кръг. След няколко секунди той изчезна в прах. Всеки ритматист можеше да премахне своите линии по този начин, но не можеше да изтрие чуждите. Само трябваше да допре тебешира до линиите и целенасочено да им повели да изчезнат.

— Но не смятайте — продължи Фич, — че само защото сте агресивни, ще победите добрата защита. Истина е, че силната защита по принцип е по-жизнена срещу многобройни противници. Един умел дуелист обаче може да изгради защитата си дори и срещу решително нападение.

— Следователно — заключи Мелъди — Вие казвате, че няма значение каква защита използвам.

— Изобщо не казвам това! — рече Фич. — Хмм, или пък казвам. Няма значение коя защита използваш, защото най-важна е стратегията. Трябва да разбираш защитите, за да знаеш какви са предимствата ти, когато избереш една от тях. Трябва да разбираш защитата на противника, за да узнаеш слабите му места. Ето, какво ще кажеш за това.

Нарисува на пода елипса, после почна да скицира Забранителни линии и едно тебеширче най-отгоре.

— Това е защитата на Озбърн — каза Джоел.

— Много добре. Разбира се, не ще да е трудно да се определи, доколкото само една от основните защити се базира на елипса. И така, коя защита ще действа срещу тази на Озбърн?

Джоел се позамисли. Озбърн беше елипса — следователно предната и задната й част бяха много по-силни от предната и задната част на един кръг. Фланговете й обаче щяха да са слаби.

— Ще ползвам също Озбърн — отговори Джоел. — Така ще имам равна на неговата сила и дуелът ще се превърне в изпитание на умението.

— Ах, разбирам — рече Фич. — А ти, Мелъди? И ти ли ще постъпиш така?

Тя отвори уста, вероятно да каже, че не я интересува. После се разколеба.

— Не — отговори тя и вирна червенокосата си глава. — Ако наблюдавам съперника си, за да видя какво прави, значи не мога просто да изляза със същата защита — защото ще се забавя и ще допусна той да напредне! И ще трябва да го догонвам през целия дуел.

— Аха! Правилно.

Джоел се изчерви. Говорил беше прибързано.

— Така — обърна се Фич към Мелъди, — ако няма да ползваш Озбърн, коя тогава?

— Хмм… Сумсион?

Джоел кимна. Сумсион беше бърза защита с открити страни. Често се ползваше от хора, които предпочитаха нападателни тебеширчета — а те щяха да са основното средство да се победи съперник с Озбърнова защита. Пращаш тебеширчетата да нападнат уязвимите флангове.

Мелъди се усмихна доволно и победоносно на Джоел, а Фич използва тебешира, за да изтрие нарисуваното.

Ох, свърши!, рече си Джоел.

— Направете още една, господин професоре.

— Хмм. Не трябва ли да работиш по списъците?

— Само ми дайте още една възможност да я победя — помоли Джоел.

— Добре тогава. И двамата извадете тебеширите си.

Джоел се посмути. В момента не носеше тебешир.

— Може ли… да ми заемеш един? — свенливо прошепна той на Мелъди.

Тя извъртя очи, но му даде. Двамата коленичиха един до друг на пода. Фич почна да рисува. Джоел го наблюдаваше и се стараеше да отгатне коя защита ще използва. Кръг — значи не беше тази на Озбърн. После Фич очерта малко кръгче най-отгоре и го запълни със Забранителни линии.

Сумсион, каза си Джоел. Пак защитата на Сумсион.

В предната част на тази защита имаше една Забранителна линия, която — веднъж поставена на мястото си — нямаше да позволи на Фич повече да чертае от тази страна. Следователно Защитата на Сумсион започваше с много силна предна част, която обаче не можеше да бъде предпазвана. Цялото време на ритматиста щеше да иде в рисуване на тебеширчета и пращането им в нападение.

Нужно ми е да ударя силно по тази предница, разсъди Джоел. Да направя пробив на място, където той смята, че е силен, обаче не може да се защити.

Това вероятно означаваше, че защитата на Балинтейн е най-подходяща. Джоел обаче не я нарисува. Искаше нещо по-драматично. Трескаво почна да чертае по грубия дъсчен под и изобрази кръг с девет точки и с множество свързани тебеширчета наоколо, с което си създаде много силна защита. Не си направи труда да се закотвя със Забранителни линии. Почна направо да чертае Мощни линии, за да ги изстреля в самото чело на кръга на Фич.

— Добре — рече Фич и се изправи. — Да видим тук. Хмм…

Джоел погледна настрани. Мелъди беше начертала защитата на Балинтейн, при това се беше справила доста добре — като за нейните възможности. Линиите бяха лъкатушни и кръгът беше кривичък, обаче всички части си бяха на мястото.

— Да, наистина — рече Фич. — Всъщност това е доста добро, мила моя. Може и да нямаш око за кръговете, обаче мислиш като ритматист. — Фич замълча и се приведе да разгледа работата й по-отблизо. — Божке! Би ли погледнал това тебеширче? Наистина!

Джоел се наведе. Повечето ритматисти ползваха опростени тебеширчета. Змии, паяци, от време на време дракони. Самият Фич предпочиташе по-сложните рисунки — явно те бяха по-силни от онези с по-малко линии. Джоел нямаше възможност да изучи добре теорията за тебеширчетата.

Едничкото тебеширче на Мелъди — при защитата на Балинтейн имаше място само за едно — беше невероятно подробно и сложно, въпреки размера. Мъничката мечка беше с щриховани сенки, имаше къси чертички за козина и пропорциите й бяха съвършени.

Крачеше напред-назад из гората пред нейния кръг, вързана за свързващата точка с малка тебеширена верига. Всяка брънка на веригата беше нарисувана отделно.

— Охоо — продума Джоел, без да иска.

— Да — продължи Фич. — И в случая според мен Балинтейн е правилният избор. Макар че и нещо с много силна защита против тебеширчета също би свършило работа.

Фич хвърли поглед на кръга на Джоел.

— А, с девет точки? Малко се перчим, нали така?

Джоел сви рамене.

— Хмм. Не е зле, Джоел, трябва да отбележа. Третата точка е отместена с няколко градуса, но останалите са в разумни граници. Това защитата на Хил ли е?

— Модифицирана.

— Без Забранителни линии?

— Вие начертахте Сумсион. Значи е възможно да не ползвате много Мощни линии, не и ако не сте специалист по отблъскването им. Вие обаче не се подготвихте за такова действие. Следователно не бихте могли да ме отблъснете. Това означава, че не ми е нужна стабилизация.

— Отлична аргументация — отговори Фич. — Освен ако не забележа какво си направил, естествено. Помни, винаги бих могъл да премахна Забранителната линия и изненадващо да те нападна отпред!

— Това би Ви отнело няколко секунди — прецени Джоел. — Щях да забележа и да стабилизирам защитата си.

— При положение, че наблюдаваш внимателно.

— Ще наблюдавам. Вярвайте ми.

— Да… Вярвам, че ще наблюдаваш. Е, това със сигурност е впечатляващо. Смятам, че е много вероятно и двамата да ме победите!

Съмнително е, рече си Джоел. Беше виждал как рисува Фич — наистина беше добър. Наистина, неуверен по време на дуел, но много добър. Все пак, Джоел подозираше, че професорът не се държи покровителствено, а само ги насърчава.

Доколкото можеше да се прецени от реакцията на Мелъди, това вършеше работа. Всъщност тя се вълнуваше от рисуването.

— Какво следва? — попита момичето.

— Е, смятам, че можем да направим още няколко — отговори професор Фич и накара линиите си да изчезнат. Мелъди направи същото.

Джоел просто зяпаше рисунката си.

— Ъхъм… Имате ли гъба?

Фич изненадано вдигна поглед.

— О! Е, хмм, да проверя…

След около пет минути търсене из високоучената бъркотия в кабинета Фич успя да изрови гъба. Джоел я използва, но тя съвсем не работеше добре. Линиите просто се размазваха на пода, който не беше предназначен за рисуване с тебешир.

Джоел се изчерви и затърка по-силно.

— Може би ще трябва отсега нататък да ти даваме да рисуваш на дъска, Джоел… — каза Фич и извади малка дъска за тебешир.

Джоел погледна зле изтритата рисунка пред себе си. Беше остро и отчетливо напомняне кой е той всъщност. Нямаше значение колко упорито се опитва или учи, той никога няма да стане ритматист и да е способен да накара своите тебеширени линии да оживяват или да изчезват със силата на мисълта.

— Май ще трябва да се върна към моето проучване — рече Джоел и се изправи.

— О, направи още няколко с нас — отвърна Фич и размаха дъската, докато му я подаваше. — Работи толкова много по тези регистри. Пък и за госпожица Мънс ще е добре да има с кого да се състезава.

Джоел се спря. Това беше първият случай, когато някой ритматист действително му предлагаше да участва. Той се усмихна и се пресегна да вземе дъската.

— Отлично! — заключи Фич. Изглежда намираше перспективата да ги обучава далеч по-вълнуваща от изследването.

През следващите няколко часа те минаха повече от дузина защити и контри. Фич рисуваше по-сложни кръгове и караше Джоел и Мелъди да обсъждат два или три начина да ги нападат. Нямаше истински дуели. Явно професор Фич странеше от такива работи.

Вместо това той рисуваше, обясняваше, напътстваше. Говореха кои защити са най-добри срещу многоброен противник. Обсъждаха защо е важно да се замисляш за възможността да те обкръжат, понеже в Небраск ритматистът можеше да се принуди да се сражава в няколко направления едновременно. Освен това обсъждаха как да разпределят времето си, как да печелят най-много от силните си страни, а и малко обща теория. И през цялото време рисуваха.

Джоел се хвърли в работата с ентусиазъм. Макар това да не беше задълбочената лекция по ритматика, на която се беше надявал, беше истинско рисуване с истински ритматисти. Чудесно беше.

И беше много по-добре от четенето на регистрите.

Най-сетне Фич хвърли поглед на часовника.

— Добре. Можем да приключваме за днес.

— Моля? — попита Мелъди и вдигна поглед от последния им комплект рисунки. — Не можете! Той печели!

Джоел се подсмихна самодоволно. По негови сметки — а той подозираше, че и Мелъди също е правила сметки в главата си — Фич беше одобрил неговите контри в седем от случаите, докато Мелъди имаше правилните защити само три пъти.

— Печели ли? — възкликна Фич. — Че това не е състезание.

— Да, Мелъди — рече Джоел. — Това не е състезание. Поне не е състезание, когато ти участваш. Съвсем не е.

Тя се сепна, като че я беше зашлевил. Джоел се засрами, осъзнавайки колко остри са думите му.

Вместо да отвърне веднага, Мелъди грабна скицника си.

— Аз просто… ще продължа да се упражнявам да скицирам, господин професор.

— Да, миличка — отговори Фич и изгледа строго Джоел. — Добра идея. Джоел, трябва да върна някои от тези книги в библиотеката. Ще ми помогнеш ли да ги отнеса?

Джоел сви рамене, вдигна посочената купчина книги и последва професора по стълбите. Мелъди остана да подсмърча в кабинета.

Излязоха от стълбището на моравата и Джоел примигна на слънчевата светлина — в кабинета на Фич беше лесно да загубиш представа за времето.

— Ритматическите ти чертежи са напълно завършени, Джоел — рече Фич. — Наистина не зная дали съм виждал толкова умел ученик. Чертаеш като човек с тридесетгодишна практика.

— Обикновено бъркам с деветте точки.

— Малцина ритматисти успяват да се справят с такива чертежи. Твоята способност, особено за неритматист, е направо смайваща. Ти обаче си и безчувствен грубиян.

— Аз — грубиян? — възкликна Джоел.

Фич вдигна показалец.

— Най-опасният тип човек не е онзи, който е прекарал младините си в това да разблъсква хората. Такъв човек става ленив и често е твърде доволен от живота, та да е истински опасен. Онзи, който в младостта си е бил блъскан, обаче… Когато се сдобие с малко сила и власт, често ги ползва, за да стане тиранин като най-лошите в историята. Тревожа се, че това може да излезе от теб.

Джоел сведе поглед.

— Не се опитвах да я накарам да изглежда некадърна, господин професоре. Просто се стараех да покажа най-доброто от себе си!

— Няма нищо лошо в това да правиш всичко по силите си, синко — строго отговори Фич. — Никога не се срамувай от уменията си. Но забележката, която направи… не показваше момче, което се гордее с уменията си. А човек, който се гордее, че го бива повече от другия. Много ме разочарова.

— Аз… — Какво можеше да каже? — Съжалявам.

— Не съм сигурен, че трябва да се извиняваш на мен. Ти си млад, Джоел. Достатъчно си млад и още разполагаш с време, за да решиш какъв тип човек искаш да станеш. Не допускай ревността, огорчението или гневът да определят този път. Виж сега, възможно е и аз да съм бил твърде рязък с теб. Просто ми обещай, че ще помислиш върху думите ми.

— Ще помисля.

Двамата продължиха напред през кампуса. Джоел целият изгаряше от срам, докато носеше книгите.

— Професоре, наистина ли смятате, че можете да я обучите да бъде голям ритматист?

— Мелъди? — отвърна другият. — Единствената истинска пречка пред нея е неувереността й. Прегледах сведенията за нея. Забележителното е, че предвид всичко не се е отказала. Смятам, че при подходящо обучение в основните неща ще…

— Я виж ти, професор Фич! — извика един глас.

Фич изненадано се обърна. Джоел не го беше забелязал, но близо до площадката на кампуса, където тревата се разделяше от бетонирано плато, се бе събрала малка група. Там стоеше мъж в червен ритматически кител, ръцете му бяха скръстени и той гледаше Джоел и Фич отвисоко.

— Професор Нализар — отговори му Фич. — Не би ли трябвало тъкмо сега да сте в час?

— Днес имаме час на открито — обясни Нализар и кимна по посока на върха на хълма, където множество ученици-ритматисти рисуваха, коленичили върху бетона. — Единственият начин да се научиш е да действаш, а единственият начин да победиш е да се сражаваш. Тези ученици са прекарали достатъчно време из прашни класни стаи и в слушане на лекции.

Пък и така може да се поперчи, каза си Джоел, щом забеляза какво внимание от страна на учениците и преподавателите, които играеха футбол наблизо, е привлякла демонстрацията на Нализар.

— Хъм. Да. Интересно. Е, приятен ден — рече Фич.

— Сигурен ли сте, че не искате да дойдете тук, горе, професоре? — провикна се Нализар. — Да направим едно малко състезание, Вие и аз? Да покажем отново на децата как се прави наистина? Разбира се, аз позволявам на всеки от тях да се дуелира с мен, но те далеч не са достойни съперници.

Фич пребледня.

— Е, не мисля…

— Хайде сега — продължи Нализар. — Заради доста неубедителната Ви проява последния път бих допуснал, че с нетърпение чакате случай да се докажете!

— Вървете, професоре — прошепна Джоел. — Можете да го победите. Виждал съм Ви как рисувате. Вие сте далеч по-добър от него.

— Не, професоре, благодаря Ви — провикна се Фич, сложи ръка на рамото на Джоел и го обърна. Джоел усети, че ръката на Фич осезаемо трепери.

Джоел неохотно позволи на Фич да го отведе. Чу как Нализар излая нещо на класа си. Думите му бяха последвани от смях.

— Защо? — попита Джоел, докато се отдалечаваха. — Защо не се дуелирахте с него?

— Щеше да е безсмислено, Джоел. Не мога да си върна титулярното място още една година. Ако се бия и загубя, отново ще бъда унизен. Ако спечеля, само ще направя Нализар свой още по-голям враг.

— Той е лицемер — заяви Джоел. — Всичките приказки, че ще държи неритматистите вън от своята класна стая, а после излиза навън и показва учениците си на всички?

— Те ще са на показ и на Мелето. Предполагам, че Нализар иска да ги приучи да чертаят пред публика. Иначе разбирам какво имаш предвид. Въпреки това няма да се поставя в положение да ми се налага отново да се сражавам с него. В тази ситуация няма да е джентълменско.

— Нализар не заслужава джентълменско отношение — тросна се Джоел. Той стисна юмруци. Ако някой беше грубиян, то това беше Нализар. — Наистина би трябвало отново да се дуелирате с него. От гордост или не. Няма да загубите нищо — вече всички смятат, че Нализар е по-добър. Ако победите обаче, ще се докажете.

Фич помълча малко.

— Не знам, Джоел. Аз просто… просто не съм добър в дуелите. Той ме победи, при това заслужено. Не, не бих искал отново да се дуелирам с него и това е. Повече няма да се занимаваме с това.

Докато вървяха по пътя си, Джоел не можеше да не забележи, че професорът все още леко потреперва.

10

Това е!, рече си доволно Джоел и захлопна последния регистър. За две седмици беше свършил с всички преброителни списъци.

Разлисти камарата документи. Най-старият изброяваше завършилите училището преди осемдесет години и Джоел беше успял да отметне всяко от имената в списъка. Същото се отнасяше и до следващите седем-осем години. Списъците стигаха до завършилите през миналата година. От тях само един беше умрял — при злополука в Небраск.

Наред с останалите доклади, Джоел състави и специален списък на ритматистите, които бяха изчезнали и местонахождението им беше неизвестно. Напоследък нямаше такива случаи — с изключение на Лили Уайтинг — но той прецени, че Фич може да се заинтригува.

Пресегна се да завърти ключа на фенера до писалището в библиотеката, пружинката се разви и пламъкът угасна. Джоел беше изненадан от усещането за добре свършена работа.

Пъхна камарата листове под мишница, взе книгите, по които беше работил, и тръгна през библиотеката. Беше късно — Джоел навярно беше пропуснал вечерята. Толкова близо беше до края, че не можа да прекъсне.

Библиотеката представляваше лабиринт от етажерки, ала повечето от тях не бяха по-високи от пет стъпки. В някои от нишите работеха и други хора и лампите им трепкаха. Библиотеката скоро щеше да затвори и да изгони подобните на отшелници читатели.

Джоел мина край библиотекарката — госпожица Торънт — и излезе навън. В почти пълната тъмнина прекоси моравата и се зачуди дали няма да успее да измоли някаква храна от кухните. Ала току-що беше изпълнил една сериозна задача и не му се щеше да върви да яде. Предпочиташе да сподели с някого какво е направил.

Още няма десет, размисли Джоел и хвърли поглед към кампуса на ритматистите. Професор Фич трябва още да е буден. Той би желал да знае, че Джоел е готов, нали?

Взел решение, Джоел се отправи натам. Минаваше между езерцата от светлина, хвърляна от механичните фенери с техните въртящи се чаркове и светещи намотки. Мина край позната фигура, седнала на тревата пред общежитието на ритматистите.

— Здрасти, Мелъди.

Тя не вдигна поглед от скицника, в който рисуваше на светлината на фенера.

Джоел въздъхна. Явно Мелъди умееше да се сърди. Джоел три пъти се беше извинил за подигравката, ала тя още не му говореше. Добре, рече си той, защо трябва да ми пука?

Той бързо я подмина и се озова с бодра стъпка пред Отбранителната зала. Качи се по стълбите и енергично почука на вратата на Фич.

Професорът отвори след няколко секунди. Джоел се оказа прав — Фич дори не се готвеше да си ляга. Още беше с бялата жилетка и ритматическия кител. Изглеждаше изтощен — косата му беше чорлава, а очите — мътни. Но пък това не беше странно за Фич.

— Какво? Хъм. О, Джоел. Какво има, младежо?

— Свърших! — обяви Джоел и вдигна камарата книги и листове. — Господин професор, приключих. Прегледах всички регистри!

— О. Така ли? — Гласът на Фич беше почти монотонен. — Чудесно, момко, чудесно. — С тези думи Фич се отдалечи почти замаян и остави Джоел на вратата.

Джоел отпусна книжата. Това ли е? Две седмици се занимавах с тази задача! Работех и вечер! Стоях до късно, когато би трябвало да спя!

Фич се отправи към писалището в ъгъла на Г-образния кабинет. Джоел влезе и затвори вратата.

— Тъкмо каквото искахте, господин професоре. Всички имена са индексирани. Вижте, съставих даже и списък на изчезналите!

— Да, благодаря, Джоел — отвърна Фич и седна. — Можеш да оставиш книжата върху онази камара.

Джоел усети остро разочарование. Остави книжата и внезапно се ужаси. Да не би всичко това да беше колкото да го държат зает? Дали Фич и директорът не бяха измислили плана за помощта при разследването като средство Джоел да не се забърка в нещо? Щяха ли неговите списъци да бъдат забравени и да събират прах като стотиците томове, натрупани из коридорите?

Джоел вдигна поглед и се помъчи да се освободи от тези мисли. Професор Фич седеше прегърбен на бюрото си, облегнат на лакът и обхванал лицето си с лявата длан. Дясната му ръка потропваше с писалка по лист хартия.

— Професоре? Добре ли сте?

— Да, отлично — уморено отвърна Фич. — Е, аз просто… имам чувството, че досега трябваше да съм разбрал!

— Какво да сте разбрали? — попита Джоел, докато си проправяше път през кабинета.

Фич не отговори. Изглеждаше твърде разсеян от листовете на бюрото. Джоел опита друга тактика.

— Професоре?

— А?

— Какво ще искате да правя сега? Свърших с първия проект. Предполагам, че имате още с какво да ми запълните времето?

Нещо, свързано с Вашата работа?

— Ах, добре, да. Толкова добре се справи с това проучване. Работи далеч по-бързо, отколкото очаквах. Сигурно ти се нрави подобна работа.

— Не бих казал…

Фич продължи:

— Много ще е полезно, ако проследиш местонахождението на всички ритматисти на нашия остров, които са се оттеглили от службата в Небраск. Защо не се заемеш с това?

— Да проследя… Как въобще бих могъл да започна това, господин професоре?

— Хъм. Е, можеш да прегледаш преброителния списък от миналата година и да го сравниш със списъка на възпитаниците на различните академии.

— Шегувате се — отвърна Джоел. Знаеше достатъчно, за да си дава сметка, че проектът, за който говореше Фич, можеше да отнеме месеци.

— Да, да… — рече Фич. Той очевидно почти не му обръщаше внимание. — Много е важно…

— Професоре? Нещо не е наред ли? Случило ли се е нещо?

Фич вдигна поглед и се съсредоточи, сякаш едва сега забелязваше Джоел.

— Нещо да е станало? Не си ли чул, момчето ми?

— Какво да чуя?

— Снощи изчезна още един ученик. Днес следобед полицията съобщи.

— Цял следобед бях в библиотеката — обясни Джоел и се приближи до писалището. — Още един ритматист ли?

— Да. Хърман Либел. Ученик от стария ми клас.

— Съжалявам — отговори Джоел, понеже забеляза потиснатия поглед на Фич. — Все още ли са на мнение, че зад изчезванията стои ритматист?

— Откъде знаеш?

— Аз… Е, карате ме да проследя къде се намират ритматистите, а директорът ми каза, че Вие работите по важна задача за федералните инспектори. Струва ми се очевидно.

— О — продума Фич. Сведе очи към листовете. — Значи знаеш, че вината е моя?

— Ваша ли?

— Да. Аз бях натоварен да разшифровам тази загадка. А досега нямам нищо! Чувствам се непотребен. Ако бях успял да разбера това по-рано, може би горкият Хърман нямаше да… е, кой знае какво е станало с него.

— Не можете да се вините, професоре. Не сте виновен.

— Виновен съм. Аз съм отговорен. Ако не се бях показал неспособен да се справя с тази задача… — Фич въздъхна. — Навярно Йорк трябваше да натовари с тази задача професор Нализар.

— Професоре! Нализар може и да Ви победи в дуела, но той още няма двадесет и пет години. Вие сте изучавали ритматиката цял живот. Вие сте далеч по-добър учен от него.

— Вече не знам… — отвърна Фич. Джоел видя на бюрото няколко листа с подробни бележки и рисунки, всичките с мастило.

— Какво е това? — попита той и посочи една скица. Изглеждаше като опростена защита на Матсън. По-скоро, каквото беше останало от нея. Подробната скица сочеше, че липсват много части — сякаш бяха откъснати от тебеширчета. Дори където не бяха разкъсани, линиите бяха надрани и неравни.

Фич прикри листа с ръце.

— Нищо.

— Сигурно мога да помогна.

— Младежо, току-що ми заяви, че двадесет и четиригодишният Нализар е неопитен. Ти си на шестнадесет!

Джоел застина. После потрепери и кимна.

— Да. Разбира се. Аз даже не съм и ритматист. Разбирам.

— Не се дръж така, момко. Не искам да те омаловажавам, обаче… хмм, директорът Йорк ми каза да съм особено дискретен. Не искаме да пораждаме паника. Честно казано, даже не знаем има ли нещо нередно. Може да е просто съвпадение и двамата младежи да са решили да избягат.

— Вие не вярвате в това — отговори Джоел, разгадавайки изражението на Фич.

— Не вярвам — призна той. — И на двете места е намерена кръв. Не много, имай предвид, но е имало. Обаче няма тела. Децата са били ранени, а после отведени някъде.

Джоел усети хлад. Приклекна край писалището.

— Професоре, вижте, директорът ме назначи при Вас за помощник в изследването, нали? Не означава ли това, че той е очаквал да участвам в проекта? Мога да пазя тайна.

— Повече от това е, момчето ми. Не искам да те замесвам в нещо опасно.

— Каквото и да става, явно засяга само ритматисти, нали? Следователно може би тъкмо затова директорът Йорк ме прати. Знам много за ритматиката, но не мога да чертая линиите. Би трябвало да съм в безопасност.

Фич се позамисли. После вдигна ръце и разкри бележките на бюрото.

— Добре. Директорът наистина ти постави тази задача. И, честно казано, ще ми е приятно да имам с кого да разговарям. Прегледах тези скици стотици пъти!

Джоел нетърпеливо се приведе и заразглежда рисунките.

— Направени са от полицията на местопрестъплението при изчезването на Лили Уайтинг — обясни Фич. — Не мога да не се запитам дали полицаите не са пропуснали да отбележат нещо. Тънкостите на ритматическите чертежи не бива да се оставят в ръцете на лаици!

— Това са остатъци от защита на Матсън — прецени Джоел.

— Да. Лили и родителите й били на вечеря в деня на изчезването. Лили си тръгнала от празненството рано, около десет. След няколко часа, когато родителите й се върнали у дома, установили, че предната врата е разбита, а на пода в дневната намерили тази рисунка с тебешир. Лили не била нито у дома, нито в академията.

Джоел разгледа скицата.

— Линиите й са били нападнати от тебеширчета. От множество тебеширчета.

— Бедното дете — меко рече Фич. — Намерили са кръв в кръга. Който и да е сторил това, знаел е Глифа на Откъсването. Това означава, че е бил в Небраск.

— Но тя може още да е жива, нали?

— Можем да се надяваме.

— Какво се очаква да направите Вие? — попита Джоел.

— Да открия кой прави това. Или поне да снабдя инспектора с възможно най-много сведения за извършителя.

— И всичко това от една скица?

— Е, разполагаме и с това — отговори Фич и измъкна още два листа. Представляваха реалистични скици, с качеството на онези, които учениците по рисуване правят на купа с плодове например. Първата беше скица на дъсчен под, а втората — част от тухлена стена. И двете се пресичаха от части от линии.

— Какви са тези линии? — попита Джоел.

— Не съм сигурен. Направени са с тебешир. Първата е точно на влизане в къщата, а втората — на външната стена.

— Това не са ритматически линии — рече Джоел. Първата беше остра и назъбена, все едно очертаваше остри върхове. Втората беше крива, усукана около себе си, като че нарисувана от дете. Нещо в нея беше странно познато на Джоел.

— Да — отвърна Фич. — Защо му е на някой да рисува тези линии? Дали предназначението им не е да се отърват от нас и да ни объркат? Или има нещо повече?

Джоел посочи първата скица, на защитата на Матсън.

— Ние заключаваме, че тази защита е нарисувана от Лили?

— Близо до кръга е намерено парче тебешир — обясни Фич. — Съставът му е като на изработените в Армедиус. Освен това тази защита на Матсън е по мой модел. Всички професори преподават защитите по малко по-различен начин и аз разпознавам работата на моите ученици. Този кръг със сигурност е начертан от Лили. Знай, че тя беше една от най-добрите ми ученички. Много умна.

Джоел разучаваше кръга.

— Той… е нападнат от много тебеширчета, господин професоре. Може би твърде много. Би трябвало да си пречат едно на друго. Който и да е извършил това, стратегията му не е била много добра.

— Да. Или е така, или пък стратегията му е била просто да надделее.

— Да, обаче миналата седмица — когато дадохте на мен и на Мелъди да рисуваме — Вие казахте, че защитата на Матсън е силна срещу Линиите на Създаването. Казахте, че срещу нея е най-добре да се прилагат Мощни линии. А по този кръг няма никакви следи от обстрел с Мощни линии. Само сдъвкано и откъснато от тебеширчета.

— Много добре, Джоел. Имаш набито око за ритматиката. И аз забелязах това. Какво ни говори обаче?

— Не би могъл да нарисува толкова много тебеширчета бързо — продължи Джоел. — За да пробие защитата на Матсън, нападателят трябва да разполага с много подробни и силни тебеширчета. Отбраняващият се винаги има предимство, понеже свързващите точки дават сила на неговите тебеширчета. Като знаем това, съмнително е нападателят да е имал време да завърши достатъчно силни тебеширчета, за да нанесат такива щети за времето, което е било необходимо на отбраняващия се да начертае защитата на Матсън.

— Което означава…

— Че тебеширчетата вече са били нарисувани — осъзна Джоел. — Това обяснява защо не е намерен кръгът на нападателя! Не му е било нужно да се защитава, понеже Лили не е имала време да предприеме никаква офанзива. Нападателят сигурно е държал някъде своите тебеширчета, блокирани от Забранителни линии, и е чакал Лили да приближи. Тогава ги е пуснал.

— Да! — възкликна Фич. — Точно каквото мисля и аз!

— Ала това е почти невъзможно — продължи Джоел. Тебеширчетата се контролират много трудно — трябва да им се дават точни и прости инструкции. Например: върви напред, после завий вдясно, докато стигнеш стената. Или: върви напред и когато стигнеш до тебешир, нападай. — Как въобще е възможно някой да успее да разбие вратата и после да поведе армията от тебеширчета срещу Лили?

— Не знам. Питам се обаче дали това има нещо общо с другите две линии. През последните две седмици търсех следи в моите текстове. Може пък назъбената линия да е лошо нарисувана Мощна линия? Някои линии, ако не са изобразени правилно, нямат ритматическа сила и са просто тебешир върху земята. Втората може да е Отбранителна линия. Понякога тебеширът прави странни неща и ние не знаем защо.

Джоел придърпа табуретката и седна.

— Това няма смисъл, професоре. Ако тебеширчетата се контролираха толкова лесно, че да направят нещо такова, нямаше да са ни нужни Отбранителни кръгове. Просто щяхме да държим малки кутии с тебеширчета, готови за нападение.

— Вярно е. Освен ако някой не е открил нещо, което ние не разбираме. Нови инструкции за тебеширчета? Това прилича почти на…

— На какво?

Фич помълча.

— На диви тебеширчета.

Джоел се смрази.

— Те са затворени — рече той. — В Небраск. На стотици мили оттук.

— Да, разбира се. Това е глупаво. Пък и дивите тебеширчета не биха избягали с тялото. Те щяха да го нахапят и да оставят един осакатен труп. Който и да го е направил, е отвел Лили. Аз…

Той млъкна, когато някой почука на вратата.

— Сега пък кой…? — продума Фич и отиде да отвори. На прага стоеше висок мъж. Под мишница носеше син полицейски шлем, през рамото му висеше дълга тънка пушка.

— Инспектор Хардинг! — възкликна Фич.

— Професоре — подзе Хардинг, — току-що се връщам от второто местопрестъпление. Може ли да вляза?

— Разбира се, разбира се. Ох, хмм, извинявам се за бъркотията.

— Да. Не се обиждайте, добри ми човече, но подобно мърляво жилище никога няма да мине военна инспекция!

— Е, добре тогава, че не сме на бойното поле, бих казал — отговори Фич и затвори вратата подир инспектора.

— Имам жизнено важна информация за Вас, Фич — рече инспекторът. Имаше дълбок и звучен глас, като човек, който е свикнал да говори високо и да му се подчиняват. — В този случай очаквам велики дела от Вас, войнико. Заложен е живот!

— Е, ще направя всичко по силите си. Не знам доколко мога да помогна. Знаете, че упорито се мъча, но може би не съм най-подходящият човек, който да Ви помогне…

— Не бъдете скромен! — отвърна Хардинг и изтрополи в стаята. — Йорк се изказва много добре за Вас, а няма по-добра препоръка за един войник от думите на неговия командир! Сега, според мен, ние трябва да…

Той съгледа Джоел и млъкна.

— Кой е този млад човек, питам аз?

— Моят асистент в изследването — отговори Фич. — Помага ми с този проблем.

— Доколко може да му се вярва? — попита Хардинг.

— Той е добро момче, инспекторе, заслужава голямо доверие.

Хардинг изгледа Джоел.

— Не мога да свърша тази работа сам, инспекторе — продължи Фич. — Надявам се, че можем да включим момчето? Искам да кажа, официално?

— Как се казваш, синко?

— Джоел.

— Както виждам, не си ритматист.

— Не, сър. Съжалявам.

— Никога не съжалявай за това, което си, синко — отвърна Хардинг. — И аз не съм ритматист и се гордея с това. Неведнъж ми е спасявало живота на бойното поле! Онези създания там първо нападат Прашните. Често не обръщат внимание на нас, обикновените хора, и забравят, че една кофа хубава киселина ще ги изтрие от земята не по-бавно от коя да е ритматическа линия.

При тези думи Джоел се усмихна.

— Сър, простете, че питам… Вие полицейски офицер ли сте, или войник?

Хардинг сведе поглед към синята си полицейска униформа със златни копчета.

— Служих петнадесет години на източния фронт в Небраск, синко. Военна полиция. Наскоро ме преместиха тук, в цивилен участък. Аз… добре де, имам малки затруднения в приспособяването. — После инспекторът се обърна към Фич. — Момъкът ми се вижда солиден. Щом Вие гарантирате за него, за мен това е достатъчно. Какво открихте?

— Нищо повече от онова, което Ви казах преди два дни, за жалост — отговори Фич и се приближи към писалището си. — Напълно съм убеден, че си имаме работа с ритматист, при това много силен и умен. Ще накарам Джоел да прегледа преброителните списъци и да събере имената на всички ритматисти, които живеят в района.

— Хубаво — рече Хардинг. — Но аз вече накарах да свършат тази работа в полицейския участък. Ще Ви пратя списъка.

Джоел облекчено въздъхна.

— Освен това го накарах да провери старите регистри — продължи Фич — и да издири ритматистите, които са изчезнали или са умрели при особени обстоятелства. Може в миналото да има следа, която да ни помогне.

— Отлична идея — отсъди Хардинг. — А какво ще кажете за самите рисунки? Моите хора могат да разследват числа, Фич. Ритматиката, проклетата ритматика е онова, което ни спира.

— Работим по въпроса — отговори Фич.

— Имам вяра във Вас, Фич! — рече Хардинг и тупна професора по рамото. Извади от колана си един свитък и го остави на бюрото. — Ето скици от второто местопрестъпление. Осведомете ме какво откривате.

— Да, разбира се.

Хардинг се приведе напред.

— Мисля, че тези деца са още живи, Фич. Всяка секунда е от огромна важност. Мръсникът, който прави това… той ни изпитва. Чувствам го.

— Какво искате да кажете?

— Първото момиче — каза Хардинг и понамести пушката на рамото си. — Домът й се намира само на три пресечки от участък на федералната полиция. След изчезването й удвоих нашите улични патрули. Вторият ученик е отвлечен от сграда, която е на самата улица, където патрулирахме снощи. Това не е просто отвличане. Който стои зад това, иска да знаем, че го прави и че не го е грижа колко близо сме до него.

— Разбирам — каза Фич. Изглеждаше разтревожен.

— Ще го пипна — отсече Хардинг. — Който и да върши това, ще го разкрия. Не нападай деца, когато аз съм на смяна. Фич, разчитам да ми помогнете да разбера къде да търся.

— Ще направя всичко по силите си.

— Отлично. Лека нощ, войници, и се старайте. Скоро ще се отбия при вас. — Кимна отсечено на Джоел и излезе.

Джоел погледа как вратата се затваря и после се обърна нетърпеливо към Фич.

— Да видим какво съдържат тези листове. Може да добавят нещо към загадката!

— Джоел, момчето ми, помни, че говорим за живота на един младеж, а не просто за загадка.

Джоел мрачно кимна.

— Все още не съм убеден, че включването ти беше добра идея. Трябваше първо да попитам майка ти — рече Фич. После неохотно развърза връзката на свитъка. Най-горният лист беше полицейски доклад.

Жертва: Приема се, че е Хърман Либел, син на Маргарет и Лиланд Либел. Възраст: шестнадесет години. Ученик в академията Армедиус. Ритматист.

Инцидент: Либел е бил заловен и отвлечен от своята стая в семейния дом, където, според училищния протокол, е отседнал за почивните дни. Родителите са спели само през три стаи от неговата и съобщават, че не са чули нищо. Прислугата също не съобщава за шумове.

Местопрестъпление: Кръв по пода. Любопитни тебеширени рисунки (ритматически?), открити на пода в стаята и отвън, до прозореца.

Извършител: Неизвестен. Свидетели — няма. Вероятно ритматист.

Мотив: Неизвестен.

Професор Фич отгърна следващия лист. Надписан беше „Скици, открити в стаята. Кървавите петна са маркирани с X“.

Изобразени бяха четири големи квадрата, вписани един в друг, а по средата им имаше кръг. Квадратите бяха пробити в ъглите и страните им бяха надрани като кръга в дома на Лили Уайтинг. Наоколо имаше разпилени части от линии — Джоел предполагаше, че са останки от унищожени тебеширчета, но беше трудно да се прецени.

— Хъм. Затворил се е — каза професор Фич.

Джоел кимна.

— Видял е как идват тебеширчетата и се е обградил със Забранителни линии.

Това беше ужасна тактика при дуел — Забранителните линии блокираха не само тебеширчетата, но и физически обекти. Самият ритматист не можеше да ги премине и да чертае линии, за да се брани. Затваряйки се, Хърман беше определил съдбата си.

— Не е трябвало да го прави — каза Джоел.

— Може би. Но ако се е опасявал, че ще го смажат, това може и да е бил единственият му избор. Забранителните линии са по-силни от Отбранителния кръг.

— Освен в ъглите — обади се Джоел.

Забранителните линии трябваше да са прави, а правите линии нямат свързващи точки. Тебеширчетата се бяха промъкнали през ъглите. Ала Фич навярно имаше право. Тебеширчетата бяха бързи и бягството можеше да се окаже лоша идея.

Единствената възможност беше човек да се затвори зад много линии, да се заключи на място и да вика за помощ. После да чака с надеждата някой да чуе и да е в състояние да направи нещо. Да седи и да гледа, докато пъплещата маса тебеширчета си проправят път с дъвчене и дране, приближават се и преодоляват линиите една по една.

Джоел потръпна.

— Забелязахте ли тези прашинки?

Фич погледна по-отблизо.

— Хъм. Да.

— Приличат на останки от тебеширчета — продължи Джоел. — След като са били разкъсани.

— Може би — отговори Фич и погледна косо. — Не са пресъздадени много добре. Пфу! Полицейските художници не знаят какво е важно и какво не е.

— Трябва да видим самото местопрестъпление — каза Джоел.

— Да. Сега обаче навярно вече е твърде късно. Полицаите са крачили наоколо, засегнали са линиите, залели са с киселина Забранителните линии, за да ги изтрият и да могат да претърсят стаята. И това означава…

Той замълча.

Няма да можем да огледаме местопрестъплението, ако няма друг случай, помисли Джоел. И ако полицията знае да не пипа нищо до пристигането ни.

Това означаваше да се чака изчезването на още един човек — лоша идея. По-добре да работят с наличното до момента.

— Ето — каза Фич, докато разглеждаше последния, трети лист. На него бяха изобразени усукани линии, като онези в къщата на Лили. Скицата беше озаглавена „Странен мотив, изобразен с тебешир, открит на външната стена на стаята на жертвата.“

— Колко странно. Същият като преди. Но това не е ритматически мотив.

— Господин професор — рече Джоел, взе листа и го вдигна към светлината. — Виждал съм някъде това изображение. Знам, че съм го виждал!

— Доста семпъл мотив — прецени Фич. — Може би си го виждал в шарката на някой килим или в някоя украса от дялан камък. Напомня на нещо келтско, не би ли казал? Може това да е символът на убиеца… или, ъъм, на похитителя.

Джоел поклати глава.

— Знам, че съм го виждал на място, свързано с ритматиката. Може би в някой от текстовете, които четох?

— Ако случаят е такъв, то не е било в текст, който аз съм чел. Това не е ритматически модел.

— Не е ли възможно да съществуват линии, за които още не знаем? В смисъл, само допреди няколко века дори не сме знаели, че ритматиката е възможна.

— Предполагам — съгласи се Фич. — Някои учени говорят за такива неща.

— Защо не начертаете този модел? Може да направи нещо.

— Май мога да опитам. Какво лошо? — Извади тебешир от джоба на китела си и разчисти бюрото.

После се поколеба.

Една мисъл порази Джоел. Какво лошо? Потенциално — много, ако този модел наистина има нещо общо с отвличанията.

Джоел си представи как скицата на Фич неумишлено извиква цяла армия тебеширчета или привлича вниманието на личността, която ги контролира. Една от лампите в кабинета почна да се върти по-бавно и светлината отслабна. Джоел пъргаво скочи да я навие отново.

— Май ще се наложи някога да опитаме — каза Фич. — Може би ще трябва да изчакаш отвън.

Джоел поклати глава.

— Досега изчезват само ритматисти. Смятам, че трябва да остана, да гледам и да помогна, в случай че нещо стане с Вас.

Фич поседя малко. Накрая въздъхна и са пресегна да скицира оплетената спирала върху дъската.

Нищо не се случи.

Джоел затаи дъх. Минутите минаваха. Нищо. Нервно пристъпи към бюрото.

— Точно ли го нарисувахте?

— Хмм. Е, така мисля — отговори Фич и вдигна скицата. — Ако приемем, че офицерите в дома на Хърман са я прерисували точно. — Допря с тебешира си усукания мотив, явно в опит да го накара да изчезне. Нищо.

— Няма ритматически свойства — заключи професорът. — В противен случай щях да съм в състояние да го накарам да изчезне. — Помълча, после вдигна глава. — Аз… май много изцапах писалището си. Хъм. Не ми мина през ум.

— Трябва да направим още опити — предложи Джоел. — Да опитаме различни варианти.

— Да. Може би това и ще направя. Ти обаче трябва да се прибереш у дома и да легнеш да спиш. Майка ти ще се разтревожи!

— Майка е на работа — отговори Джоел.

— Е, може би си уморен.

— Страдам от безсъние.

— Тогава трябва да си идеш и да се помъчиш да заспиш. Нямам намерение да държа ученик в кабинета си до малките часове. Вече е твърде късно. Отивай си.

Джоел въздъхна.

— Ще споделите с мен всичко, което откриете, нали?

— Да, да — съгласи се Фич и му махна.

Джоел пак въздъхна, този път по-шумно.

— Почваш да звучиш като Мелъди. Тръгвай!

Като Мелъди ли? Няма такова нещо!

— И… Джоел?

— Да?

— Движи се през добре осветените части от кампуса, когато се връщаш към общежитието, момчето ми. Нали?

Джоел кимна и затвори вратата.

11

На другата сутрин Джоел стана рано и се упъти към кабинета на Фич. Докато пресичаше росната морава, откъм канцеларията се чу шум. Джоел заобиколи хълма и видя струпана пред сградата малка тълпа.

Възрастни, не ученици.

Джоел се свъси и приближи към тях. От едната страна стоеше Екстън с червена жилетка, тъмни панталони и подходящо бомбе. Останалите хора бяха облечени по подобен начин — хубави дрехи, ярки рокли за жените и жилетки и панталони за мъжете. В лятната жега никой не носеше сако, но повечето имаха шапки.

Възрастните си мърмореха. Неколцина размахваха юмруци по посока на директор Йорк, който стоеше на прага на канцеларията.

— Какво става? — прошепна Джоел на Екстън.

Писарят потропа с бастуна си по земята и отговори:

— Родители. Проклятието за всяко училище.

— Уверявам ви, че в Армедиус вашите деца са на сигурно място! — каза директорът. — Тази академия винаги е била пристан за избраните да бъдат ритматисти.

— В безопасност като Лили и Хърман ли? — провикна се един от родителите. Другите замърмориха в знак на съгласие.

— Моля ви! Ние още не знаем какво се случва! Не правете прибързани заключения.

— Директор Йорк — обади се една жена с тясно лице и толкова остър нос, че би могла да извади окото на човек, ако се завърти бързо. — Отричате ли, че съществува известна опасност за тукашните ученици?

— Не отричам това. Само казах, че те са в безопасност в кампуса. На територията на училището не е пострадал нито един ученик. Инцидентите са станали само при посещения вън от тези стени.

— Взимам сина си! — заяви един от мъжете. — Отвеждам го на друг остров. Не можете да ме спрете.

— Учениците от Общото училище могат да се прибират у дома през лятото — каза друг. — Защо не и нашите?

— Учениците ритматисти се нуждаят от подготовка! — отвърна Йорк. — Знаете това! Ако сега действаме припряно, можем да навредим на способността им да се защитават в Небраск!

Това ги посмълча за малко. Джоел обаче чу как един баща прошепва на друг:

— На него не му пука! Йорк не е ритматист — какво значение има за него дали ритматистите измират тук, или в Небраск?

Джоел забеляза неколцина елегантно облечени мъже, които тихичко си стояха настрани и не се оплакваха. Носеха жилетки в убити тонове и триъгълни филцови шапки. Джоел не можеше да разчете по лицата им проява на някакви чувства.

Йорк най-сетне успя да разпръсне родителите. Докато те се разотиваха, мъжете с шапките приближиха директора.

— Тези кои са? — попита Джоел.

— Частна охрана — прошепна Екстън. — Онези отляво са наети от Дидрих Калоуей, рицаря-сенатор от Източна Каролина. Синът му е ритматист при нас. Не познавам другите, но подозирам, че работят за някои много влиятелни хора, чиито деца също са ритматисти в Армедиус.

Директорът изглеждаше угрижен.

— Ще му се наложи да ги пусне, нали? — попита Джоел. — Децата на много важните хора.

— Вероятно. Директор Йорк има голямо влияние, обаче ако влезе в двубой с рицар-сенатор, няма големи съмнения кой ще победи.

От височината на един хълм недалеч гледаха групичка ученици ритматисти. Джоел не можеше да прецени дали нещастните им физиономии се дължат на тревога заради отвличанията или на неудобство, че родителите им са се появили в училището. Може би и на двете.

Джоел смътно дочу как от прага на канцеларията директор Йорк казва:

— Много добре. Виждам, че нямам избор. Знайте, че правите това против волята ми.

Джоел се обърна към Екстън.

— Някой пратил ли е да повикат инспектор Хардинг?

— Не ми се вярва — отговори Екстън. — Даже не успях да се добера до канцеларията! Бяха дошли преди мен и препречваха пътя.

— Пратете човек при Хардинг — предложи Джоел. — Може би ще иска да чуе за реакцията на родителите.

— Да — каза Екстън, докато гледаше охранителите с явна враждебност. — Да, добра идея. Това няма да облекчи кой знае колко напрежението в кампуса, бих казал. Ако по-рано учениците не се страхуваха, сега определено ще се подплашат.

Джоел се отправи към кабинета на Фич и пътем подмина Джеймс Ховъл, съпровождан към класната стая от двамата си родители. Джеймс вървеше с отпуснати рамене и гледаше в земята от срам. Сигурно си имаше предимства майка ти да работи през цялото време.

На Фич му трябваше доста време да отговори на почукването на Джоел. Когато най-сетне отвори вратата, очите му бяха мътни и още беше облечен в халат.

— О! Джоел. Колко е часът?

Джоел потръпна. Разбра, че Фич сигурно е будувал до късно и е изследвал онези странни мотиви.

— Съжалявам, че Ви събудих. Нямах търпение да разбера дали не сте открили нещо. За моделите, искам да кажа.

Фич се прозя.

— Не, за съжаление. Но трябва да кажа, че не беше заради липса на старание! Изрових другата версия — от къщата на Лили — и опитах да преценя дали има вариации. Начертах стотина различни модификации на темата. Съжалявам, момко. Просто не мисля, че това е ритматическа линия.

— Виждал съм го някъде преди — отговори Джоел. — Знам, че съм го виждал, професоре. Може би трябва да отида в библиотеката и да прегледам някои от книгите, които четох напоследък.

— Да, да — прозина се отново Фич. — Звучи като… страхотна идея.

Джоел кимна, тръгна към библиотеката и остави професора да си доспива. Докато крачеше през моравата към централната площадка, той забеляза една от майките — жената с тясното лице и острия нос. Стоеше с ръце на хълбоците и явно се беше загубила.

— Ей, ти — провикна се тя. — Не познавам много добре кампуса. Би ли ми казал къде мога да намеря някой си професор Фич?

Джоел посочи към сградата зад гърба си.

— Трети кабинет. По страничното стълбище. За какво го търсите?

— Синът ми го спомена. Просто искам да си поговоря с него, да го попитам как стоят нещата тук. Благодаря ти!

Джоел пристигна в библиотеката, отвори вратата и пусна свежия утринен въздух в помещението, което някак успяваше да е усойно и мрачно дори и в най-топлите летни дни. Библиотеката нямаше много прозорци — слънчевата светлина не беше добра за книгите — и затова се осветяваше от механични фенери.

Джоел тръгна между етажерките и се насочи към познатия си отдел с книги за ритматиката от общ интерес, научни и ненаучни. Беше прочел много от тях — почти всичко в библиотеката, до което имаше право на достъп. Ако наистина беше виждал някъде модела, можеше да е в някоя от тези книги.

Отвори една от книгите, която беше поръчал преди няколко седмици, доколкото помнеше. В началото си я спомняше доста мъгляво, но когато я разлисти, потръпна. Беше приключенски роман за ритматистите в Небраск.

Спря на една страница и се зачете — почти против волята си — в редовете за някакъв мъж, който бил страшно изяден от дивите тебеширчета. Те пропълзели по кожата му под дрехите — все пак, бяха двуизмерни — и изгризали плътта му от костите.

Разказът беше художествен, пресилено драматичен. Въпреки това на Джоел му призля. Много беше искал да участва в работата на професор Фич. Ала ако се изправеше срещу армия от тебеширчета, нямаше да може да се защити. Създанията щяха да пропълзят през начертаните от него линии и да го нападнат. Нямаше да е в по-добро положение от героя на романа.

Отърси се от образите на пълзящите нагоре-надолу по него тебеширчета. Той сам беше пожелал това. Ако наистина смяташе да стане изследовател на ритматиката, ако това беше неговата цел, трябваше да живее с мисълта, че това може да е и опасно и че той няма да може да се защитава.

Остави романа настрани — книгата нямаше илюстрации — и се премести в научния отдел. Тук взе купчина книги, които му се видяха познати, и ги отнесе на една маса по-настрани.

След един час разглеждане Джоел се чувстваше точно толкова безсилен, колкото и в началото. Изпъшка, облегна се в стола и се протегна. Може би просто преследваше сенки, търсеше връзка със своя живот, за да докаже, че е полезен на Фич.

Струваше му се, че споменът за модела е по-отдавнашен. Познат, но от много, много по-рано. Джоел имаше добра памет, особено за ритматика. Събра книгите и се упъти да ги върне на място. В този момент един мъж с яркочервен ритматически кител влезе в библиотеката.

Професор Нализар, рече си Джоел. Определено се надявам един ден някой новоизлюпен млад ритматист да отправи предизвикателство към него и да му отнеме поста. Той…

Първата ученичка изчезна след пристигането на Нализар в Армедиус. Джоел почна да се двоуми, докато обмисляше този факт.

Това е просто съвпадение, рече си той. Да не избързвам с изводите.

И все пак… не говореше ли Нализар колко е опасно на бойното поле в Небраск? Смяташе, че учителите и учениците в Армедиус са слаби. Дали би стигнал толкова далеч, за да накара всички да се тревожат повече? Да направи нещо, от което всички да застанат нащрек и да почнат да учат и да тренират повече?

Но чак пък отвличане? Това е прекалено, помисли Джоел.

Все пак щеше да е интересно да разбере кои книги преглежда Нализар. Джоел зърна червената дреха, която се стрелна в ритматическото крило на библиотеката. Забърза подир професора.

Когато стигна на прага на ритматическото крило, зад него се разнесе глас.

— Джоел! — провикна се госпожица Торънт от бюрото си. — Знаеш, че не е позволено да влизаш там.

Той спря и се сви. Надяваше се тя да не обърне внимание. Библиотекарите явно имаха шесто чувство да забелязват учениците, когато вършат непозволени неща.

— Току-що видях професор Нализар — обясни Джоел. — Исках да ида да му кажа нещо.

— Не можеш да влизаш в ритматическото крило на библиотеката без придружител, Джоел — рече госпожица Торънт и продължи да слага печати в някаква книга, без да го поглежда. — Изключения не се правят.

Джоел скръцна със зъби от безсилие.

Придружител, хрумна му изведнъж. Ще помогне ли Фич?

Джоел бързо излезе от библиотеката, но предположи, че Фич може би още не се е облякъл или се е върнал в леглото. Докато го доведе до библиотеката, Нализар сигурно ще си е отишъл. Пък и подозираше, че Фич няма да одобри шпионирането на Нализар. Може би дори би се побоял да го направи.

На Джоел му трябваше някой, който е по-склонен да поема рискове…

Беше още време за закуска, а столовата беше съвсем близо.

Не мога да повярвам, не правя това, каза си той, обаче се втурна натам.

* * *

Мелъди седеше на обичайното си място. Както винаги, никой от другите ритматисти не беше избрал да седи до нея.

— Здрасти — рече Джоел, пристъпи към масата и зае едно от свободните места.

Мелъди вдигна поглед от чинията с плодове.

— О, това си ти.

— Нужна ми е твоята помощ.

— За какво?

— Искам да ме придружиш в ритматическото крило на библиотеката — тихо обясни той, — за да мога да шпионирам професор Нализар.

Мелъди набучи на вилицата парче портокал.

— Добре. Става.

Джоел примигна.

— И това е всичко? Защо се съгласяваш толкова лесно? Знаеш, че можем да си имаме неприятности.

Тя сви рамене и пусна вилицата в чинията.

— Някак си излиза, че аз успявам да си навлека неприятности и без да правя нищо. Колко по-зле може да стане?

Джоел не можеше да обори такава логика. Усмихна се и стана. Тя го последва и бързо излязоха от столовата и се понесоха към библиотеката.

— Е, има ли някаква определена причина да шпионираме Нализар? Освен факта, че е хубав.

— Хубав? — намръщи се Джоел.

— По някакъв арогантен, коварен начин — уточни Мелъди и сви рамене. — Предполагам, че имаш по-добра причина.

Какво можеше да й каже? Хардинг се притесняваше за сигурността, а и… е, Мелъди не приличаше на човек, на когото можеш спокойно да повериш тайна.

— Нализар дойде в Армедиус почти по същото време, когато учениците почнаха да изчезват — рече Джоел. Така споделяше само онова, което той беше измислил.

— И? Често наемат нови преподаватели преди началото на летните избираеми часове.

— Той е подозрителен — продължи Джоел. — Ако е бил такъв велик герой на фронта, защо е дошъл тук? Защо заема позиция на помощник-учител? Нещо става с този човек.

— Джоел, нали не намекваш наистина, че Нализар стои зад изчезването на учениците?

— Не знам — отговори Джоел, когато се озоваха пред библиотеката. — Искам само да разбера какви книги чете. Надявам се госпожица Торънт да ми позволи да вляза с придружител ученик.

— Добре, добре. Обаче правя това, само за да погледам Нализар.

— Мелъди, той не е добър човек.

— Нищо не съм казала за морала му, Джоел, само за физиономията му — отговори Мелъди и отвори вратата. Влезе със замах и Джоел я последва. Госпожица Торънт вдигна поглед, докато минаваха край бюрото й.

— Той — рече Мелъди и театрално посочи Джоел — е мой. Трябва ми някой да ми носи книгите.

Госпожица Торънт като че искаше да възрази, но за щастие реши да не го прави. Джоел забърза след Мелъди. Ала на прага на ритматическото крило спря.

От години се мъчеше да влезе тук. И по-рано беше молил ученици ритматисти да го вкарат, но никой не искаше. Не само на Нализар му се свидеха ритматическите тайни. Целият орден беше обгърнат в атмосфера на затвореност. Ритматистите се хранеха на отделна маса. Изразяваха враждебност към учените, които не са ритматисти. Разполагаха със свое крило в библиотеката и там се съхраняваха най-добрите текстове по ритматика.

Джоел пое дълбоко дъх и последва Мелъди — която се беше извърнала към него с раздразнено изражение и потропваше с крак. Джоел не й обърна внимание. Той ликуваше. Дори излъчването на помещението не беше като в обикновеното крило. Етажерките бяха по-високи, книгите бяха по-стари. По стените висяха множество таблици и диаграми.

Джоел пристъпи към едно подробно изображение на защитата на Тейлър — една от най-сложните и противоречиви ритматически защити. Виждал беше само дребни и неясни скици. Тук обаче отделните елементи бяха представени ясно и описани много подробно, а отстрани се даваха и по-дребни скици на няколко вариации на защитата.

— Джоел — сопна се Мелъди, — не си зарязах закуската наполовина, за да гледаш картинки. Честно.

Джоел неохотно върна вниманието си към задачата. Етажерките бяха достатъчно високи, та Нализар да не види нито него, нито Мелъди, когато влизат — което беше добре. Джоел направо не искаше да си представи какъв шум би вдигнал Нализар, ако хване неритматист да наднича из тези книги.

Джоел махна на Мелъди и бързо тръгна между редовете. Като че книгите не бяха така подредени, като в общото крило, обаче библиотеката не беше чак толкова голяма. Би трябвало да успее да намери…

Джоел застина на пътеката между етажерките. Нализар беше на не повече от пет стъпки от него.

Мелъди дръпна Джоел настрани, далеч от погледа на Нализар. Момчето потисна въздишката си и я последва на другия ред. Успяха да надзърнат между етажерките и да видят Нализар, но заради слабата светлина Джоел не смогна да прочете заглавието на книгата му.

Нализар погледна към мястото, където преди малко стоеше Джоел. После се обърна — въобще не забеляза Джоел и Мелъди, които го наблюдаваха иззад книгите — и се отдалечи.

— Какви книги има тук? — прошепна Джоел.

Мелъди мина от другата страна — нямаше значение дали Нализар ще я види — и взе една книга. Сбърчи нос и я показа на Джоел през процепа между етажерките. Теоретични постулати на развойната ритматика, преработено издание, с предговор от Аттин Балазмед.

— Сухарска работа — каза Мелъди.

Теоретична ритматика, рече си Джоел.

— Трябва да разбера точно кои книги носеше Нализар!

Мелъди извъртя очи.

— Чакай тук — каза тя и тръгна нанякъде.

Джоел чакаше нервно. Наоколо надзъртаха ученици ритматисти. Гледаха го странно, но никой не се заяде.

След няколко минути Мелъди се върна и му подаде листче. На него бяха записани три заглавия.

— Нализар ги даде на библиотекарите, после се върна в час, като поиска да му ги изпишат и да му ги пратят в кабинета.

— Как се сдоби със заглавията? — попита развълнувано Джоел и взе листчето.

— Отидох при него и споменах колко ми е противно наказанието да разнасям съобщения.

Джоел примигна.

— Това го накара да ми дръпне една лекция. Професорите обожават да държат лекции. Все едно, докато ме назидаваше, успях да прочета заглавията на гръбчетата на книгите, които носеше.

Джоел отново ги погледна. Предположения за възможността за нови и неоткрити ритматически линии, гласеше първото, от Джералд Тафингтън. Другите две имаха по-мъгляви заглавия, нещо теоретично, обаче тази изглеждаше истинска скъпоценност.

Нализар проучваше новите ритматически линии.

— Благодаря ти — каза Джоел. — Наистина. Благодаря ти.

Мелъди сви рамене.

— Трябва да вървим. Току-що получих лекция от Нализар — не искам и Фич да ми чете, задето съм закъсняла.

— Да, права си — съгласи се той. — Секунда.

Хвърли поглед към претъпканите с книги лавици. Толкова дълго беше опитвал да влезе.

— Трябва да се сдобия с няколко от книгите — заяви той. — Ще ги изпишеш ли за мен?

— Можеш да вземеш една. Днес определено съм нетърпелива.

Реши да не спори. Вместо това погледна над близкия куп, където се беше размотавал Нализар.

— Идвай — каза тя.

Джоел измъкна томче с обещаващ вид — Човекът и ритматиката: произходът на силата. Подаде й книгата и двамата излязоха. Госпожа Торънт още веднъж ги изгледа недоволно, но неохотно изписа книгата на името на Мелъди. Щом излязоха на моравата, Джоел изпусна дълбока въздишка.

Мелъди му подаде книгата и той я напъха под мишницата си. В момента обаче тя изглеждаше много по-маловажна от късчето хартия. Джоел разполагаше с доказателство, че Нализар се интересува от новите ритматични линии.

Разбира се, Фич бе убеден, че усуканата спирала не е ритматическа. Ставаше дума за още една подозрителна връзка — тя нямаше да потвърди, че Нализар е замесен. Трябва да се добера до онази книга, помисли си Джоел. Ако съдържа нещо подобно на този усукан модел, ще имам доказателство.

Това звучеше крайно опасно. Може би за Джоел щеше да бъде най-добре да отиде при Хардинг и да сподели притесненията си. Изпълнен с колебание, той сгъна листчето и го пъхна в джоба си. Мелъди вървеше до него в бялата си пола и притискаше папката до гърдите си. На лицето й се бе изписало резервирано изражение.

— Още веднъж ти благодаря — рече той. — Наистина. Смятам, че това ще помогне много.

— Мисля, че е хубаво от мен да има някаква полза.

— Виж, за това, което ти казах оня ден. Нямах това предвид.

— Това имаше предвид — отвърна му тя с непривично мек глас. — Ти само беше честен. Знам, че не съм добра в ритматиката. Реакцията ми ме прави двойно по-глупава, понеже опитвам да отрека истината. Нали?

— Не си справедлива към себе си, Мелъди. Ти наистина си добра с тебеширчетата.

— От което имам голяма полза.

— Това е забележително умение — каза Джоел. — В него си много по-добра от мен.

Тя врътна очи.

— Окей, преувеличаваш. Няма нужда да бъдеш толкова мелодраматичен — просто знам, че опитваш да се почувстваш по-добре. Прощавам ти, ясно?

Джоел се изчерви.

— Ти си неприятна личност, знаеш ли?

— Окей — рече тя и вдигна показалец. — Виж сега, стигна твърде далеч в другата крайност. Ако опиташ наистина сериозно, може би ще успееш да намериш златната среда между снизходителното и обидното отношение към мен.

— Съжалявам — промълви Джоел.

— Без значение — продължи тя. — Фактът е, че независимо колко съм добра в Линиите на създаването, аз все още не мога да си изградя прилична защита. Един добър изстрел с Мощна линия ще ме извади от който и да е дуел.

— Не е задължително — възрази Джоел. — Виж, независимо от всички приказки на професор Фич за предусещането, може би тази стратегия не е подходяща за теб.

— Какво имаш предвид? — попита тя и го изгледа подозрително, явно в очакване на още една обида.

— Да си опитвала Защитата на Джордан?

— Не съм я и чувала.

— Усложнена е — обясни Джоел. — Една от най-сложните, за които съм чел. Но би могла да проработи. Трябва да начертаеш Забранителна мрежа, после… — той се поспря. — Ето, направо ще ти покажа. Имаш ли тебешир?

Тя завъртя очи.

— Разбира се, че имам. По време на първата година в ритматическото училище, ако някой професор те хване без тебешир, може да ти нареди да търкаш подовете два часа.

— Наистина?

Тя кимна и му подаде парче. Площадката беше наблизо и не изглеждаше, че някой я използва. Джоел се затича по хълма, а Мелъди го последва.

— Ей — подвикна му тя. — Няма ли да си докараме неприятности, че сме по-късно при вратата на Фич?

— Съмнявам се — каза Джоел, щом достигна залятия с бетон връх на хълма. — Фич будуваше до късно през нощта, а тази сутрин го прекъсваха на няколко пъти. Обзалагам се, че все още спи. Окей, гледай тук сега.

Джоел остави книгата си настрана, коленичи и очерта груба скица на защитата на Джордан. Елипсоидна защита, със стабилизираща линия на всяка свързваща точка. Главната особеност на защитата обаче не беше основната окръжност, а голямата, изградена от Забранителни линии клетка около нея. Малко напомняше на Джоел онова, което Хърман Либел бе опитал.

— Това те затваря — произнесе Мелъди и приклекна до него. — Не можеш да направиш нищо, ако се оградиш с Линии на забраната. Това е елементарна ритматика — дори и аз го знам.

— Това е основно практическо правило, така е — съгласи се Джоел и продължи да рисува. — Много от усложнените ритматични фигури късат с древната мъдрост. Истински добрите дуелисти знаят кога да поемат риск. Гледай тук.

Той посочи с тебешира си към част от фигурата.

— Направих големи кутии и от двете страни. Теорията при Джордан е да ги напълниш с нападателни тебеширчета. Ако те бива с тебеширчетата, ще можеш да им Наредиш да чакат и да не атакуват твоята линия откъм гърба. И тъй, докато твоят противник губи време в блъскане по предната ти линия, ти подготвяш едно съкрушително нападение. Щом си готов, пускаш лавината от тебеширчета и бързо начертаваш отново Забранителната линия. Използваш Мощни линии, за да унищожиш вражеските тебеширчета, проникнали при теб, докато защитата ти е била свалена, а след това създаваш още една вълна от тебеширчета. Може и да си по-бавен от опонента си, но това няма значение, понеже твоите атаки идват на огромни пристъпи, които го объркват и не му оставят възможност да отвърне. Създателят на защитата, Матю Джордан, е спечелил с нея два-три много престижни дуела и предизвикал истинска врява сред академичната общност, понеже защитата била твърде неконвенционална.

Мелъди вирна глава:

— Драматично.

— Искаш ли да опиташ? — каза й Джоел. — Можеш да използваш скицата ми като образец.

— Май не бива — отговори тя. — Искам да кажа, професор Фич…

— Хайде де — каза Джоел. — Само веднъж. Виж, аз те вкарах в библиотеката, за да можеш да гледаш влюбено Нализар, нали?

— И да ми вика.

— Идеята беше твоя — рече Джоел. — Ще чертаеш ли, или не?

Тя остави тетрадката си и коленичи върху бетона. Извади тебешира, погледна миниатюрната рисунка на Джоел и започна да очертава елипса около себе си.

Джоел също започна да чертае.

— Правя Балинтейн — каза той и очерта окръжност наоколо си. — С твоята защита на Джордан обаче няма нужда да обръщаш особено внимание какво върша. Просто действай с най-голямата възможна бързина.

Тя се захвана, направи защитен правоъгълник около Кръга на отбраната и после бързо започна тебеширчетата.

Джоел рисуваше и се надяваше инстинктът му да не го е подвел. Голямата слабост на защитата на Джордан бяха тебеширчетата. Трудно беше да ги контролираш по този начин — това бе възможно, понеже дуелът беше официален и тя можеше да ги насочи право към целта си.

По някаква причина тебеширчетата не се поддаваха лесно на контрол, ако човек искаше просто да чакат наблизо. Ето защо повечето ритматисти или ги пращаха в настъпление, или ги приковаваха за някоя свързваща точка.

Наистина трябва повече да изучавам теорията за тебеширчетата, мислеше Джоел, докато довършваше защитата си. Може би мога да накарам Мелъди да изпише няколко книги по въпроса.

— Окей — каза той и се протегна, за да начертае няколко Мощни линии. — Това изисква малко въображение, тъй като линиите ми не могат да вършат нищо. Все едно ме бива да чертая Мощни линии — което е факт — и всяка от тях удря отбраната ти в една и съща точка и я отслабва. Добре направената Отбранителна линия може да издържи около шест удара от Мощната; Линията на забраната може да поеме десет. Щом видиш накъде стрелям, постави втора Забранителна линия зад първата, за да ме забавиш.

Тя го стори.

— Сега ми се налага да преодолея две Линии на забраната и една Отбранителна. Това означава, че с тази защита имаш на разположение времето на двадесет и шест Мощни, за да си нарисуваш тебеширчетата. Това не е много време, имайки предвид…

Той замлъкна — тя протегна ръка напред и опря тебешира от вътрешната страна на Забранителната си линия, за да пусне тебеширчетата.

Толкова бързо!, рече си той. Аз начертах само шест от Мощните си линии! Вярно, не работеше с най-голямата си възможна бързина, но дори така…

Линията на Мелъди изчезна — отстраняването на линия отнемаше четири секунди — и осем завършени тебеширчета се устремиха към него по бетона.

— Охо — каза той.

Мелъди вдигна поглед и отметна кичур къдрава червена коса от очите си. Примигна изненадано, сякаш разтърсена от това, че всъщност го е направила. Джоел се втурна да чертае още Мощни линии и да се отбранява срещу създанията.

Това, разбира се, не доведе до нищо. В разгара на битката Джоел почти забрави, че не е ритматист.

Тебеширчетата достигнаха отбраната му и се поспряха. За миг изпита пристъп на страх — предполагаше, че е подобно на изпитаното от Хърман Либел, докато е седял беззащитен срещу нападащата го група тебеширени чудовища.

Все пак Джоел не вярваше, че Хърман е бил принуден да застане срещу еднорози.

Най-накрая тварите пробваха защитата на Джоел — разбира се, тя не ги спря. Завтекоха се неудържимо напред, обкръжиха Джоел и започнаха да го обикалят в кръг. Той се сви и си представи как разкъсват плътта му. За щастие, тези тебеширчета бяха безвредни.

— Еднорози? — страдалчески попита той.

— Еднорогът е много благородно и величествено животно!

— Просто… е недостоен начин да бъдеш надвит, особено докато подскачат около теб по този начин.

— Е — каза тя и стана — поне нямам розов тебешир. Не ни разрешават да ползваме цветни преди третата година.

Джоел се усмихна.

— Ти се справи наистина добре. Не мога да повярвам, че ги нарисува толкова бързо.

Тя прекрачи и опря тебешира си до единия от еднорозите. Той веднага спря да подскача и замръзна на място, сякаш отново се бе превърнал просто в рисунка. След четири секунди изчезна. Тя извърши същото и с останалите.

— Не беше трудно — рече Мелъди. — Просто трябваше да накарам тебеширчетата си да чакат преди нападението.

От малкото, което бе прочел, не звучеше толкова лесно. Ако тебеширчетата не получеха точни инструкции, щяха да нападнат Линията на забраната на човек. Когато той я унищожеше, те щяха да се объркат и да се размотават, вместо да се втурнат срещу противника му.

— Казах ти, че Джордан ще ти върши работа — рече Джоел и се изправи.

— Ти подходи меко — отвърна тя. — А и линиите ми не бяха чак толкова добри. Бас ловя, че би могъл да пробиеш Забранителната ми стена с половината от необходимите иначе изстрели.

— Може би — съгласи се Джоел. — Не очаквах, че ще работиш толкова бързо. Елипсата ти беше провал — но това нямаше значение. Свърши отлична работа, Мелъди. Можеш да го направиш. Просто трябва да откриеш образци и защити, които съответстват на уменията ти.

При тези думи тя се усмихна плахо.

— Благодаря.

— Истина е.

— Не — възрази тя. — Не благодаря за комплимента. Благодаря, че ми показа това. Съмнявам се, че ще промени радикално стила ми — няма да стана добър ритматист, докато не науча кръговете. Но все пак е хубаво да знам, че мога да направя нещо като хората.

Джоел се усмихна в отговор.

— Добре. Е, може би вече трябва да отиваме в клас. Професор Фич…

Той спря, щом забеляза в далечината една фигура — фигура в полицейска униформа и шапка, възседнала едър кон. Той си припомни, че помоли Екстън да повика инспектора, и помаха с ръка.

— Джоел? — попита го Мелъди.

— Само секунда — отвърна той. — Ти продължавай. Трябва да говоря с този полицай.

Тя се обърна.

— Прахолякът да го отвее дано! Това да не е жребец Еквиликс?

Докато тя говореше, Джоел установи, че е права. Хардинг пусна животното в тръс, но това не беше кон. Вярно е, че бе оформен като такъв, но беше изработен от метал, със стъклени страни, които откриваха въртящите се зъбчати колела и цъкащите пружини.

— Джоел, синко — попита Хардинг, докато приближаваше на жребеца и металните му копита се отпечатваха дълбоко в пръстта. — Как е на академичния фронт?

— Добре, господин инспектор — отговори Джоел.

Той беше виждал механични коне и преди, разбира се. Бяха скъпи, но не и рядкост. Еквиликсът обаче не беше какъв да е пружинен механизъм. Изработен беше по най-новите механични технологии от Египтия и се твърдеше, че бил изключително интелигентен. Там работеше жена — гениален учен — която бе измислила нови начини да навива пружините, за да провежда енергия през хармоничните намотки.

Джоел погледна ясните стъклени очи на машината и можа да види как мъничките пружинки и роторчета се движат вътре и как миниатюрни лостчета мърдат нагоре и надолу като клавишите на пишеща машина и направляват функциите на сложния му механичен мозък.

— А коя е тази красива млада госпожица? — попита Хардинг. Тонът му беше любезен, но Джоел усети колебанието.

Красива? Толкова често го дразнеше, че забравяше колко привлекателна може да бъде, когато се усмихва. Както постъпваше в момента.

— Тя е ученичка на професор Фич — обясни Джоел.

— Госпожица…?

— Мънс — отговори тя.

Я чакай, мина през ума на Джоел. Мънс. Чувал съм това име наскоро. И то за някой, който не е Мелъди.

— Госпожице Мънс — откликна Хардинг и вдигна синята си шлемообразна шапка. После се обърна към Джоел. — Благодаря ти за идеята за родителите, Джоел. Трябва да обезопасим този кампус; наредих от този момент нататък да не се позволява на никой ученик да излиза вечерно време или през уикенда. Поисках подкрепления, за да направим мястото оперативна база и предна отбранителна линия!

Джоел кимна.

— Стори ми се, че няма да е добре родителите да започнат да бягат с децата си. Където и да отидат… извършителят може да ги последва.

— Съгласен — отвърна Хардинг.

Мелъди изгледа Джоел и очите й се присвиха.

— Между другото, войнико — обърна се Хардинг към Джоел, — да си виждал русокоса жена, висока метър и седемдесет, с хваната на кок коса, на около тридесет и пет години, облечена в синя рокля? С остри черти и тясно лице?

— Видях я — отвърна Джоел. — Тя е майка на ученик ритматист.

Хардинг изсумтя.

— Не бих казал. Това е Елизабет Уорнър — репортер.

— Жена репортер? — запита Джоел.

— Че какво нередно има в това? — включи се намусено Мелъди.

— Нищо — бързо каза Джоел. — Просто… не съм чувал за такова нещо досега.

— Времената се менят — обясни Хардинг. — На бойното поле се сражават жени ритматисти и бас ловя, че иде ден, когато дори обикновените жени ще постъпват в армията. Жени или не, все тая — пресата е неприятел. Постигнат ли своето, целият остров ще изпадне в паника! Къде я видя, синко?

— Беше се запътила към кабинета на професор Фич.

— Поврага — изрече Хардинг и обърна коня. Джоел можеше да чуе как предавките и пружините вътре се движат.

— Следвай ме! — викна Хардинг.

Впусна се в галоп към ритматическия кампус.

— И за какво точно е всичко това? — попита Мелъди.

— Ъ… нищо.

Тя врътна поглед с театрално изражение на лицето:

— Повярвах ти.

— Не мога да ти кажа — отговори той.

— Ще ме обречеш на пълно невежество!

— Хм, не — заусуква го Джоел. — Виж, аз наистина не знам нищо.

— Това лъжа ли е?

Джоел се подвоуми:

— Даа.

Тя подсмръкна раздразнено.

— А аз си мислех, че започваме да се разбираме толкова добре.

Сграбчи тетрадката си и тръгна.

— Животът ми — отсече тя и вдигна високо ръка — е трагедия! Дори приятелите ми ме лъжат!

Джоел въздъхна. Хвана книгата, която тя бе взела за него, а после се втурна подире й към кабинета на Фич.

12

— Хмм, да, действително разговарях с тази жена — рече обърканият професор Фич. — Не беше убедена дали да остави сина си в Армедиус. Искаше да се увери, че полагаме искрени усилия да опазим децата.

— И Вие й отговорихте — каза инспектор Хардинг.

— Разбира се. Тя едва удържаше сълзите си. Божичко, инспекторе, никога не съм могъл да се справям с жени на ръба на истерията. Не казах много — че сме сигурни, че зад това стои ритматист, обаче ние се надяваме, че децата може още да са живи, и работим по някои особени рисунки с тебешир на двете местопрестъпления.

— Професоре — отвърна Хардинг и отри чело, — това е ужасяващ пробив в сигурността. Ако бяхте войник под мое командване, опасявам се, че щеше да ми се наложи да Ви накажа.

— О, Небеса, като че ли си има причина да съм професор, а не войник.

Джоел повдигна вежда и се постара да не изпитва прекалено самодоволство от обстоятелството, че и Хардинг, и Фич настояха Мелъди да чака отвън, а него оставиха.

— За съжаление — продължи Хардинг, крачейки напред-назад из преддверието на кабинета на Фич с ръце зад гърба — това вече не може да се поправи. Отбраната ни бе преодоляна и един от противниците избяга с нашия боен план. Трябва да го понесем и да се надяваме на най-доброто. Силно настоявам, професоре, да избягвате да разговаряте за тези неща с когото и да е.

— Разбирам, инспекторе — отговори Фич.

— Добре. Сега, смятам, че трябва да знаете, че помолих рицаря-сенатор за Нова Британия за разрешение да установя периметър тук, в Армедиус. Той се съгласи да ми отпусне един пълен легион на джеймстаунската милиция, който да използвам за отбраната на това място.

— Вие ще… окупирате училището? — попита Фич.

— Няма да правя нищо толкова драстично, професоре — отвърна Хардинг, врътна се на пета и се отправи в обратна посока. — Ритматистите са едно от най-големите богатства на Съюза; трябва да се погрижим за тяхната охрана. Ще разположа патрули на територията на училището. Можем да използваме чистата заплаха и да попречим на този призрачен похитител да удари отново.

— Директорът Йорк ми даде стая в кампуса за оперативна база. Моите хора няма да се месят в ежедневната работа на училището. Ние обаче искаме да ни виждат и така учениците да знаят, че са защитени. Това сигурно ще помогне и да предразположим родителите, които явно са решени да съсипят бойния дух и да изолират децата си, което би довело до лесен разгром.

— Какво беше това? — попита Фич. — Какво правят родителите?

— Някои родители на учениците ритматисти изтеглят децата си от училището. Младият Джоел беше достатъчно съобразителен да ме предупреди. За жалост, не успях достатъчно бързо да обезопася района. Поне дузина ученици — главно ритматисти — бяха изтеглени тази сутрин.

— Това не звучи добре — каза Фич. — Всички нападения станаха извън кампуса. Защо биха поискали да отведат децата си от Армедиус?

— Когато става въпрос за децата им, родителите се държат непредсказуемо. По-скоро бих се сражавал с отряд от Забравените, вместо да се занимавам с някоя богата майка, която смята, че синът й се намира в опасност.

Фич изгледа косо Джоел, но Джоел не знаеше как да изтълкува този поглед.

— Войници, вече сте осведомени какво е положението — додаде Хардинг. — Трябва да подновя обиколките, щом няма какво повече да обсъждаме.

Трябва да им кажа, помисли Джоел. Не мога просто да се промъквам наоколо и да се мъча сам да се сражавам с Нализар.

— Всъщност — продума той, — хмм, да, има нещо, което може би трябва да спомена.

Двамата се обърнаха към него и Джоел изведнъж се почувства неловко. Как по-точно да обвиниш един преподавател в отвличане?

— Сигурно не е нещо важно — продължи той, — обаче по-рано днес видях професор Нализар да се държи подозрително. Отвличанията почнаха едва след като директорът го нае на работа, да знаете.

— Джоел! — възкликна професор Фич. — Разбирам, че си ядосан на Нализар заради дуела с мен, но това е неуместно!

— Не е заради дуела, господин професоре. Просто… хммм…

— Не. Добре правиш, Джоел — намеси се Хардинг. — Трябва да споменаваш подобни неща. Не мисля обаче, че има защо да се тревожим за Андрю Нализар.

Джоел го огледа внимателно.

— Познавате ли го?

— Познавам го, разбира се. В Небраск Нализар е легенда. Познавам не по-малко от две дузини мъже, които му дължат живота си. И аз самият съм сред тях.

— Искате да кажете, че той е истински герой, както не спира да разправя на всички?

— Разбира се — отговори Хардинг. — Ще призная, че не е от скромните, но мога да простя нещо такова, ако е заслужено. А, по едно време тебеширчетата се бяха промъкнали по реката към източния фронт! Ако преодолееха нас, щяха да фланкират армията ни и може би да вземат целия източен фронт. А оттам можеха да се покатерят на повалени дървета и да плават върху тях, да нападнат близките острови и да всеят ужас.

— Както и да е, моят отряд здравата беше загазил. Тогава дойде Нализар и съвсем сам ни направи укрепление. Устоя срещу стотици тебеширчета. Праховете да ме отнесат, ако той не спаси живота на всички ни. Мога да разкажа не една такава история. Рядко съм виждал ритматист, толкова умел и хладнокръвен като Андрю Нализар. Срамно беше, че…

Той млъкна.

— Че какво? — попита Джоел.

— Извинявай, синко — отговори Хардинг. — Току-що си дадох сметка, че не ти се полага да знаеш това. Както и да е, Нализар не е заплаха. Всъщност, щастлив съм, че той се намира в кампуса. Чувствам се добре, когато този човек е зад гърба ми.

Хардинг им кимна. Като че се канеше да козирува, обаче се спря навреме, излезе от кабинета и заслиза по стълбите.

— Не очаквах това — каза Джоел. — За Нализар, искам да кажа.

— Честно казано и аз не го очаквах — отвърна Фич.

— Нализар не може да е герой — заяви Джоел. — Той е надут въздухар!

— Ще се съглася с прилагателното, но съществителното… Е, той ме победи съвсем умело. Както и да е, не подобава на един ученик да говори така за преподавател. Трябва да показваш уважение, Джоел.

Чу се почукване на вратата. След миг тя се отвори и се показа Мелъди, която явно беше решила да не чака да й отговорят.

— Стигнах до заключението — сърдито подзе тя, — че е свършено с всички тайни, ценни, интересни разговори и ние, обикновените хора, вече можем да влезем.

— Мелъди, миличка — отговори Фич. — Не че искахме да те държим настрани, просто…

Тя вдигна ръка.

— Предполагам, че днес ще трябва да прекопирам още?

— Да, ъъъ, да. Много е добре за теб да се упражняваш. Един ден ще ми благодариш.

— Добре — рече Мелъди. Взе скицник и писалка и се обърна да си върви.

— Мелъди? Къде отиваш? — попита Фич.

— Ще работя ето тук, на простия, незначителен праг. Така няма да преча на важните разговори, които, вие двамата, може би ще имате нужда да водите.

С тези думи тя затвори вратата зад гърба си.

Фич въздъхна, поклати глава и се върна при писалището си.

— Сигурен съм, че тя ще го превъзмогне — рече той, седна и почна да разлиства книжата си.

— Аха — отвърна Джоел, който още гледаше подире й. Дали отново щеше да му се разсърди? А той току-що извади наяве добрата й страна. Адски трудно му беше да се оправя с това момиче. — Какво ще искате да направя, господин професоре?

— О, хъм. Ах. Добре. Честно казано, не знам. Според моя план трябваше да работиш по регистрите още няколко седмици. Хъм. — Фич взе да почуква с показалец по бюрото. — Защо не си вземеш свободен ден? През последните седмици работи толкова много. Това ще ми даде възможност да прегледам материалите от Хардинг. Сигурен съм, че утре ще имам нещо, което да правиш.

Джоел понечи да възрази — със сигурност можеше да помогне на професора с разучаването на странните линии — но се спря. Погледна книгата, която още носеше, онази, която Мелъди взе за него.

— Добре тогава — реши той. — До утре.

Фич кимна и се зае отново с книжата си. Джоел отвори вратата да си върви. Едва не се препъна в Мелъди, която наистина се беше разположила да рисува точно на прага. Тя намусено му направи път. Джоел слезе по стълбите с намерението да открие сенчесто място, където да разгледа книгата на спокойствие.

* * *

Джоел седна под едно дърво с книгата в ръка. На игрището в далечината учениците играеха футбол — летен избираем предмет — и подритваха топката към голлинията. Джоел чуваше виковете им, но те не го дразнеха.

Полицаи патрулираха из кампуса, обаче не се натрапваха, както Хардинг беше обещал. В клоните над Джоел чуруликаше птичка, малък механичен краб се туткаше по моравата и подкастряше тревата. Пред него се мотаеха дълги метални пипала, с чиято помощ той не излизаше от пределите на моравата и не режеше неща, които не бива.

Джоел се облегна на ствола на дървото и вдигна поглед към лъскавите листа. Когато избра книгата, по заглавието — Произходът на силата — предположи, че се отнася до откриването на ритматиката в далечните времена, когато Съединените острови били още млади. Очакваше задълбочено проучване на крал Грегъри и първите ритматисти.

Ала книгата описваше как хората стават ритматисти.

Това се случваше при церемонията по въвеждането на всеки Четвърти юли. Всяко момче или момиче, навършило осем години след предишната церемония, биваше довеждано в местния Монархически параклис. Викарият благославяше групата. После децата влизаха едно по едно в залата на въвеждането. Постояваха вътре няколко минути и излизаха от другата страна — символ на ново раждане. След това им даваха тебешир и ги караха да начертаят линия. От този момент нататък някои можеха да създават рисунки с ритматически сили. Други — не. Беше съвсем просто.

Ала в книгата този процес не изглеждаше никак прост. Джоел отново я разлисти и се намръщи объркано. През това време градинският краб се приближи и щом пипалата му докоснаха крака на момчето, се обърна. Авторът на книгата смяташе, че читателят му е ритматист. Пишеше за неща като „обвързване“ и друго нещо, наречено „Блясък на сянката“.

Явно във въвеждането имаше много повече, отколкото Джоел смяташе. В залата ставаше нещо — и то физически променяше някои деца и им даваше ритматически сили. Не беше само невидимото докосване на Господаря.

Ако написаното в книгата беше вярно, то ритматистите получаваха някакво особено видение или преживяване в залата на въвеждането, и не говореха за него. Когато излизаха, за да начертаят първата си линия, те вече знаеха, че са станали ритматисти.

Това разбиваше на пух и прах всичко, което Джоел разбираше. Или поне така изглеждаше. Джоел се смяташе за начетен в областта на ритматиката, обаче този текст беше изцяло над възможностите му.

Обвързването на Блясъка на сянката, когато се отстрани четвъртата същност, често бива неопределим процес и извършващият свързването трябва мъдро да обмисли ситуацията, преди да вземе решение за съдовете, които следва да бъдат пробити.

Какво въобще значеше това? Джоел винаги си мислеше, че успее ли да влезе в ритматическото крило на библиотеката, ще научи много. Не му беше минавало през ума, че много от книгите ще надхвърлят способностите му.

Захлопна книгата. Недалеч механичният краб почна да забавя ход. Беше късно и градинарят сигурно щеше да дойде и или да го навие пак, или да го прибере за през нощта.

Джоел стана, тикна книгата под мишница и се потътри към столовата. Чувстваше се някак особено след цял следобед, прекаран в учене. Надзорът над кампуса се засилваше, нощем изчезваха ученици. Струваше му се грешно просто да си седи и да чете книжки. Искаше да помогне някак.

Можеше да вземеш книгата, която Нализар взе от библиотеката…, помисли той. Въпреки казаното от Хардинг, Джоел просто нямаше вяра на Нализар. В онази книга имаше нещо важно. Но какво? И как да се добере до нея?

Джоел тръсна глава и влезе в столовата. Майка му беше там — а това беше хубаво — и Джоел отиде и си сипа от основното блюдо за вечерта: спагети със запръжка и кюфтета. Наръси спагетите с пармезан, взе пръчици за хранене и се отправи към масата.

— Здрасти, мамо — рече той и седна. — Как мина денят ти?

— Тревожно — отговори майка му и изгледа групичка полицаи, които се хранеха заедно. — Може би не трябва да излизаш сам вечер.

— Точно сега кампусът навярно е най-безопасното място в целия град — отвърна Джоел и загреба от храната. Спагети с пържени чушки, корен и пикантен доматено-соев сос. Италианската храна му беше една от любимите.

Майка му продължаваше да наблюдава офицерите. Вероятно — както каза и Хардинг — бяха тук, за да напомнят на хората, че кампусът се охранява. Полицаите обаче също така изнервяха хората още повече, защото им напомняха за съществуващата опасност.

Носеха се приглушени разговори. Джоел няколко пъти чу да се споменава за Хърман и Лили, но при минаването на готвачите долови и сумтенето им за „ония ритматисти“, които застрашават кампуса.

— Как може да са толкова глупави? — попита Джоел. — Ние се нуждаем от ритматистите. Да не би да искат тебеширчетата да се измъкнат от Небраск?

— Хората са уплашени, синко — отвърна майка му. Тя от време на време разбъркваше храната си, но явно не ядеше много. — Кой знае. Може пък цялата работа да е резултат от някаква караница между ритматистите. Те са толкова потайни…

Тя погледна професорите. Фич го нямаше — сигурно работеше по изчезванията. И Нализар не беше на мястото си. Джоел присви очи. Нализар беше замесен някак, нали така? Джоел не се беше отказал от идеята да открие книгата, която Нализар проучваше.

Учениците ритматисти си шушукаха на масата и изглеждаха притеснени и разтревожени. Като мишки, които са подушили, че котката се задава. Както обикновено, Мелъди седеше на крайчеца на масата и от двете й страни имаше поне по две свободни места. Хранеше се, свела поглед, и не разговаряше с никого.

Сигурно й е трудно, осъзна Джоел, да няма с кого да си поприказва, особено в тези напрегнати дни. Преглътна малко спагети и се замисли колко остро реагира тя на изключването от срещата с Фич и Хардинг. Обаче… може и да си имаше причина. Дали защото всички останали ритматисти като един я пренебрегваха?

Джоел усети вина.

— Джоел — рече майка му, — може би не е добра идея да учиш при професор Фич тъкмо сега.

Джоел отново се обърна към нея и тревогата измести чувството му за вина. Майка му можеше да прекрати заниманията с Фич. Отидеше ли при директора…

През ума му минаха десетина възражения. Но не, не бива да протестира прекалено. Ако го стори, майка му ще се запъне и ще настоява, че това трябва да се направи. Тогава с какво да отговори? Как?

И установи, че пита:

— Това ли би поискал татко?

Ръката на майка му застина с пръчици в спагетите и не помръдна.

Винаги беше опасно да припомня за баща си. Майка му не плачеше често, вече не. Поне не много. Ужасяващо беше, че една нищо и никаква злополука в железницата внезапно може да тури край на всичко. Щастие, планове за бъдещето, шансовете на Джоел да стане ритматист.

— Не, баща ти не би искал да ги изпратиш в изгнание, както правят другите. Всъщност и аз не искам. Само… внимавай, Джоел. Заради мен.

Той кимна и си отдъхна. За беля установи, че погледът му все се връща на Мелъди. Седнала сама. Всички останали в столовата хвърляха погледи на ритматистите, шушукаха си по техен адрес, все едно те бяха изложени на показ.

Джоел забучи пръчиците си в спагетите и стана. Майка му го изгледа, обаче не каза нищо, когато той прекоси помещението и отиде до масата на ритматистите.

— Какво? — попита го Мелъди, щом той дойде. — Дойде още малко да ме поласкаеш, за да ме накараш да те вкарам там, където не трябва да ходиш, така ли?

— Видя ми се, че скучаеш — отговори Джоел. — Помислих, че може да поискаш да дойдеш да вечеряш с майка ми и с мен.

— О? Сигурен ли си, че не ме каниш, само за да ме изриташ, когато трябва да говориш за нещо важно?

— Знаеш ли, забрави — отговори Джоел, обърна се и тръгна наперено.

— Извинявай — обади се Мелъди зад него.

Джоел я погледна. Мелъди изглеждаше нещастна, седеше и гледаше купата кафеникавочервени спагети. В бърканицата беше забучена вилица.

— Извинявай — повтори тя. — Наистина с удоволствие бих дошла при вас.

— Добре, идвай тогава — каза Джоел и й махна.

Мелъди се поколеба, после взе купата и забърза подире му.

— Знаеш как изглежда това, нали? Че бягам заедно с някакво момче два пъти за един ден? Че седя с него на вечеря?

Джоел се изчерви. Страхотно, рече си той. Само това ми липсваше.

— Няма да си имаш неприятности, задето не седиш с останалите, нали?

— Не. Насърчават ни да седим там, но не ни карат. Просто никога не съм имала къде да ида.

Джоел я покани на своето място срещу майка му на масата за прислугата и няколко човека се посместиха, за да може Мелъди да седне. Тя се разположи и приглади полите си. Изглеждаше малко нервна.

— Мамо — рече Джоел, докато сядаше и вземаше пръчиците си, — това е Мелъди. И тя учи през лятото при професор Фич.

— Приятно ми е да се запознаем, миличка — рече майка му.

— Благодаря, госпожо Саксън — отговори Мелъди, взе вилицата и почна да ровичка в спагетите.

— Не умееш ли да ползваш клечки? — попита Джоел.

Мелъди се намуси.

— Не си падам по европейската храна. Вилицата ми служи отлично.

— Не е толкова трудно — отговори Джоел и й показа как да държи пръчиците. — Баща ми ме научи още като бях съвсем малък.

— Той ще вечеря ли с нас? — попита вежливо Мелъди.

Джоел се смути.

— Бащата на Джоел почина преди осем години, миличка — обясни майка му.

— О! Съжалявам!

— Няма нищо — отговори майката. — Всъщност ми е приятно отново да съм в компанията на ритматист. Напомня ми за него.

— Той ритматист ли беше? — попита Мелъди.

— Не, не. Просто познаваше повечето професори — рече майката на Джоел и сякаш се вгледа някъде далече. — Приготвяше им специални тебешири, а те на свой ред бъбреха с него за работата си. Така и не успях да разбера много, но Трент обичаше това. Предполагам, че те го имаха почти за свой, понеже беше майстор на тебешир.

— Тебешир ли правеше? — учуди се Мелъди. — А аз мислех, че тебеширът просто се добива от земята.

— Е, да, обикновеният тебешир. Той е само разновидност на варовика. Но не е необходимо тебеширът, който ползвате вие, ритматистите, да е съвсем чист. Това дава много възможности за експерименти. Поне Трент винаги казваше така.

— Според него, най-добрият тебешир за ритматистите беше изработеният специално за дадена цел. Не може да е прекалено твърд, иначе линиите няма да се получат гладки. Не може да е и прекалено мек, за да не се чупи лесно. Ако е глазиран отвън, няма да полепва по пръстите на ритматистите. Освен това Трент смесваше с тебешира някои съставки, от които при работа се отделяше по-малко прах.

Джоел седеше мълчаливо. Трудно беше човек да я накара да говори за баща му.

— Някои ритматисти искат определени цветове и Трент работеше с часове, за да получи нужния оттенък. Но повечето училища не наемат собствен майстор на тебешир. Директор Йорк така и не взе друг на мястото на Трент — не могъл да намери човек, когото смята за достатъчно компетентен за работата. Всъщност майсторът на тебешир не е необходим, понеже и обикновеният тебешир върши работа.

— Но Трент винаги спореше с онези, които наричаха работата му незначителна. Вкусът е незначителен при храненето, казваше той: тялото може да получи хранителни вещества и от блудкави, и от вкусни ястия. Цветовете на тъканите, картините по стените, красивата музика — тези неща не са необходими. Хората обаче представляват нещо повече от нуждата да оцелеят. Така че за Трент изработването на по-добри и по-полезни видове тебешир беше търсене.

— По едно време беше направил колани с по шест различни вида тебешир с различна твърдост и с извити върхове за рисуване по различни повърхности. Много от професорите ги носеха. — Тя въздъхна. — Но това е минало. Сега ако някой иска специален тебешир, поръчва от Мейнфорд.

Тя замълча. После погледна големия часовник на стената.

— Прахове! Трябва да се връщам на работа. Мелъди, приятно ми беше да се запознаем.

Мелъди стана, когато майката на Джоел забързано си тръгна. После отново седна и зачовърка храната си.

— Явно баща ти е бил интересна личност.

Джоел кимна.

— Помниш ли много неща за него? — попита Мелъди.

— Да. Когато почина, бях на осем. Имаме и няколко дагеротипии в стаята. Беше мил човек, едър и широкоплещест. Приличаше повече на полски работник, отколкото на занаятчия. Обичаше да се смее.

— Късметлия си — рече Мелъди.

— Моля? Защото баща ми почина?

Мелъди се изчерви.

— Късметлия си, че си имал такъв баща. И че можеш да живееш с майка си.

— Съвсем не е толкова забавно. Стаята ни на практика е колкото килер, а мама почти се убива от работа. Другите ученици са любезни с мен, но нямам добри приятели. Не са сигурни как точно да се държат със сина на чистачката.

— Аз и толкова нямам.

— Сираче ли си? — изненада се Джоел.

— Нищо толкова драстично — въздъхна Мелъди и нагреба спагети с вилицата. — Семейството ми живее във Флоридските атоли. Родителите ми са съвършено здрави и също така съвършено незаинтересовани да идват да ме видят. Предполагам, че когато и четвъртото им дете е станало ритматист, вече не им е било интересно.

— Във вашето семейство има четирима ритматисти?

— Добре де, шестима, ако броиш и родителите ми. И двамата са ритматисти.

Джоел се облегна на мястото си и се свъси. Ритматиката не беше наследствена. Многобройни изследвания бяха доказали, че вероятността ритматистите да имат деца ритматисти е съвсем малко по-висока.

— Това е невъзможно — рече той.

— Не е невъзможно. Просто не е вероятно — отговори Мелъди и хапна малко.

Джоел отклони поглед. Книгата, която чете цял следобед, лежеше на масата. Тъмнокафявата корица беше стара и напукана.

— Та така — безцеремонно подзе той. — Чета за това, което става с ритматистите, когато влязат в залата на въвеждането.

Мелъди застина. От устните й провиснаха няколко спагети.

— Интересно четиво — продължи Джоел и обърна книгата. — Обаче имам няколко въпроса за процеса.

Мелъди смукна спагетите.

— За това ли е книгата?

Джоел кимна.

— Ох, прахове — завайка се Мелъди и се хвана за главата. — Ох, прахове. Много съм загазила, нали?

— Не виждам защо. Тоест, какъв е проблемът? Всички минават през залата на въвеждането, нали така? Значи не всичко за това място трябва да се пази в тайна.

— Не е тайна, наистина. Просто е… не знам. Свято. Има неща, за които не се предполага да говориш.

— Е, аз прочетох книгата — отвърна Джоел. Поне каквото успях да разбера от нея. — Следователно вече знам много. Няма нищо, ако ми кажеш още, нали?

Мелъди го изгледа.

— А ако отговоря на въпросите ти, ще ми кажеш ли за какво говорихте двамата с Фич с онзи полицай?

Това стъписа Джоел.

— Хъмм, е, дадох дума да не казвам, Мелъди.

— И аз обещах да не говоря за залата на въвеждането с неритматисти.

Прахове, рече си раздразнено Джоел.

— Няма пак да се караме, нали? — въздъхна Мелъди.

— Не знам. Всъщност не искам да се караме.

— И аз не искам. Имам твърде малко сили за караници в момента. Това е заради помията, която италианците наричат храна. Твърде много прилича на червеи. Както и да е, какво ще правиш след вечеря?

— След вечеря ли? Аз… хмм, сигурно просто ще почета още малко, за да видя мога ли да разбера книгата.

— Прекалено много учиш — сбърчи нос Мелъди.

— Учителите ми до един няма да се съгласят с теб.

— Да, защото те грешат, а аз — не. Никакво четене повече. Да вървим за сладолед.

— Не знам дали в кухнята има — отговори Джоел. — Трудно е да се получи сладолед през лятото и…

— Не от кухнята, глупчо — рече Мелъди и извъртя очи. — От салончето на улица „Найт“.

— О, аз… никога не съм ходил там.

— Моля? Това е трагедия.

— Мелъди, за тебе всичко е трагедия.

— Да не ядеш сладолед — обяви тя — е кулминацията на всички беди! Това е. Без повече дискусии. Отиваме. Следвай ме.

С тези думи тя вихрено излезе от столовата. Джоел изяде и последните си спагети и бързо я последва.

13

— Е, какво толкова има в ритматистите, та така искаш и ти да си ритматист? — попита Мелъди в гаснещата лятна светлина. По пътя се разминаха със стария градинар Баркли, който вървеше от фенер на фенер и навиваше пружините, за да почнат да се въртят и да светят. Мелъди и Джоел трябваше да побързат с излизането, за да спазят вечерния час на Хардинг. Но би трябвало времето да им стигне за една кратка разходка.

Джоел крачеше до Мелъди с ръце в джобовете по посока на изхода от кампуса.

— Не знам. Защо пък някой да не иска да стане ритматист?

— Ами аз знам, че много хора си мислят, че искат да са ритматисти. Виждат славата, специалното отношение. На други според мен им се нрави силата. Ти не си като тях, Джоел. Ти не искаш слава — винаги се криеш, мълчиш си и тем подобни. Явно обичаш да си сам.

— Май да. Може би просто искам силата. Виждала си какъв ставам, когато се състезавам с някого.

— Не. Когато обясняваш линиите и защитите, ти се вълнуваш. Но не говориш за ритматиката, за да получиш своето или да накараш другите да ти се подчиняват. Много хора говорят за тези неща. Дори някои в класа ми.

Приближиха портите. Двама полицаи стояха на пост, но не им попречиха да излязат. До мъжете стояха кофи. Киселина срещу тебеширчета. Не беше достатъчно силна да навреди на хората, поне не много, но можеше да унищожи тебеширчетата в миг. Хардинг не оставяше нищо на случайността.

Един от полицаите кимна на Джоел и Мелъди.

— Вие двамата се пазете. Внимавайте. Върнете се до час.

Джоел кимна в отговор.

— Сигурна ли си, че идеята е добра? — попита той Мелъди.

Тя театрално извъртя очи.

— Никой не е изчезвал от сладоледени салони, Джоел.

— Не, но Лили Уайтинг е изчезнала, когато се е прибирала у дома след някакво празненство.

— Откъде знаеш това? — попита Мелъди и го изгледа подозрително.

Той отклони поглед.

— Ох, добре — рече тя. — Секретните разговори.

Джоел не отговори и за негово щастие Мелъди не настоя повече.

Улицата изглеждаше оживена, а похитителят нападаше учениците, когато те бяха сами. Значи навярно Джоел нямаше защо да се тревожи. Въпреки това се улови, че внимателно се оглежда наоколо. Армедиевата академия беше отдясно — парк с портал, прецизно поддържана трева и внушителни сгради. Отляво беше улицата. От време на време изтрополяваше теглена от коне карета.

Тези карети ставаха все по-редки, понеже хората заменяха конете си с пружинни животни с разнообразна форма и направа. Край двамата пропълзя едно като безкрил дракон — чарковете му тиктакаха и се въртяха, а очите му осветяваха пътя. Върху гърба му имаше кабинка и Джоел видя, че вътре седи мустакат мъж с бомбе.

Армедиус беше разположен точно в центъра на Джеймстаун, близо до няколко оживени кръстовища. В далечината се издигаха сгради на по десетина етажа, всичките от здрава тухла. Някои имаха колони или друга някаква каменна украса. Самият тротоар беше от тухли, някои от които носеха печата на Нова Британия. Това беше първият от островите, колонизирани преди много години, когато европейците открили грамадния архипелаг, който днес представляваше Съединените Американски острови.

Беше петък и на улица „Харп“ вървяха театрални представления и концерти, което донякъде обясняваше оживеното движение. Минаваха работници с панталони и мръсни ризи и щом видеха Мелъди, попривдигаха кепетата си — тя предизвикваше почтителното им уважение заради ритматическата униформа. Понякога й кимваха и добре облечени хора — мъже в елегантни костюми с дълги палта и бастуни и жени в бляскави рокли.

Какво ли е всички да те познават и да те уважават? За тази страна на ритматиката Джоел не се беше замислял.

— Затова ли не ти харесва? — попита той Мелъди, докато минаваха под една улична лампа.

— Какво?

— Славата — обясни Джоел. — Как всеки те гледа и се отнася различно към тебе. Затова ли не ти харесва да си ритматист?

— Отчасти. Като че… всички очакват нещо от мен. Толкова много от тях зависят от мен. Обикновените ученици могат да се провалят, но когато си ритматист, всеки ти показва, че не може да се провалиш. Ние сме ограничен брой — докато един от нас не умре, не може да се избира нов ритматист. Ако не ме бива в това, което правя, ще представлявам пробив в нашата отбрана.

Тя продължи да крачи, стиснала ръце пред себе си. Минаха под линията на пружинната железница. Вдясно Джоел видя как навиват пружината на един влак на гара Армедиус.

— Натискът е толкова голям — продължи Мелъди. — Слаба съм в ритматиката, но самият Господар ме е избрал. Това означава, че трябва да имам способности. Следователно, ако не се справям добре, значи не съм работила достатъчно усърдно. Ето какво ми говорят всички непрестанно.

— Олеле. Тежко е.

— Аха.

Той не знаеше какво друго да каже. Не беше чудно, че Мелъди е толкова докачлива. Вървяха мълчаливо известно време и Джоел за пръв път забеляза, че по-малко от минувачите изглеждат почтително настроени към Мелъди. Те я гледаха изпод каскетите и мърмореха на спътниците си. Джоел не си беше давал сметка, че недоволството от ритматистите се простира отвъд ревността на другите ученици.

Най-сетне минаха край централната катедрала. Внушителната постройка имаше широки металически порти, в които бяха вградени часовникови механизми — въртяха се и отмерваха безкрайното естество на времето. Механични статуи и гаргойли стояха по високите стени и по покрива и от време на време въртяха глави или потрепваха с крила.

Джоел се спря да огледа катедралата на фона на притъмняващото небе.

— Така и не отговори на въпроса ми — рече Мелъди. — Защо толкова много искаш да станеш ритматист.

— Може би просто заради усещането ми, че съм пропуснал шанса си.

— Имал си същия шанс като всички останали. Бил си въведен.

— Аха. Обаче през декември, а не през юли.

— Какво? — възкликна Мелъди, тъкмо когато Джоел тръгна отново. Тя избърза пред него, обърна се с лице и тръгна назад. — Въвеждането става през юли.

— Освен ако не го пропуснеш.

— Защо човек би пропуснал въвеждането си?

— Имаше някои… усложнения.

— Но до декември всички ритматисти за годината са избрани.

— Аха, знам.

Мелъди отново тръгна редом с него и се умисли.

— Как беше? Въвеждането ти имам предвид.

— Смятах, че не бива да говорим за тези неща.

— Не. Аз не бива да говоря за тях.

— Няма много за разказване. Двамата с майка ми отидохме в катедралата една събота. Отец Стюарт ме напръска с вода, помаза ме и ме остави да се помоля петнадесетина минути пред олтара. После се прибрахме у дома.

— И ти не влезе в залата на въвеждането?

— Отец Стюарт каза, че не е необходимо.

Мелъди се намръщи, но не разпитва повече. Скоро наближиха малкия търговски район, който процъфтяваше недалеч от Армедиус. От фасадите на тухлените сгради висяха тенти и дървените фирми се поклащаха леко на вятъра.

— Хубаво щеше да е да си взема пуловера днес — отбеляза Мелъди и потрепери. — Тук става студено даже и през лятото.

— Студено ли? О, да. Ти си от Флоридия, нали?

— Тук, на север е толкова студено.

Джоел се усмихна.

— В Нова Британия не е студено. Мейнфорд — там е студено.

— Навсякъде е студено. Стигнах до заключението, че вие, северняците, никога не сте изпитвали истинска топлина и от невежество приемате някакъв заместител.

— Не беше ли ти тази, която предложи сладоледа? — попита развеселено Джоел.

— В салона няма да е студено. Или пък ще бъде. Но всеки знае, че сладоледът си заслужава да постудуваш. Като с всички добри неща, трябва да страдаш, за да спечелиш наградата.

— Сладоледът като метафора на религиозната добродетел? Хубаво.

Тя се усмихна. Вървяха по настлания с тухли тротоар. Светлината от въртящите се фенери отблясваше от червените коси и луничавото лице на Мелъди.

Аха, помисли Джоел, когато не се държи като смахната и когато не ми крещи, тя наистина е доста хубавичка.

— Ето! — каза Мелъди и посочи един магазин. Втурна се през улицата. Джоел я последва по-предпазливо, като гледаше да не се пречка на превозните средства. Салонът явно беше много популярен. Джоел не беше идвал тук преди. Не ходеше често в търговския район. Какво да си купи? Академията снабдяваше семейството му с нужното.

Джоел позна неколцина ученици от Армедиус вътре. Ричардсън Матюс стоеше на вратата. Той помаха на Джоел — високият момък беше един клас по-голям и винаги се държеше любезно с него. Огледа Мелъди и му смигна.

Много хубаво, рече си Джоел. Ако досега нямаше слухове за мене и Мелъди, вече ще тръгнат. Не можеше да определи какво е отношението му по въпроса.

Отиде при Ричардсън с намерението да си побъбрят. Мелъди се зачете в менюто на сладоледите.

После Джоел видя цените до различните названия. Те го сащисаха.

Наруга се за глупостта. Трябваше да се досети, трябваше да се спре и да помисли. Рядко излизаше от кампуса и почти никога не харчеше пари за нищо.

— Мелъди — каза той и я хвана за ръката, преди тя да може да влезе. — Аз… не мога да си позволя това.

— Какво? — попита тя.

Джоел посочи цените, окачени на прозореца.

— Десет цента за топка сладолед? Това е смехотворно!

— Е, сега сме юни — обясни тя. — Въпреки това не е толкова зле. Съмнявам се, че ще успееш да откриеш топка сладолед за под седем цента където и да е на острова; пет цента е най-евтиното, което съм виждала през зимата.

Джоел примигна. Нещата наистина ли бяха толкова скъпи?

— Колко имаш? — продължи тя.

Той бръкна в джоба си и извади едно сребърно пени — голямо колкото палеца му, тънко, с печата на Нова Британия. Майка му го караше винаги да го носи в себе си, ако трябва да плати такса за карета или да си купи билет за железницата.

— Едно пени — равно произнесе тя.

Джоел кимна.

— И това е цялата ти издръжка за седмица?

— Седмица? — попита той. — Мелъди, моята майка ми го връчи за рождения ден миналата година.

Тя го зяпна за миг.

— О. Ти наистина си беден.

Той почервеня и натъпка монетата в джоба си.

— Вземи си каквото искаш. Аз ще чакам отвън…

— О, не постъпвай глупаво — каза тя, хвана го за ръката, дръпна го в топлия салон и застана на опашката зад Ричардсън и непознатото на Джоел момиче с дълги мигли. — Ще платя и за двама ни.

— Не мога да допусна едно момиче да плаща за мен!

— Празна мъжка гордост — отвърна тя и бръкна в джоба си. Оттам извади бляскава златна монета от половин долар.

— Ето — подаде му я тя. — Можеш да платиш и за двама ни.

— Това е нелепо! — възрази той.

— По-добре поръчай, че редът ни дойде.

Джоел се поколеба и загледа продавача зад тезгяха. Мъжът повдигна вежда.

— Ъъ… — произнесе Джоел. — Здрасти.

— О, безнадежден си — изрече Мелъди и го избута настрана. — Три топки шоколадова мелба с фондан и щипка шоколад за мен.

Обърна се към Джоел.

— За него две топки ванилов с череши. И черешова сода за двамата. Нали?

Продавачът кимна.

— Той ще плати — обясни Мелъди и посочи Джоел.

Той подаде монетата и получи едно-две пенита ресто.

Мелъди замахна към една маса и Джоел я последва. Седнаха и той опита да й даде рестото.

Тя му отказа с безразличие.

— Задръж ги. Направо ненавиждам да имам дребни монети. Дрънкат.

— С колко пари разполагаш? — попита Джоел и погледна към монетите.

— Получавам долар седмично от нашите — отговори му Мелъди и извади един златен долар, около пет сантиметра широк.

Джоел зина. Никога досега не беше държал цял долар. Вървеше със стъклени прозорчета на всяка от страните, за да показват механиката отвътре и да удостоверяват автентичността му.

Мелъди го завъртя между пръстите си, после извади малко ключе и нави миниатюрните зъбчати колелца. Те затракаха тихо и се завъртяха под стъкленото прозорче.

Един долар седмично, смаяно си помисли Джоел.

— Ето — рече тя и го търкулна по масата към него. — Твой е.

— Не мога да го приема! — възрази той и спря долара, преди да е паднал от масата.

— Защо не?

— Няма да е честно. Аз…

Никога не беше притежавал толкова много пари. Опита да ги върне, но Мелъди захлопна портфейла си.

— Не — изрече тя. — Имам около петдесетина като този в стаята си. Въобще не мога да си въобразя какво да правя с всичките тези пари.

— Това… това е изумително!

Тя изсумтя.

— В сравнение с повечето ученици в това училище е нищо. В един от класовете има момче, което получава десет долара седмично от семейството си.

— Праховете да го отнесат, дано! — изруга Джоел. — Аз наистина съм беден.

Той замълча.

— Все пак не мога да го взема, Мелъди. Не искам подаяния.

— Това не е подаяние — възрази тя. — Просто ми е писнало да го разнасям. Защо не го използваш, за да купиш нещо хубаво на майка си?

Това го накара да се спре. Неохотно пъхна монетата в джоба си.

— Майка ти май би могла да си почине. Работи много, нали?

Джоел кимна.

— Много.

— И къде отиват парите? За плащане на образованието ти ли?

Джоел поклати глава.

— Когато баща ми почина, директорът ми разреши безплатно обучение.

— Майка ти трябва да получава по-голяма компенсация от жилище и храна — заяви Мелъди и кимна на сервитьора, който донесе поръчката им. Джоел направо се уплаши при вида на камарата замразена сметана, отрупана с нарязани череши и крем. А неговият сладолед беше само две трети от размера на шоколадовия бегемот на Мелъди.

Тя веднага се залови за работа.

— Къде тогава отиват парите на майка ти?

— Не знам. Май никога не съм се замислял за това досега. — Той пак погледна доларовата монета. Толкова много. Наистина ли ритматистите получаваха такава издръжка?

Те трябваше да воюват в Небраск едно десетилетие. Ако искаха, можеха да останат и по-дълго, но след отслужването на десетте години можеха да се оттеглят в запас. Рядко викаха запасняците отново на бойното поле — случвало се беше само веднъж за последните тридесет години, когато в кръга беше направен голям пробив.

За тази си десетгодишна служба получаваха издръжка до края на живота си. Джоел не знаеше точните числа, но ако на ритматистите им потрябваха повече пари, можеха да постъпят на работа в железопътните компании. Те имаха разрешение от правителството да ползват тебеширчета — нарисувани с Глифа на Откъсването, който им позволяваше да въздействат не само върху тебешир, но и върху всичко друго — та да навиват огромните пружини, задвижващи железницата.

Джоел знаеше съвсем малко по въпроса — това беше едно от нещата, които ритматистите не обсъждаха с другите. Даже не знаеше как тебеширчетата успяват да бутат. Но те го правеха и работата им носеше на ритматистите много, много добри пари.

— Парите ми се струват доста добро основание да стана ритматист — рече Джоел. — Лесен доход.

— Аха — меко отвърна Мелъди. — Лесен.

Джоел най-сетне хапна от сладоледа. Той беше в пъти по-добър от предлагания от готвачите в Армедиус. Оказа се обаче, че му е трудно да му се наслади, понеже забеляза, че Мелъди е почнала печално да разбърква нейния и е свела поглед.

Какво казах сега?, запита се той. Дали разговорът й беше напомнил за нейната несръчност?

— Мелъди, ти наистина си добра в ритматиката. Ти си гений на тебеширчетата.

— Благодаря ти — отвърна тя, но не се ободри веднага. Явно не това я тревожеше.

Все пак скоро почна да ровичка в мелбата.

— Шоколадът е най-великото изобретение на всички времена.

— Ами пружинните механизми? — попита Джоел.

Тя махна с безразличие.

— Да Винчи е бил пълен въздух. Всеки го знае. Абсолютно надценен.

Джоел се усмихна и с удоволствие хапна от мелбата.

— Откъде знаеше какъв вид да ми поръчаш?

— Просто така — отговори тя и си взе още малко. — Джоел, ти наистина ли вярваш в онова, което ми каза преди малко за тебеширчетата? За моето умение?

— Разбира се — заяви Джоел и отпи от содата. — Промъквал съм се на много лекции и не съм виждал и един професор от училището да нарисува тебеширче, което да се доближава по детайлност до твоите.

— Защо тогава другите линии не ми се получават?

— Значи всъщност те е грижа?

— Много ясно. Ако не беше, нямаше да е такава трагедия.

— Може би ти трябват само повечко упражнения.

— Упражнявала съм се ужасно много.

— В такъв случай не знам. Как удържаш тебеширчетата зад защитната си линия? На теб ти се вижда лесно, но се смята, че е много трудно.

— Така ли се смята?

— Не знам със сигурност — отвърна Джоел и хапна пак. Наслади се на сметановия вкус и после облиза лъжичката. — Не съм учил много теория за тебеширчетата. В общата библиотека няма много материал за тях, а професор Фич не води такива часове. Той е единственият, който би ми позволил да се промъкна и да го слушам на общо основание.

— Срамота. Какво искаш да знаеш за тях?

— Ти ще ми кажеш ли? — изненада се Джоел.

— Не виждам защо не.

— Понеже се ядоса, когато разбра, че чета за церемонията на въвеждането.

— Това е много различно. Ще питаш ли, или няма да питаш?

— Добре, знам, че в едни случаи тебеширчетата откликват по-добре на указанията, а в други не. Защо?

— Не знам дали някой въобще знае това. Те обикновено правят това, което аз искам, обаче на други хора им е по-трудно.

— Значи ли това, че знаеш глифите за указание по-добре от останалите?

— Не бих казала. Тебеширчетата… не са съвсем като другите линии, Джоел. Забранителната линия прави само едно нещо. Чертаеш я и тя си лежи там. А тебеширчетата са… изменчиви. Те имат свой живот. Ако не ги нарисуваш правилно, няма да могат да вършат работата си.

Джоел се свъси.

— А какво изобщо означава „да ги нарисуваш правилно“? Не спирам да ровя из книгите и каквото мога да открия, гласи, че подробностите правят тебеширчетата по-силни. Но… това си е само тебешир. Как може тебеширчето да разбере дали си го нарисувала с подробности или не?

— Така. Тебеширчето знае дали е добре нарисувано.

— Количеството тебешир ли е важно? Повечето тебешир дава „подробна“ рисунка вместо неподробна?

Мелъди поклати глава.

— През първата година някои мои съученици опитаха просто да очертаят кръгчета и да ги оцветят и това да са им тебеширчетата. Те винаги умираха бързо, а някои просто се търкулваха нанякъде и не отиваха където трябва.

Джоел се намръщи. Винаги беше приемал ритматиката за… е, нещо научно и измеримо. Силата на една Отбранителна линия беше пропорционална на градуса на дъгата й. Височината на блокиращата сила на Забранителната линия беше пропорционална на широчината й. Всички линии имаха пряк, измерим смисъл.

— Сигурно е намесено някакво число — предположи Джоел.

— Казах ти. Има нещо общо с това колко добре са нарисувани. Ако нарисуваш еднорог, който прилича на еднорог, той ще изтрае по-дълго от някой, който не е съразмерен или единият му крак е по-къс или не може да прецени дали трябва да е еднорог или пък лъв.

— Но как знае? Кое определя „добрата“ и „лошата“ рисунка? Свързано ли е с това, което ритматистът вижда в главата си? И колкото по-добре може да нарисува видяното, толкова по-силно става тебеширчето?

— Може би — рече Мелъди и сви рамене.

— Обаче — продължи Джоел, размахвайки лъжичката, — ако случаят е такъв, то тогава най-добрите рисувачи на тебеширчета щяха да са хората със слабо въображение. Виждал съм как работят твоите тебеширчета — те са силни и са много подробни. Съмнявам се, че системата награждава хора, които не могат да си представят сложни образи.

— Охоо. Ти наистина си навътре в нещата, а?

— Линиите на Създаването са единствените, които видимо нямат смисъл.

— За мен имат отличен смисъл. Колкото по-красива е една рисунка, толкова по-силна е и толкова по-добре успява да направи това, което й кажеш. Какво объркващо има тук?

— Объркващо е, защото е смътно — отговори Джоел. — Не мога да разбера нещо, докато не знам защо става. Трябва да има обективна отправна точка, която да определя добрата и лошата рисунка. Дори и тази обективна отправна точка да е субективното мнение на ритматиста, който рисува.

Мелъди примигна, после взе още сладолед.

— Ти, Джоел, трябваше да станеш ритматист.

— Казвали са ми го — въздъхна той.

— Аз сериозно. Кой говори така?

Джоел отново се залови със сладоледа. При такава цена не искаше той да се стопи и да се похаби. За него това беше по-важно от вкуса, колкото и да беше приятен.

— Не са ли онези там ученици от твоята кохорта? — попита той и посочи няколко ритматисти на масата в ъгъла.

Мелъди погледна нататък.

— Аха.

— Какво правят? — попита Джоел.

— Вестник ли четат? — рече Мелъди и погледна косо. — А, това на първата страница не е ли рисунка на професор Фич?

Джоел изпъшка. Е, репортерката наистина си е свършила бързо работата.

— Хайде — рече той, изгълта содата, метна последната лъжица сладолед в устата си и стана. — Трябва да се сдобием с брой на този вестник.

14

— Професор Фич — започна да чете Мелъди — е дребен, приличен на катерица мъж, сгърбен над книгите си, като че те са орехчетата за зимата: струпани и накамарени небрежно в леговището му. Впечатлението обаче е измамно, защото той е в центъра на издирването на Убиеца от Армедиус.

— Убиец ли? — възкликна Джоел.

Мелъди вдигна предупредително показалец и продължи да чете.

— Поне така смята един от източниците ни. „Да, ние се боим за живота на похитените ученици“, казва неназованият източник. „Всеки полицай знае, че ако някой изчезне толкова подозрително, има голяма вероятност никога да не бъде намерен. Поне не жив.“ Професор Фич е по-оптимистичен. Той не само мисли, че децата са още живи, но и че могат да бъдат върнати, а тайната на тяхното местонахождение може да е свързана с намерените на местопрестъпленията странни ритматически линии.

„Ние не знаем какви са тези линии и какво правят“, обяснява професор Фич, „но те определено имат някакво значение“. Той отказа да ми покаже рисунките, но сподели, че не съдържат нито една от четирите основни линии.

— Фич е скромен човек — продължи да чете Мелъди. — Говори с тих, ненатрапчив глас. Малцина биха осъзнали, че на него трябва да възлагаме надеждите си. Защото ако наистина в Нова Британия се разхожда на свобода умопобъркан ритматист, несъмнено ще е нужен друг ритматист, който да го победи.

Тя вдигна очи от вестника. Празните купички от сладоледа и чашите от содата стояха на масата. Салонът вече се опразваше — повечето ученици се връщаха в Армедиус заради вечерния час.

— Е, май вече знаеш цялата история — рече Джоел.

— И това ли е? Това ли е всичко, за което разговаряхте с инспектора?

— Общо взето, това е. — Статията съдържаше и някои плашещи подробности — например как точно са изчезнали Лили и Хърман, включително и че са намерени капки кръв.

— Това е лошо, Мелъди. Не мога да повярвам, че е стигнало до печат.

— Защо?

— Досега полицията и директор Йорк внушаваха, че Хърман и Лили може просто да са избягали. Родителите на ритматистите в академията допускаха друго, но хората в града не знаеха.

— Е, за тях най-добре е да узнаят истината.

— Дори и тя да предизвика паника? Дори и ако обикновените хора се изпокрият по домовете си, защото се страхуват от един убиец, който може и да не съществува и който несъмнено няма да ги нарани?

Мелъди прехапа устни.

Джоел стана с въздишка.

— Да се връщаме — рече той и сгъна вестника. — Трябва да спазим вечерния час, а и аз искам да дам това на инспектор Хардинг, в случай че още не го е видял.

Мелъди кимна и излезе с него на улицата. Сега беше по-тъмно и Джоел отново се запита доколко разумно е да излизат, когато наоколо броди убиец. Мелъди като че беше в подобно настроение и крачеше по-близо до него. Вървяха бързо и без да разговарят, докато най-сетне се върнаха при портите на училището.

На входа стояха същите двама офицери. Когато Джоел влезе, часовникът отмери без петнадесет.

— Къде е инспектор Хардинг? — попита Джоел.

— Опасявам се, че излезе — отговори единият полицай. — Можем ли да ти помогнем с нещо?

— Предайте му това, щом се върне — каза Джоел и подаде вестника. Полицаят го прегледа и на лицето му се изписа тревога.

— Хайде — рече Джоел на Мелъди, — ще те изпратя до общежитието.

— А сега изведнъж стана кавалер.

Двамата тръгнаха по алеята. Джоел беше потънал в мисли. Поне статията не омаловажаваше Фич. Може би репортерката се чувстваше виновна, че го е излъгала.

Стигнаха до общежитието.

— Благодаря ти за сладоледа — каза Джоел.

— Не, аз ти благодаря.

— Ти го плати, нищо че преди това ми даде парите.

— Не ти благодаря за плащането — безгрижно рече тя, докато отваряше вратата.

— А за какво тогава?

— За това, че не ме пренебрегваш. И в същото време пренебрегваш факта, че понякога съм малко щура.

— Понякога всички сме такива, Мелъди. Ти просто… хмм, просто си по-добра в това от повечето хора.

Тя повдигна вежда.

— Много ласкателно.

— Не се получи както го мислех.

— Тогава ще трябва да ти простя. Колко скучно. Лека нощ, Джоел.

Тя изчезна в общежитието и вратата се затвори подире й. Джоел бавно прекоси моравата. Мислите му бяха объркани. Усети, че скита из кампуса на ритматистите.

Знаеше къде живеят повечето преподаватели, затова му беше лесно да определи кой доскоро неизползван кабинет вероятно подслонява Нализар. И наистина съвсем скоро намери вратата с името на Нализар на външната стена на Залата на Създаването.

Джоел взе да обикаля сградата и да поглежда към тъмния втори етаж. Залата на Създаването беше най-новата от четирите постройки и имаше много повече прозорци. Тези на стаята на Нализар бяха тъмни. Това какво значеше — че го няма или че си е легнал рано?

Мелъди каза, че Нализар е поискал да му донесат книгите в кабинета. Сигурно са на бюрото му, или пък го чакат отпред на стълбищната площадка…

Джоел усети, че търси дръжката на вратата.

Спря се. Какво правя? Да не би наистина да възнамеряваше да влезе с взлом в кабинета на преподавател? Трябваше да си помисли, преди да се захване с нещо толкова крайно. Отдалечи се по моравата. Тъкмо тогава чу нещо и се обърна.

Вратата на Нализар към стълбите се отвори и навън пристъпи фигура с руси коси и тъмна пелерина. Самият Нализар. Сърцето на Джоел подскочи — но той беше достатъчно далеч и достатъчно скрит в мрака, така че Нализар не го забеляза.

Професорът сложи цилиндър и закрачи по алеята. Джоел усещаше как сърцето му блъска в гърдите. Ако се беше качил по стълбите, Нализар със сигурност щеше да го спипа. Пое няколко пъти дълбоко дъх да се успокои.

После си даде сметка, че сега знае със сигурност, че професорът го няма.

А ако се върне бързо?, замисли се Джоел. Тръсна глава. Ако реши да се промъкне в стаята на Нализар, ще му трябва по-добър план.

Продължи да върви, но не му се прибираше у дома. Беше прекалено бодър. Накрая реши да действа другояче. Знаеше някой, който е буден толкова късно и с когото може да разговаря.

Знаеше всички обичайни места, където да провери за майка си и мина първо там. Не я намери, но намери една от другите чистачки, Дарм. Тя го прати където трябва.

Оказа се, че майка му чисти арената за дуелите. Джоел приближи вратата, която беше леко открехната, и надзърна. Чу вътре да отеква шум от стържене, затова отвори и влезе.

Арената за дуелите се намираше в центъра на Залата на Създаването и заемаше по-голямата част от средната част на сградата. Таванът беше от стъклени квадрати с железни подпори. В крайна сметка беше най-добре ритматическите дуели да се наблюдават отгоре. По време на Мелето професорите и местните големци гледаха от най-хубавите места.

Джоел никога не беше виждал това помещение, макар да имаше късмета да се сдобие на няколко пъти с място на долните редове за Мелето. Залата беше оформена като ледена пързалка. Долу беше площадката — черна, за да изпъква тебеширът по-добре, и достатъчно широка, та десетки участници да могат да чертаят своите кръгове едновременно. Наоколо имаше места за публиката, макар никога да не бяха достатъчни за желаещите.

Разбира се, и през учебната година се провеждаха състезания. Мелето обаче беше най-популярното. То беше последната възможност за младшите ритматисти да се покажат, преди да ги откарат в Небраск за последната година от обучението. Победителите в Мелето получаваха важни постове в Небраск и имаха много по-добри изгледи да ги произведат в командири на отряди и в капитани.

Майката на Джоел беше коленичила в средата и търкаше изработения от черна скала под. До нея светеше един пружинен фенер. Косата й беше прибрана под кърпа, ръкавите й бяха навити, а кафявата й пола беше напрашена от пълзенето.

Внезапно гняв прониза Джоел. Другите хора ходеха на театър, излежаваха се или спяха, докато майка му търкаше подовете. Гневът веднага се превърна във вина. Той самият ядеше сладоледи, докато тя търкаше подовете.

Ако бях ритматист, рече си той, нямаше да й се налага да върши това.

Мелъди говореше с презрение за така желаните от мнозина ритматисти пари и власт. Тя очевидно нямаше представа какво е да се справяш без пари.

Джоел заслиза по стъпалата между седалките. Стъпките му отекваха. Майка му вдигна поглед. Когато той стъпи на черната площадка, му каза:

— Джоел, би трябвало да се готвиш да спиш, млади човече.

— Не съм уморен — каза той, коленичи до нея и взе другата четка, която плаваше в кофата. — Какво правим? Стържем пода?

Майка му го огледа. После се върна към работата си. През лятото беше далеч по-спокойна за нощните му навици.

— Не си разваляй панталоните. Подът е набразден и грапав. Ако не внимаваш, ще си протриеш коленете и ще прокъсаш плата.

Джоел кимна и се залови с един участък, който майка му още не беше изтъркала.

— Защо трябва да чистим тук? Това място не се ползва толкова често.

— Трябва да изглежда добре за Мелето, Джоел — отговори майка му, махна от лицето си един непокорен кичур коса и го затъкна зад ухото си. — Всяка година слагаме политура, за да остане цветът тъмен. Подът трябва да е почистен, преди да го намажем.

Джоел кимна, търкайки. Приятно му беше да се размърда, а не само да седи и да се рови в книгите.

— Момичето ми се видя мило — обади се майка му.

— Кой? Мелъди?

— Не, другото момиче, което доведе на вечеря.

Джоел се изчерви.

— Да. Май да. Малко е особена.

— Ритматистите често са особени. Но аз се радвам да те видя с момиче. Тревожа се за теб. Изглежда, винаги има с кого да си говориш, но не излизаш вечер. Имаш много познати. А не много приятели.

— Никога не си казвала нищо за това.

Майка му изсумтя.

— Не трябва човек да е професор, за да знае, че тийнейджърите не обичат да чуват за тревогите на майките си.

Джоел се усмихна.

— Лесно ти е с мен — отбеляза той. — Като гледам какви са синовете тийнейджъри, аз не съм голяма беля.

Продължиха да работят. Джоел все още се дразнеше, че майка му трябва да върши такава тежка работа. Да, ритматистите бяха важни — помагаха за защитата на Островите от опасностите в Небраск. Ала не беше ли важна и майка му? Господарят избираше ритматистите. Дали не избираше по някакъв начин и чистачките?

Защо хората ценяха онова, което майка му прави, толкова по-ниско, отколкото работата на някой като професор Фич? Тя се трудеше два пъти по-упорито от всеки познат на Джоел, ала не печелеше нито слава, нито богатство, нито престиж.

Мелъди се беше зачудила къде отиват парите на майка му. Добър въпрос. Майка му работеше много часове. И къде отиваха парите й? Всичко ли спестяваше?

Или имаше нещо друго? Някакъв разход, за който Джоел не помисляше…

Той изправи гръб. Полази го хлад.

— Всъщност директорът не ме е приел безплатно в Армедиус, нали? Само ти ми казваш така, за да не се чувствам виновен. Ти плащаш за обучението ми тук.

— Моля? — попита майка му, продължавайки да търка. — Никога не бих могла да си го позволя.

— Майко, в повечето дни ти взимаш двойна смяна. Парите трябва да отиват все някъде.

Тя изпъшка.

— Дори и с двойните смени, не бих могла да си позволя това училище. Имаш ли някаква представа каква такса за обучение плащат повечето родители?

Джоел се замисли за миг и си спомни, че Мелъди спомена някакъв ученик, който получава десет долара седмично за издръжка. Ако такава голяма сума отиваше само за джобни пари, то колко плащаха за обучението в Армедиус?

Джоел не искаше да знае.

— И къде отиват парите? — попита той. — Защо вземаш толкова допълнителни часове работа?

Майка му не вдигна поглед.

— Когато почина, баща ти остави не само семейството си, Джоел.

— Какво означава това?

— Имаме дългове — обясни майка му, все така търкайки. — Наистина не е нещо, за което да се тревожиш.

— Татко беше майстор на тебешир. Работилницата му беше предоставена от училището, както и материалите му. Откъде е натрупал дългове?

— От най-различни неща — отговори тя и затърка малко по-силно. — Пътуваше много. Срещаше се с ритматисти, разговаряше с тях за работата им. По онова време железницата не беше толкова евтина, колкото е днес. Освен това — книгите, материалите, отпуските, за да работи по различните си проекти. Получаваше пари от директор Йорк, но повечето идеха от външни източници. Хората, които биха заели пари на един беден занаятчия… е, не са точно от типа хора, които можеш да пренебрегнеш, когато дойдат да си искат заетото.

— Колко?

— За теб няма значение.

— Искам да знам.

Майка му го изгледа строго.

— Това е мое бреме, Джоел. Няма да допусна да провали живота ти. Ще можеш да започнеш на чисто и с добро образование благодарение на директор Йорк. Аз ще се оправя с проблемите на баща ти.

Очевидно тя смяташе, че това слага край на разговора. Отново се зае за работа.

— А върху какво работеше татко толкова време? — попита Джоел и се нахвърли върху следващия участък от пода. — Трябва силно да е вярвал в него, щом е бил готов да рискува толкова много.

— Аз не разбирах много от неговите теории. Знаеш как неспирно говореше за процентния състав на тебешира. Смяташе, че ще промени света с неговия тебешир. Аз му вярвах, дано Господарят ми е на помощ.

Залата потъна в мълчание. Чуваше се само стърженето на четките по камъка.

— Знаеш, целта му беше да те прати в Армедиус — меко рече тя. — Искаше да е в състояние да си позволи да те запише тук, да се изучиш. Мисля, че затова директор Йорк ти даде стипендията.

— Затова ли ти винаги така се ядосваш, че не вървя добре в училище?

— Донякъде. Ох, Джоел. Не разбираш ли? Аз просто искам да живееш по-добре от нас. Баща ти… пожертва толкова много. Можеше да успее, ако онова проклето изследване не му струва живота.

Джоел внезапно вдигна глава.

— Той беше ранен при инцидент в железницата.

Майка му помълча.

— Да. Това имам предвид. Ако не беше тръгнал да пътува заради един от проектите си, нямаше да е в онзи влак, когато той дерайлира.

Джоел я изгледа.

— Майко, татко наистина загина заради инцидента в железницата, нали?

— Ти го видя в болницата, Джоел. Седеше при него, когато той умря.

Джоел се свъси, но не можеше да оспори този факт. Помнеше стерилните стаи, лекарите, които сновяха насам-натам, лекарствата, които даваха на баща му, операциите, които направиха на смазаните му крака. Помнеше освен това и пресиленият оптимизъм, който всички показваха, когато казваха на Джоел, че баща му ще се оправи.

Всички те знаеха, че той ще умре. Джоел го разбираше сега — всички знаеха, майка му също. Само осемгодишният Джоел се надяваше, мислеше — не, знаеше — че баща му накрая ще се събуди и ще бъде добре.

Злополуката стана на трети юли. Джоел прекара четвърти юли, деня на въвеждането, край леглото на баща си. Стомахът му се сви. Държа ръката на баща си, когато той умираше.

Трент дори не се събуди въпреки стотиците молитви на Джоел през този ден.

Джоел не си даваше сметка, че плаче, докато една сълза не падна на черния камък пред него. Бързо изтри очи. Не се ли предполагаше, че времето ще притъпи болката?

Още помнеше лицето на баща си. Мило, дружелюбно, бузесто и с усмихнати очи. Беше болезнено.

Джоел се изправи и върна четката в кофата.

— Май трябва да поспя — каза той и се обърна, понеже се притесняваше майка му да не види сълзите.

— Така ще е най-добре.

Джоел се отправи към изхода.

— Джоел — викна майка му след него.

Той спря.

— Не се тревожи прекалено много за тези неща. За парите. Държа нещата под контрол.

Работиш почти до смърт, помисли той, а през останалото време се поболяваш от притеснения. Трябва да намеря начин да ти помогна. Някак.

— Разбирам. Ще се съсредоточа върху ученето.

Майка му отново почна да чисти, а Джоел си тръгна през моравата по посока на тяхното общежитие. Внезапно се почувства изтощен и пропълзя в леглото, без да се преоблече.

Часове по-късно върху лицето му попадна слънчевата светлина. Той се събуди, примигна и осъзна, че този път е заспал лесно. Прозина се, слезе от леглото и го оправи да е готово, когато майка му се върне от работа след около час. Облече някакви дрехи от малкия сандък в края на леглото.

Иначе стаята беше гола. Скрин, сандъци, легло. Толкова беше тясно, че той почти можеше да докосне срещуположните стени с разперени ръце. Прозя се и отвори вратата с намерението да отиде в тоалетната в края на коридора.

Закова се на място, защото в коридора се щураха забързано хора и разговаряха развълнувано. Улови ръката на една жена, която търчеше край него.

— Госпожо Емуишере, какво става? — попита той.

Тъмнокожата египтянка го огледа.

— Джоел, момчето ми, не си ли чул?

— Какво да чуя? Току-що се събудих.

— Трето изчезване. Още един ритматист. Чарлс Калоуей.

— Калоуей? — Името му беше познато. — Искате да кажете…?

Тя кимна.

— Синът на рицаря-сенатор от Източна Каролина, Джоел. Късно снощи момчето е било отвлечено от семейното имение. Според мен трябваше да послушат директора. Бедното дете щеше да е в далеч по-голяма безопасност тук.

— Син на рицар-сенатор! — Това беше лошо.

— Има и друго — продължи жената и се приведе към него. — Има загинали, Джоел. Слугите на момчето — обикновени хора, а не Прашни — били намерени на местопрестъплението с одрана кожа и изядени очи. Като…

— Като при нападение на диви тебеширчета — прошепна Джоел.

Госпожа Емуишере кимна отсечено и бързо продължи по пътя си с явното намерение да сподели новината с всички.

Синът на рицар-сенатор е отвлечен или убит, вцепенено си рече Джоел. Убити са граждани.

Току-що всичко се беше променило драстично.

3.

15

Джоел претича през кампуса към кабинета на професор Фич. Почука на вратата, но не получи отговор. Затова завъртя дръжката и откри, че е отключено.

Отвори вратата.

— Един момент! — провикна се Фич. Професорът стоеше до писалището си и припряно събираше документи, пособия за писане и книги. Изглеждаше по-изнурен от обичайното, косите му стърчаха и връзката му беше изкривена.

— Професоре? — обади се Джоел.

— А, Джоел! — вдигна поглед Фич. — Отлично! Ела, моля те, и ми помогни.

Джоел пъргаво се притече на помощ и понесе цял сноп свитъци.

— Какво става?

— Отново се провалихме — отвърна Фич. — Още едно изчезване.

— Знам — рече Джоел и тръгна след професора към вратата. — Но какво ще правим ние в този случай?

— Не помниш ли? — възкликна Фич, затвори вратата зад Джоел и първи забърза по стълбите. — Ти допусна, че трябва да видим местопрестъплението, преди полицията да го е замърсила. Колкото и да са добри, полицаите нямат реална представа от ритматиката. Обясних това на инспектор Хардинг.

— Наистина ли ще изчакат с огледа, докато стигнем на място?

— Не могат да почнат без Хардинг. А той е тук, в Армедиус. Изчезването е установено съвсем наскоро. И така, ако ние…

— Фич! — провикна се някой пред тях. Джоел съгледа инспектор Хардинг, застанал сред група полицаи. — Бегом, войниче!

— Да, да — отвърна Фич и ускори ход.

Хардинг даде знак на полицаите и те се разотидоха бързо.

— Казах на машиниста да задържи железницата — обясни Хардинг, когато Фич и Джоел отидоха при него. — Хората ми подсигуряват кампуса — повече никакви ученици от общото училище няма да напускат мястото без полицейска охрана, докато не изясним случая.

— Много разумно — съгласи се Фич, докато крачеха към гарата. Джоел бързаше зад тях, понесъл книжата. На моравата се бяха събрали ученици и наблюдаваха полицаите. Сред децата Джоел зърна познатите червени къдрици.

— Ей! Какво става? — попита Мелъди, проправи си път сред учениците и отиде при него.

Джоел изтръпна, когато професор Фич се обърна.

— А, Мелъди, миличка. Оставих в кабинета няколко защити, които да прекопираш. Можеш да поработиш по тях, докато ме няма днес.

— Да копирам? — уточни Мелъди. — Та ние сме в криза!

— Ами, ами. Още не разполагаме с всички факти. Ще ида да видя какво става. Ти обаче трябва да продължиш с обучението си.

Мелъди изгледа гневно Джоел, а той извинително вдигна рамене.

— Хайде, войници! — намеси се Хардинг. — Трябва да бързаме, докато местопрестъплението е още свежо!

Оставиха Мелъди. Тя ги гледаше с ръце на кръста и Джоел имаше чувството, че върне ли се, ще му се наложи да изтърпи поредната тирада.

Стигнаха на гарата, голяма тухлена постройка, отворена в двата края. Джоел рядко пътуваше с влак. Баба му и дядо му живееха на същия остров, пък и пътуването с карета беше по-евтино. Освен да им ходи на гости, той нямаше друга причина да излиза от града, камо ли да напуска острова.

Усмихна се в очакване, докато крачеше по рампата след Хардинг и Фич. Принудени бяха да си проправят път сред обичайната сутрешна тълпа ученици, които слизаха.

— Не сте ли затворили гарата, инспекторе? — попита Фич при вида на потока ученици.

— Не мога да си позволя това. Ако кампусът ще е убежище за учениците, то първо трябва да им позволим да стигнат там. Много от обикновените ученици живеят извън кампуса. Искам да позволя на възможно най-много от тях да дойдат тук, на сигурно място. Сега има цивилни жертви и не знаем със сигурност дали тези ученици са в безопасност.

Тримата влязоха в правоъгълната тухлена гара. Пружинните влакове висяха под релсите си, тоест релсите бяха високо горе, на десетина стъпки. Линията минаваше през самата постройка на гарата. Вагоните бяха дълги и тънки, оформени като издължени и украсени карети.

Пружинните двигатели се намираха върху първите два вагона и обхващаха релсата като гигантски железни щипци. Горе, стъпили на тесните пасажи, група работници прикрепваха върху първия вагон грамадна цилиндрична пружинна батерия. Тя беше навита другаде; навиването само на един цилиндър отнемаше часове. Мощните пружини вътре трябваше да са достатъчно яки да задвижат целия влак. Затова се предпочиташе тебеширчетата да вършат тази работа.

Хардинг насмете Фич и Джоел във влака, а след тях влязоха войници. Те отпратиха неколцина раздразнени пътници от най-предното купе и отвориха място за Фич, Хардинг и Джоел.

Джоел седна нетърпеливо. Ситуацията беше мрачна — поредният изчезнал ученик, убити невинни граждани — ала той не можеше да потисне приятната тръпка да се вози на железницата. При това в собствено купе.

Влакът изтрака и се разтресе, когато работниците закачиха пружинния цилиндър горе. Джоел видя как навън нервозни пасажери слизат от влака и застават да чакат друг на перона.

— Да не би да евакуирате влака? — попита Фич.

— Не. Просто хората ми осведомяват гражданите, че отменяме всички спирки до Източна Каролина. Който не иска да ходи там, трябва да слезе и да чака следващия влак.

Цилиндърът прилегна на мястото си с могъщ звук. После работниците се придвижиха към втория вагон и когато почнаха да наместват цилиндъра към неговия механизъм, се разнесоха същите шумове. Джоел си представяше масивните пружини и предавки вътре, невероятно натегнати с енергия и очакващи само да бъдат пуснати.

— Господин инспекторе — приведе се Фич напред, — наистина ли е отвлечен синът на сър Калоуей?

— Да — угрижено отговори офицерът.

— Какво значи това? Имам предвид, за Армедиус и за острова?

Инспекторът поклати глава.

— Не знам. Никога не съм разбирал политиците, Фич. Аз съм войник; мястото ми е на бойното поле, не в съвещателните зали. — Той се обърна и погледна професора в очите. — Знам обаче, че е най-добре да разберем какво става, при това бързо.

— Да — съгласи се Фич.

Джоел се свъси.

— Не разбирам.

Фич го изгледа.

— Не си ли карал часовете по държавно управление?

— Карах, разбира се. Тъкмо по това… ъх, ме скъсаха миналата година.

Фич въздъхна.

— Какъв потенциал се похабява.

— Не беше интересно — възрази Джоел. — Тоест, аз искам да уча за ритматиката, а не за политиката. Да си го кажа честно, кога изобщо ще ми е потребно да знам историческите теории на управлението?

— Не знам. Може би сега — отговори Фич.

Джоел се сви.

— Има и нещо повече, разбира се. Джоел, момчето ми, училището е за това да те научи да учиш. Ако не се упражняваш да учиш неща, които не ти харесват, ще имаш големи трудности в живота. Как ще станеш блестящ изследовател на ритматиката и ще постъпиш в университета, ако не учиш, когато не ти се ще да го правиш?

— Всъщност никога не съм разглеждал нещата по този начин.

— А би трябвало.

Джоел се облегна на седалката. Съвсем наскоро беше узнал, че има либерални университети, където неритматисти изучават ритматиката. Съмняваше се, че там ще приемат ученик, който има навика да се проваля поне по един предмет всяка година.

Скръцна със зъби, ядосан на себе си. Ала нямаше какво да направи за миналите години. Може би щеше да успее да промени бъдещето. В случай че сегашните неприятности не доведат до затварянето на Армедиус, разбира се.

— И така, защо Нова Британия е в опасност заради събитията в Армедиус?

— Онова момче, Калоуей, е син на рицар-сенатор — отговори Хардинг. — Фамилията е от Източна Каролина. Там няма ритматическо училище, затова каролинци пращат своите ритматисти в Армедиус. Някои от островите обаче се оплакват, че им се налага да плащат за някакво училище далеч от техните брегове. Не им се нрави да поверяват своите ритматисти под контрола на друг остров, дори и когато става дума за училище.

Джоел кимна. Всеки от Съединените острови беше независим. За някои неща всички острови плащаха заедно — например за ритматистите и за инспекторите — но не бяха единна държава като Ацтекската федерация в Южна Америка.

— Казвате, че рицарят-сенатор може да обвини Нова Британия за изчезването на сина си — рече Джоел.

Хардинг кимна.

— Напрежението е голямо покрай търговските проблеми между Североизточната коалиция и Тексаската коалиция. Проклети да са всичките! Мразя политиката. Ще ми се да си бях на фронтовата линия.

Джоел за малко да попита защо инспекторът вече не е там, но се спря. Нещо в изражението на Хардинг подсказваше, че това не е добра идея.

Фич поклати глава.

— Притеснявам се, че всичко това — изчезналите деца, причудливите рисунки на местопрестъпленията — е маскировка на последния случай. Отвличането на сина на влиятелен рицар-сенатор. Може да е политически ход.

— Или — додаде Хардинг — може да е ход на някаква престъпна организация, която опитва да създаде собствена армия от ритматисти. Виждал съм как една добре начертана Забранителна линия спира куршуми, че даже и гюлле!

— Хъмм, може би сте на прав път, господин инспекторе — отговори Фич.

— Надявам се да не е така — заяви Хардинг и удари по подлакътника на седалката. — Не можем да си позволим междуособни войни. Не и отново. Последният път това едва не ни погуби.

Олеле, рече си Джоел и изстина. Никога не му беше минавало през ума как Армедиус може да повлияе върху световната политика. Внезапно бъдещето на училището му се видя много по-важно, отколкото само преди няколко секунди.

Вторият цилиндър тракна на място и последните раздразнени пътници слязоха. Линията се виеше в небето пред тях; стоманената релса имаше зъбци, които се зацепваха със зъбците на влака и го дърпаха напред. Остро стоманено скърцане се чу, когато машинистът освободи заключващия механизъм на първата предавка и влакът потегли.

В началото вървеше бавно, предавките тракаха и цялото возило се тресеше. Постепенно влакът набра скорост, излезе от гарата и тръгна по висящата във въздуха релса. Нещо в това да се намираш над всичко вдъхваше страхопочитание. Докато ускоряваше, влакът мина между постройките в централната част на града, над покривите на по-ниските от тях.

По улиците се тълпяха хора. Изглеждаха като кукли или оловни войничета, които някое дете е разхвърляло и е забравило да прибере. Линията се спусна към следващата гара, но не забави и мина през средата на сградата, без да спре.

Джоел си представяше ядосаните лица на хората по пероните, макар да ги виждаше само като размазани петна от прозореца на прелитащия влак. Влакът се виеше през града, пропусна още няколко гари и после линията пое право на юг. След секунди се носеха над водата.

Джеймстаун се намираше на брега на Нова Британия и при малкото си пътувания с влак Джоел беше отивал тъкмо на плаж. Веднъж с баща си, когато времената бяха по-добри, и веднъж, няколко години по-късно, с майка си, баба си и дядо си.

Това пътуване съвсем не беше забавно. През цялото време всички си мислеха какво са загубили.

Както и да е, Джоел никога не беше минавал над водата. За пръв път отивам на друг остров. Щеше му се обстоятелствата да са по-приятни.

Линията се поддържаше от множество грамадни стоманени стълбове, чиито основи бяха в океана. Между островите водата беше относително плитка — може би около триста метра — но и така изграждането на пружинната железница си беше грамадно начинание. Постоянно се добавяха нови линии, които свързваха шестдесетте острова в сложна стоманена мрежа.

Право напред Джоел видя връзка, място, където се срещаха пет отделни линии. Няколко се насочваха на запад към Джорджиябама, една извиваше на югоизток, навярно към Флоридските атоли. Нямаше линия на изток. Говореше се за изграждането на железница чак до Европа, но проектът се затрудняваше от дълбочината на океана.

Влакът им стигна до примка в линията, която вървеше в кръг по свръзката. Обиколиха я и Джоел видя през прозореца как машинистът с помощта на лост вдигна някаква закривена джаджа над влака. Куката захвана правилната ръчка и след няколко секунди вече се носеха на юг към Източна Каролина.

Фич и Хардинг се бяха настанили удобно за пътешествието. Фич преглеждаше някаква книга, а Хардинг дращеше в бележника си. По-ранното чувство за неотложност беше в странен контрапункт със сегашното им отпуснато държание. Можеха само да чакат. Островите бяха сравнително близо едни до друг, но все пак прекосяването на по-големите участъци от океана отнемаше по няколко часа.

Джоел прекара това време в наблюдаване на океанските вълни на около сто и петдесет метра под влака. Имаше нещо омагьосващо в тяхното разбиване и кипене. Докато минутите минаваха, влакът почна да забавя. Предавките методично оставаха без пружинната сила.

Най-сетне влакът спря и увисна неподвижно над водата. Вагонът се разтресе, а когато и на втория вагон му се задейства предавката, се чу далечно тракане. Тръгнаха отново. Когато Джоел зърна сушата, бяха минали точно два часа от потеглянето от Армедиус.

Той се оживи. Как ли изглежда Източна Каролина? Инстинктът му подсказваше, че няма да е много различна от Нова Британия, понеже островите бяха съседни. Донякъде беше прав. Зелените кичести дървета му напомняха силно за родния остров.

Но имаше и разлика. Вместо бетонни градове, той видя гористи участъци, където често се забелязваха големи домове, като че скрити зад дебелите клони и гъстия листак. Не минаха през никакви селища с повече от дузина сгради. Накрая влакът отново забави и напред Джоел видя още една група къщи. Всъщност, не беше град — по-скоро няколко имения сред горите, достатъчно далеч едно от друго, та да са отделени.

— По целия остров ли има такива имения? — попита Джоел, докато влакът се спускаше.

— Надали — отвърна Фич. — Това тук е източният бряг, предпочитано място за вили. Западният е по-градски, но и там няма нещо като Джеймстаун. Трябва да стигнеш почти чак до Денвър, за да видиш толкова величествен град.

Джоел вирна глава. Никога не беше смятал Джеймстаун за величествен. Градът просто съществуваше.

Влакът изтрополи в гарата и спря. Не слязоха много хора, пък и повечето бяха полицаи. Останалите пасажери очевидно бяха тръгнали към западния бряг на острова, закъдето скоро щеше да продължи влакът.

Джоел, Фич и Хардинг излязоха от вагона във влажната горещина. Работниците почнаха да сменят пружинните цилиндри на влака.

— Сега се разбързайте, войници — рече Хардинг, втурна се по стъпалата и излезе от гарата. Явно веднъж слязъл от влака, той пак бързаше. Джоел го последва със свитъците и книгите на Фич. Сега обаче разполагаше с голяма чанта, заета от един полицай.

Прекосиха настлана с чакъл улица под сянката на влака горе. Джоел очакваше да вземат карета, но явно домът на сенатора беше огромната бяла къща на същата улица. Хардинг, Фич и полицаите бързаха нататък.

Джоел потри челото си със свободната си ръка. Имението имаше огромна желязна ограда, почти като тази на Армедиевата академия. По моравата растяха дървета и хвърляха сянка върху тревата. Фасадата на къщата се кипреше с величествени бели колони. Тревата миришеше като прясно окосена и добре поддържана.

Пред къщата сновяха полицаи, други пазеха портите. Недалеч се бяха събрали доста мъже в скъпи костюми и с цилиндри. Когато Хардинг, Джоел и Фич тръгнаха към къщата, към тях се втурнаха двама полицаи.

— Наистина трябва да въведа в полицията отдаването на чест — промърмори Хардинг, докато онези приближаваха. — Всички изглеждат ужасно неофициални.

— Инспекторе — подзе единият, щом изравни крачка с тях, — районът е подсигурен. Държахме всички настрани, обаче преместихме телата на слугите. Още не сме влизали в стаята на момчето.

Хардинг кимна.

— Колко са убитите?

— Четирима, сър.

— Прахове! С колко свидетели разполагаме?

— Сър, извинете, но предполагаме, че тези четирима са били свидетели.

— Никой нищо не е видял?

Полицаят поклати глава.

— И никой нищо не е чул, сър. Самият рицар-сенатор е открил мъртвите.

Хардинг се закова на моравата.

— Той е бил тук?

Полицаят кимна.

— Прекарал е нощта, спейки в покоите си в дъното на коридора, само през две врати от стаята, откъдето е било отвлечено момчето.

Хардинг погледна Фич. Джоел прочете по лицата на двамата един и същ въпрос: Извършителят — който и да е той — лесно би могъл да убие рицаря-сенатор. Защо тогава само е отвлякъл момчето?

— Да вървим — рече Хардинг. — Професоре, надявам се, че няма да се обезпокоите при вида на малко кръв.

Фич пребледня.

— Да, хмм…

Тримата хукнаха по мраморното стълбище към предната врата, изработена от отлично секвоево дърво. В бялото фоайе свариха висок мъж с цилиндър, положил длани върху бастуна си, който опираше в пода. Имаше монокъл. Изглеждаше твърде нещастен.

— Инспектор Хардинг — рече мъжът.

— Здравейте, Ивънтайър.

— Кой е този? — попита Фич.

— Аз съм капитан Ивънтайър — отговори мъжът. — Представлявам силите за сигурност на сър Калоуей. — Той закрачи редом с Хардинг. — Трябва да кажа, че ние сме крайно недоволни от тези събития.

— А как според Вас се чувствам аз? — сопна се Хардинг. — Весел и щастлив?

Ивънтайър изсумтя.

— Вашите офицери отдавна би трябвало да са се справили с този проблем. Рицарят-сенатор е раздразнен, както бихте се изразили Вие, от това, че вашата полиция в Нова Британия е допуснала вашите проблеми да се промъкнат в неговия имот и да застрашат неговото семейство.

— Първо на първо — отговори Хардинг и вдигна показалец, — аз съм федерален инспектор, не съм от полицията на Нова Британия. Второ на второ, не мога да понеса цялата вина по случая. Ако благоволите да си спомните, капитане, бях тук тъкмо снощи и се мъчих да убедя рицаря-сенатор, че в Армедиус синът му ще е в по-голяма безопасност! И глупакът може да вини единствено себе си, понеже пренебрегна моите предупреждения.

Хардинг спря и опря показалец в Ивънтайър.

— И последно, капитане, според мен Вашата сила за сигурност трябва да е първата, която да предизвика „раздразнението“ на господаря Ви. Къде бяхте всички вие, когато синът му е бил отвлечен?

Ивънтайър се изчерви. Двамата се втренчиха един в друг, докато най-сетне капитанът не отклони поглед. Хардинг пак тръгна и се качи по стълбището. Джоел и Фич го последваха. Ивънтайър — също.

— Предполагам, че това са Вашите ритматисти?

Хардинг кимна.

— Кажете ми, инспекторе — рече капитанът, — защо федералните инспектори нямат щатни ритматисти на работа? Ако организацията ви е толкова важна и способна, колкото всички твърдят, човек би очаквал да сте подготвени за подобни събития.

— Не сме подготвени — отговори Хардинг, — защото проклетите ритматисти обикновено не убиват хора. Сега, ако ме извините, хората ми и аз имаме да водим разследване. Грижете се за господаря си, Ивънтайър, и не ми се бъркайте в работата.

Ивънтайър спря на място и зачака, гледайки тримата с явно неудоволствие.

— Частна сила за сигурност — рече Хардинг, когато капитанът вече не можеше да ги чуе. — Не са по-добри от наемници. Не можеш да им се довериш на фронта; лоялността им се простира до парите в джобовете им. А, стигнахме.

Наистина беше така. Джоел пребледня, когато свърнаха зад ъгъла и се озоваха в малко фоайе, белязано с няколко кървави петна. Радваше се, че са преместили труповете. Видът на изсъхналите кафеникавочервени петна беше достатъчно обезпокоителен.

Фоайето беше бяло, с бял килим, от което червеното изпъкваше още повече. Помещението беше красиво — с модни флорални мотиви на стените. От тавана висеше малък канделабър; механизмът му тихо тракаше и излъчваше светлина.

— Какъв глупак — каза Хардинг, докато оглеждаше окървавения килим. — Само ако рицарят-сенатор беше послушал. Може би това ще накара останалите да се вслушат в разума и ще върнат децата си в Армедиус.

Фич кимна. Джоел забеляза, че кръвта го е разстроила. Краката на професора трепереха. Хардинг пристъпи към един от полицаите, охраняващи местопрестъплението, висок мъж от ацтекски произход.

— Какво имаме тук, Центиан?

— Четири тела, открити във фоайето тук, сър — отговори полицаят и посочи кървавите петна. — Начинът на смъртта съвпада с нападение на тебеширчета. Стаята на момчето е ето там. — Той показа една отворена врата. — Не сме влизали.

— Добре — отвърна Хардинг и се отправи натам, като заобикаляше петната.

— Сър — обади се полицаят, когато Хардинг опита да прекрачи прага.

Той спря, като да се беше ударил в твърда повърхност.

— Сър, на пода има ритматическа линия — уточни Центиан. — Не искахте да нарушаваме местопрестъплението, затова още не сме я премахнали.

Хардинг подкани с махване Фич да се приближи. Професорът треперливо тръгна към него, като видимо се стараеше да не гледа петната. Джоел отиде при тях и приклекна пред прага. Пресегна се и опря длан във въздуха.

Дланта му спря. Нещо я отблъскваше — в началото меко, а когато натисна, и по-силно. С голямо усилие той успя да се приближи на още няколко милиметра до невидимата стена, но не усети, че може да я докосне. Беше като да се опитваш да притиснеш два магнита с едноименните полюси един към друг.

Във фоайето имаше килим, но в стаята на момчето подът беше дъсчен. Забранителната линия се виждаше ясно. На места беше накъсана — пробивите бяха достатъчно големи, за да минат тебеширчетата. На тези места Джоел можеше да промуши ръката си в стаята.

— Ах, хъм, да — промърмори Фич и приклекна до Джоел. Извади парче тебешир и нарисува четири тебеширчета във вид на човечета с лопати. Джоел наблюдаваше внимателно и видя глифите, които професорът изписа по гръбчетата им и с тях им нареди да тръгнат напред и да атакуват всичко от тебешир.

Тебеширчетата почнаха едно по едно да копаят Забранителната линия.

— Така — рече Фич, докато се изправяше. — Опасявам се, че това ще отнеме няколко минути.

— Инспекторе — обади се един от полицаите, — ако имате минутка, може би ще искате да видите това.

Хардинг го последва недалеч по коридора.

Джоел се изправи.

— Добре ли сте, професоре? — попита той.

— Да, да. Аз просто… хмм, знаеш, че не ме бива в такива работи. Отчасти затова не се представях добре в Небраск.

Джоел кимна, после остави чантата си и отиде при инспектора, който клечеше до нещо на пода. Кървавата форма приличаше на отпечатък от обувка.

— Отпечатъците водят нататък — обясняваше полицаят — и излизат през задната врата. След това ги губим.

Хардинг разглеждаше отпечатъка, който, заради килима, беше неясен.

— Трудно ще е от това да направим заключения.

Полицаят кимна.

— Еднакви ли са по големина всички отпечатъци? — попита Джоел.

Полицаят го изгледа, сякаш го забелязва за пръв път, и кимна.

— Това навярно значи, че извършителят е само един, нали? — продължи Джоел.

— Или че само един е стъпил в кръвта — рече Хардинг.

— А има ли други рисунки с тебешир? Освен в стаята на момчето? — попита Джоел.

— Всъщност има — обясни полицаят. — По една от двете страни на неговото фоайе. — Отведе ги до една стена, където имаше същия спираловиден мотив като на другите местопрестъпления. Джоел размаха ръка пред рисунката, но тя не я отблъсна и въобще не й подейства по никакъв начин.

— Професоре? — провикна се той, за да привлече вниманието на Фич. Професорът приближи.

— Нарисувайте едно тебеширче на стената тук — посочи Джоел. — Накарайте го да мине през този мотив.

— Хъм, да… Да, много добра идея, момко.

Фич почна да рисува.

— Каква е целта на това упражнение? — попита Хардинг, уловил ръце зад гърба си.

— Ако този мотив е истинска ритматическа скица — обясни Джоел, — то тебеширчето ще трябва да го нападне, за да мине през него. Ако няма ритматически свойства, тебеширчето ще мине върху него, все едно го няма.

Фич завърши тебеширчето. То изглеждаше като раче. Запълзя по стената и край усукания модел спря. Сякаш размисли, после направи още една стъпка напред.

И спря.

Хлад пролази по Джоел. Тебеширчето опита отново и беше отблъснато. Накрая почна да гризе рисунката и я проби доста лесно.

— Ах, да ме вземат… — продума Фич. — Ритматическа е.

— И? — отвърна Хардинг. — Войнико, в тази област аз подчертано изоставам. Какво става тук?

— Съществуват само четири ритматически линии — обясни Фич. — Така смятаме. — Изглеждаше умислен, сякаш разсъждаваше по нещо дълбоко. — Джоел, кажи ми. Може ли според теб това да е Отбранителна линия? Все пак, доскоро не знаехме и за елипсите. Може да е нещо такова.

— Защо тогава рисуват толкова малка Отбранителна линия? И защо на стената? Няма смисъл, господин професоре. А и тебеширчето я разкъса доста лесно за Отбранителна линия. Ако наистина е такава, не върши никак добра работа.

— Да… — рече Фич. — Вярвам, че си прав. — Той се пресегна да унищожи тебеширчето. — Странно е, наистина.

— Не споменахте ли и за втора рисунка на стената? — обърна се Хардинг към полицая.

Онзи кимна и поведе инспектора и Джоел към другия край на фоайето. И тук имаше усукана спирала.

Джоел прокара пръсти около нея и се свъси.

— Какво, синко? Виждаш ми се разтревожен — рече Хардинг.

— Прекъсната е — отговори Джоел.

— Била е нападната от тебеширче?

— Не. Не изглежда надраскана. Просто недовършена, все едно е рисувана набързо. — Джоел огледа помещението. — Вие открихте същата рисунка и в къщата на Лили Уайтинг. На коя стена беше?

— Има ли значение?

— Не знам. Може би.

— На предната външна стена на къщата. Към улицата.

— А у Хърман?

— Пред вратата му. В коридора.

Джоел потропа по стената.

— За пръв път са пострадали и други хора освен ритматиста. Четиримата убити.

Хардинг кимна.

— Според докладите, най-вероятно са били будни и са играли карти в кухнята на слугите.

— Къде е тази кухня? — попита Джоел.

Хардинг посочи надолу по стълбите.

— От тази страна на фоайето — каза Джоел. — Близо до прекъснатия символ. Може би има връзка.

— Може би — отвърна Хардинг и се почеса по брадичката. — Имаш набито око за тези неща, синко. Замислял ли си се да станеш полицай?

— Аз?

Хардинг кимна.

— Хмм… всъщност не.

— А би трябвало, войниче. Винаги можем да се възползваме от повечко хора с остър поглед за подробностите.

Инспектор. Джоел никога не се беше замислял за това. Все повече искаше да изучава ритматиката, както беше предложил Фич. Но това беше… е, беше друга възможност. Никога нямаше да стане ритматист — беше се примирил още преди години — но имаше и други неща, които да върши. Вълнуващи неща.

— Инспекторе? — провикна се Фич. — Забранителната линия. Можем да влизаме.

Джоел хвърли един поглед на Хардинг и после двамата заедно пресякоха фоайето и влязоха в стаята.

16

— В името на Господаря — промълви Фич, застанал на вратата. Следваше къс коридор надясно и от него се минаваше в стаята.

Коридорът беше пълен с разрушени ритматически рисунки. Един връз друг Отбранителни кръгове, десетки Забранителни линии. Джоел гледаше, удивен от самото количество тебешир на пода.

— Прилича на бойно поле — обади се Хардинг откъм вратата. — Виждал съм такива работи. Разбира се, не с тебешир, а с хора.

Джоел го изгледа.

— Какво имате предвид?

— Лесно се забелязва — отговори Хардинг и посочи. — Момчето на Калоуей е начертало първия кръг близо до вратата, после е блокирало страните със Забранителни линии, за да не го обградят. Когато фронтът му е бил пробит, изоставил е този кръг и е направил един зад него. Както армията бавно се оттегля на бойното поле.

— Бил е добър — рече Джоел. — Защитите му са сложни.

— Да — съгласи се Фич. — Чарлс никога не е посещавал моите часове, но съм слушал много за него. Минаваше за малко луда глава, но уменията му бяха ненадминати.

— Това е общото между тримата отвлечени ученици — вметна Джоел. — Те бяха най-добрите ритматисти в цялото училище. — Той пристъпи напред — можеше да мине през Отбранителните линии на кръговете, докато Забранителните линии отстрани щяха да го спрат, ако опиташе да мине през тях.

— Моля те, постарай се да не настъпваш тебешира — каза Фич, докато вадеше рула хартия и се гласеше да скицира всяка от защитите. — Не размествай нищо!

Джоел кимна. Имаше множество ситни точки и линии, които при по-внимателен оглед се оказаха останки от разрушени тебеширчета. Инспектор Хардинг махна на хората си да останат извън помещението. После се провря край Фич и заедно с Джоел внимателно си запроправя път през коридора.

— Ето — рече инспекторът и посочи последния кръг в линията. — Кръв.

Наистина имаше кръв. Само няколко капки, като на другите местопрестъпления. Джоел заобиколи защитата, приклекна и подсвирна тихо.

— Какво? — попита Хардинг.

— Защитата на Шоаф — обясни Джоел. — С девет точки. И с нея се е справил добре. — Пресегна се и вдигна захвърлено до кръга листче. Там беше начертана Защитата на Шоаф.

Джоел го подаде на инспектора.

— Пищов. Даже и с модел е трудно да се направи добър кръг с девет точки.

— Бедният момък — рече Хардинг и почтително свали шлема си и го взе под мишница. Огледа поредицата от седем кръга, които излизаха от стаята. — Сражавал се е адски добре. Истински боец.

Джоел кимна и се втренчи в капките кръв. Отново нямаше тяло. Както и в другите случаи. Всички приемаха, че учениците са били отвлечени, но…

— Как са го изнесли? — попита той.

Другите го погледнаха.

— Трябваше да минем през една Забранителна линия на вратата — напомни Джоел. — Ако отвличат ритматистите, то как са изнесли Калоуей от стаята?

— Сигурно са пречертали Линията — допусна Хардинг и се почеса по брадичката. — Обаче има пробиви, все едно е атакувана. Значи са я пречертали и пак са я нападнали? Защо им е да го правят? Да прикрият отвличането на момчето? Защо си правят труда? Очевидно е, че ние ще разберем.

Никой нямаше отговор. Джоел пак разгледа защитите, после се смръщи и се наведе към разбитата и разкъсана защита на Шоаф. — Професор Фич, трябва да видите това.

— Какво е то?

— Рисунка. На пода. Не е ритматически мотив. Картинка е.

Беше нарисувана с тебешир, но приличаше на скица с въглен, която някой би направил в час по рисуване. Беше набързо изпълнена, по-скоро силует. Изобразяваше мъж с бомбе и прекомерно дълъг бастун, опрян в пода.

Главата беше твърде голяма и голям участък от лицето липсваше, като раззината уста. Тази уста се усмихваше.

До картинката имаше и няколко трескаво надраскани изречения.

Не мога да видя лицето му. Той рисува с драски. Нищо от нарисуваното от него не запазва формата си. Тебеширчетата са разкривени и като че са стотици. Аз ги унищожавам, а те оживяват пак. Блокирам ги, а те пробиват линията. Крещя за помощ, но никой не идва.

Той просто си стои там и ме наблюдава с тъмните си невидими очи. Тебеширчетата не приличат на нито едни, които съм виждал. Гърчат се и се гънат и никога не остават в една форма.

Не мога да се преборя с тях.

Кажете на баща ми, че съжалявам, че съм такъв лош син. Аз го обичам. Истински.

Джоел потрепери. Тримата мълчаливо прочетоха последните думи на Чарлс Калоуей. Фич коленичи и нарисува на пода едно тебеширче и го използва за проверка на скицата — да не би случайно да има ритматически свойства. Тебеширчето просто мина върху нея и не й обърна внимание. Фич го премахна.

— Тези писания не са много смислени — отбеляза той. — Тебеширчета, които оживяват, след като са били унищожени? Ритматически фигури, които не запазват формата си?

— Виждал съм такива работи — отговори Хардинг и погледна Фич право в очите. — В Небраск.

— Но Небраск е толкова далеч оттук!

— Не мисля, че можем да продължаваме да игнорираме този факт, професоре — рече Хардинг и се надигна. — Нещо е избягало от Кулата. И някак е дошло тук.

— Но тези неща са извършени от човек — каза Фич и с трепереща ръка почука по скицата на Чарлс. — Това не е сянка на Забравен, Хардинг. Има очертанията на човек.

Докато Джоел ги слушаше, си даде сметка, че в Небраск става нещо много по-голямо, отколкото хората знаят.

— Какво е Забравен? — попита той.

И двамата се обърнаха към него и се умълчаха.

— Не обръщай внимание, войниче — отвърна Хардинг. — Ти много ни помагаш, обаче се боя, че не ми е позволено да ти кажа за Небраск.

На Фич явно му беше неудобно. Джоел изведнъж разбра как се чувства Мелъди, когато я изключват. Но не беше изненадан. Подробностите за събитията в Небраск се държаха в тайна, почти като секретите на висшата ритматика.

Всъщност повечето хора нямаха нищо против. Бойното поле беше далеч, на централните острови. Хората спокойно игнорираха Небраск. От времената на крал Грегъри насам бойните действия почти не секваха и щяха да продължат. От време на време имаше смъртни случаи — но те бяха рядкост и загиналите бяха винаги или ритматисти, или професионални военни. Широката публика с лекота не ги забелязваше.

Освен ако нещо не успее да се измъкне. Джоел потрепери. Нещо странно става, странно дори и по небраските стандарти, помисли той, докато оглеждаше изучаващо Хардинг и Фич. Хардинг беше прекарал повече от десет години на бойното поле, а изглеждаше потресен от сегашните събития.

Най-сетне инспекторът поднови огледа на стаята, а Фич се залови с рисунките си. Джоел коленичи и за последен път прочете думите на Калоуей.

Той рисува с драски…

След известно убеждаване той успя да получи разрешението на Фич да помогне със скицирането на защитите. Хардинг излезе да организира хората си да издирят още сведения, например знаци за насилствено влизане.

Джоел рисуваше мълчаливо с въглен върху хартия. Въгленът нямаше ритматически свойства, дори и в ръцете на ритматист, но наподобяваше доста на изображенията с тебешир. Проблемът беше, че никаква скица не може точно да представи рисунките на пода с всичките им дребни белези от надраскване и с разкъсаните линии.

Щом направи няколко скици, Джоел отиде при Фич, който отново разучаваше кръга, където Чарлс беше оказал последната си съпротива.

— Забеляза ли как е очертал цялата стая с тебешир, за да попречи на тебеширчетата да заобиколят защитата му с пълзене по стените? — попита Фич. — Много умно. Забеляза ли вече, че форматът на тази атака подкрепя заключенията ни от предишните случаи?

— Много тебеширчета, които нападат едновременно — съгласи се Джоел.

— Да. И сега имаме известни доказателства, че нападателят… този Драскач… вероятно е мъж, което позволява да стесним търсенето. Ако нямаш нищо против, излез и прерисувай спираловидните мотиви от стената, за да разполагаме с няколко варианта, направени от различна ръка. Допускам, че това ще ни помогне да сме по-точни.

Джоел кимна, взе хартия и въглен и внимателно излезе. Повечето полицаи вече бяха долу. Той спря на вратата и отново огледа стаята.

Чарлс се беше затворил, точно като Хърман. Дори беше направил Забранителни линии около прозореца. Имаше следи, че тези линии са били нападнати отвън. Може би Чарлс е планирал да се измъкне през прозореца и е открил, че и този път за бягство е блокиран. И той е останал без изход.

Джоел с трепет помисли за дългите нощни часове, през които Чарлс се е съпротивлявал на тебеширчетата, рисувал е защита след защита и отчаяно се е мъчил да оцелее до сутринта.

Отправи се към една от рисунките на стената. Изглежда, местопрестъплението предлагаше повече въпроси, а не отговори. Джоел разпъна хартията на стената, огледа мотива и почна да скицира. Това беше…

Нещо помръдна във фоайето.

Джоел се извърна и съгледа нещо, което се стрелна по пода, едва забележимо върху белия килим. Тебеширче.

— Професоре! — изкрещя той и се втурна след нещото. — Инспектор Хардинг!

Тебеширчето се спусна по стълбите. Джоел едва го виждаше върху белия мрамор, а когато то се добра до долния етаж, го изгуби от поглед. Заозърта се и гнусливо си представи как тебеширчето лази нагоре по крака му и дъвче кожата му.

— Джоел? — обади се Фич, който се беше появил на парапета горе.

Ето!, рече си Джоел и зърна бяло петно, когато тебеширчето прекоси дъсчения праг на входната врата и се отправи към външното стълбище.

— Тебеширче, професоре! — викна той. — Гоня го!

— Джоел! Не върши глупости! Джоел!

Той вече беше излязъл и се носеше след тебеширчето. Няколко полицаи веднага го видяха и хукнаха. Джоел посочи тебеширчето, което сега се забелязваше много по-лесно върху тревата — очертанията му се изменяха с контурите на стръкчетата като на сянка, която пада на неравна повърхност.

Полицаите повикаха подкрепление. На вратата на къщата се появи замаяният Фич. Джоел продължаваше да тича, като едва поддържаше темпото на тебеширчето. Създанията бяха невероятно бързи и съвършено неуморни; в край на краищата и това тук щеше да го надбяга. Но засега Джоел и полицаите успяваха да го следват.

Тебеширчето стигна до оградата и се стрелна отдолу; Джоел и полицаите хукнаха през портите. Тебеширчето се насочи към едно голямо дъбово дърво с дебели клони, а после — странно — запълзя нагоре по ствола.

Тъкмо тогава Джоел успя добре да го огледа. Той застина.

— Еднорог? — О, не…

Полицаите се струпаха около дървото, погледнаха нагоре и запънаха механичните си пушки.

— Ей, ти! — провикна се един. — Слизай веднага!

Джоел отиде при тях. Горе в дървото седеше Мелъди. Чу я как въздъхва театрално.

— Лоша идея, а? — извика му тя отгоре.

— Определено — отвърна Джоел.

* * *

— Обяснявай — нареди Хардинг и тури ръце на кръста си.

Мелъди направи гримаса. Седеше на стол в кухнята в къщата. Бялата й пола беше зацапана от катеренето по дървото. До нея един полицай методично навиваше пружините на пушката си. В тясната кухня тиктакането им кънтеше.

— Наистина ли е необходимо? — попита Фич и хвърли поглед на пушката.

— Моля, не се месете, професоре — рече Хардинг. — Вие може и да разбирате от ритматически изследвания, но аз разбирам от шпиони.

— Аз не съм шпионин! — заяви Мелъди. После млъкна. — Е, добре де. Шпионин съм. Но само за себе си.

— И какъв интерес имаш към тази операция? — попита Хардинг, улови ръце зад гърба си и почна бавно да я обикаля. — Какво общо имаш със смъртните случаи?

Мелъди стрелна Джоел с поглед и той видя, че тя най-сетне сякаш разбира в каква беда е.

— Нямам нищо общо с това! Аз съм само ученичка!

— Ти си ритматист — възрази Хардинг. — Тези престъпления са извършени от ритматист.

— Е, и? Наоколо има много ритматисти — отвърна Мелъди.

— Показа постоянен и неизменен интерес към това разследване — продължи Хардинг.

— Любопитна съм! Всички други чуват какво става. Защо не и аз?

— Тук въпросите не ги задаваш ти. Осъзнаваш ли, че е в правомощията ми да те арестувам до края на разследването? Осъзнаваш ли, че сега ти си нашият основен заподозрян за убийствата?

Мелъди пребледня.

— Господин инспекторе — обади се Джоел. — Мога ли да… разговарям с Вас? Навън?

Хардинг го изгледа и кимна. Двамата излязоха през страничната врата и малко се отдалечиха, за да могат да говорят на спокойствие.

— Ще се върнем след няколко минути — рече Хардинг. — За нея ще е добре да се поизпоти малко.

— Господин инспекторе, Мелъди не стои зад убийствата и отвличанията. Повярвайте ми.

— Да. Допускам, че си прав, Джоел. Аз обаче трябва да проуча всяка следа. Тази млада дама ме изнервя. Прави ме подозрителен.

— Тя изнервя много от нас. Но това не означава, че тя е Драскачът. Искам да кажа, очевидно е как е стигнала дотук. Видя ни да напускаме Армедиус, а всеки знае кой е бил отвлечен. Мога да гарантирам за нея.

— Напълно сигурен ли си, че я познаваш, Джоел? — попита Хардинг. — Как можеш да си сигурен, че не те заблуждава? Част от мен продължава да се тревожи, че извършителят на тези престъпления се крие точно пред очите ни и се движи из Армедиус. Това ще е най-доброто място един ритматист да се скрие, без да изглежда подозрително.

Като Нализар ли?, рече си Джоел. Снощи той напусна стаята си и отиде някъде.

Но наистина, доколко Джоел познава Мелъди? Може ли глупостта и приятелството й да са преструвка? За кратко подозренията на Хардинг заразиха и Джоел. Той осъзна, че му е известно много малко за миналото на Мелъди и за причината семейството й да не се вълнува какво става с нея.

Същевременно тя беше искрена. Не криеше чувствата си — изговаряше ги направо, разтръбяваше ги. Беше пряма с него. И като че ли с всички.

Джоел си даде сметка, че това му харесва в нея.

— Не, инспекторе, не е тя.

— Добре. По моя преценка твоето доверие означава много.

— Значи ще я пуснете?

— Само след още няколко въпроса — уточни Хардинг, докато се връщаше в кухнята. Джоел го последва.

— Добре тогава — рече инспекторът, когато влязоха. — Джоел гарантира за теб, млада госпожице, и това ме прави по-склонен да те изслушам. Но ти оставаш в сериозна беда. Отговори на въпросите ми и може би няма да ми се налага да повдигам обвинения срещу теб.

Мелъди погледна Джоел.

— Какви въпроси?

— Моите хора ми докладваха, че си пратила тебеширче чак до къщата. Как, в името на Господаря, си способна да го направиш?

Тя сви рамене.

— Не знам. Просто го направих.

— Миличка — обади се Фич, — познавам повечето ритматисти на света. Поредицата глифи, които трябва да използваш, за да накараш едно тебеширче да преодолее такова разстояние, да се качи по стълбите, после да отиде в стаята… Божичко, списъкът е невероятен! Нямах представа, че притежаваш такава способност.

— Каква беше целта? — попита Хардинг. — Защо накара тебеширчето да измине целия този път и после да се върне? Искаше да те заловим ли?

— Праховете да го отнесат, не! — възрази Мелъди. — Просто исках да знам какво става.

— И очакваше едно тебеширче да ти каже?

Тя се посмути.

— Не — призна най-сетне. — Добре де, загубих контрол над него, ясно ли е? Направих го, за да отклоня вниманието на полицаите.

Джоел се намръщи. Лъже, заключи той от начина, по който Мелъди сведе поглед, докато говореше. И по-рано беше забелязал, че тя е искрена и лъжите й лесно се виждат.

Тя е особено добра с тебеширчетата, продължи да разсъждава той. Не може да загуби контрол над това тук. Но… означаваше ли това, че е очаквала създанието да й докладва какво е открило? Тебеширчетата не говореха. Те не можеха да мислят отвъд рамките на поставената им задача.

Ала това тебеширче еднорог се беше насочило право към Мелъди.

— Понякога тебеширчетата се държат наистина странно, инспекторе — обади се Фич.

— Повярвайте ми — отвърна инспекторът, — наясно съм с това. На бойното поле чувах това извинение от ритматистите всяка седмица. Удивен съм как вие, хора, въобще успявате да ги накарате да правят каквото и да е, като имам предвид колко често те просто офейкват в неправилната посока без причина.

Мелъди вяло се усмихна.

— Ти, млада госпожице, си оставаш подозрителна — додаде Хардинг и насочи показалец към нея.

— Инспекторе — каза Фич. — Наистина. От скицата горе вече знаем, че Драскачът е мъж или поне жена, много убедително маскирана като мъж. Съмнявам се Мелъди да е способна на това и съм убеден, че има кой да гарантира за местонахождението й снощи.

Мелъди закима енергично.

— Имам две съквартирантки в общежитието.

— Освен това, инспекторе — продължи Фич и предупредително вдигна пръст, — описанието, което открихме в стаята на Чарлс, сочи, че ритматическите линии на похитителя се държат много странно. Виждал съм линиите на госпожица Мънс и те са съвсем обикновени. За да съм откровен, ще кажа, че те често са доста зле направени.

— Добре — заключи Хардинг. — Можеш да си вървиш, госпожице Мънс. Но аз ще те държа под око.

Мелъди въздъхна облекчено.

— Отлично — рече Фич и се надигна от стола си. — Имам да довършвам скици. Джоел, ще изпратиш ли Мелъди до гарата? И ще се погрижиш ли, хмм, тя да не се забърква в повече неприятности по пътя?

— Разбира се.

Хардинг се върна към работата си, но все пак прати двама полицаи с Джоел и Мелъди, за да е сигурен, че тя е напуснала къщата. Мелъди крачеше намусена. Джоел я следваше. Когато стигнаха вратата, Мелъди награди полицаите с мръщене от световна класа.

Те останаха в къщата, а Джоел тръгна през моравата с Мелъди.

— Това определено не беше приятно — обяви тя.

— Ти какво очакваше? Да шпионираш на местопрестъпление?

— Теб те пуснаха вътре.

— Какво трябваше да означава това?

Мелъди вдигна поглед към небето, после тръсна глава.

— Извинявай. Аз само… добре де, вбесяващо е. Като че ли всеки път, когато искам да участвам в нещо, ми се казва, че то е единственото, което не мога да правя.

— Знам как се чувстваш.

— Както и да е. Благодаря ти, че гарантира за мен. Струва ми се, че така попречи на онзи хищник да ме разкъса на парчета.

Джоел сви рамене.

— Не, наистина. Ще ти върна жеста. Обещавам.

— Аз… не съм сигурен, че искам да знам до какво би довело това.

— О, ще ти хареса — отвърна Мелъди и се поободри. — Вече имам една идея.

— Която е?

— Ще трябва да почакаш! Не разваляй изненадата.

— Страхотно. — Изненада от Мелъди. Това би било чудесно. Приближиха гарата, но не влязоха, а останаха под приятната сянка на дърветата и зачакаха Фич. Мелъди се помъчи да накара Джоел да й разкаже нещо повече, но той се улови, че дава неангажиращи отговори.

Продължаваше да мисли за набързо нарисуваната скица и за уплашените думи под нея. Чарлс Калоуей е знаел, че ще умре, но е оставил бележки за нещата, които е успял да разбере. Благородно — може би по-благородно от всичко, което Джоел беше извършвал през своя живот.

Някой трябва да прекрати това, рече си той, облягайки се на дънера на едно дърво. Нещо трябва да се направи. Под заплаха бяха не само учениците, не само Армедиус. Убити бяха обикновени хора. И ако Фич и Хардинг бяха прави, то застрашена беше стабилността на целите Съединени острови.

Все се връщаме към онези причудливи рисунки, размишляваше Джоел. Онзи спираловиден мотив. Само да можех да си спомня къде съм го виждал преди!

Поклати глава и погледна Мелъди. Тя седеше на тревата наблизо.

— Как го направи? — попита той. — Онова с тебеширчето.

— Просто загубих контрол над него.

Той я изгледа строго.

— Какво?

— Очевидно лъжеш, Мелъди.

Тя изпъшка, просна се на тревата и се загледа нагоре в дърветата. Джоел реши, че сигурно няма да му отговори.

— Не знам как го правя, Джоел. Всички в училище все говорят за инструктиране на тебеширчетата, за това как те са напълно безволеви, като механичните животни. Обаче аз… не съм толкова добра с глифите.

— Как тогава така добре успяваш да ги подчиниш?

— Просто го правят. Хмм, мисля, че те ме разбират и разбират какво искам от тях. Обяснявам им какво искам и те го правят.

— Ти им обясняваш?

— Аха. Шепна им тихичко. Явно им харесва.

— И могат да ти носят сведения?

Тя сви рамене. Странен жест, доколкото лежеше на земята.

— Те не могат да говорят или нещо такова. Но начинът, по който ме обикалят, нещата, които правят… Е, понякога имам чувството, че разбирам какво искат да кажат. — Тя извърна глава и погледна Джоел. — Само си въобразявам разни работи, нали? Само искам да съм добра с тебеширчетата, за да компенсирам неумението си в другите области.

— Не знам. Аз съм последният човек, който може да ти говори за тебеширчетата. Поне според мен, те навярно те слушат.

Това като че ли успокои Мелъди. Тя се усмихна и продължи да зяпа небето, докато професор Фич пристигна. Очевидно Хардинг щеше да остане в имението и да продължи с издирванията. Джоел откри, че се радва на завръщането в Армедиус. Цял ден не беше хапнал нищо и стомахът му се бунтуваше.

Влязоха в гарата, застанаха на празния перон и зачакаха следващия влак.

— Това добавя някои твърде обезпокоителни елементи към ситуацията — каза Фич.

Джоел кимна.

— Диви тебеширчета — продължи Фич. — Непознати ритматически линии… Струва ми се, че ще имам нужда от теб за преглеждането на някои по-неизвестни ритматически текстове. Трябва тези неща да са споменати все някъде.

Джоел се оживи и го обзе вълнение. То обаче се притъпяваше от тежкото им положение. Той хвърли поглед на Мелъди, която стоеше зад тях двамата, достатъчно далеч, че да не чува. Явно се срамуваше в присъствието на Фич, понеже я бяха заловили да шпионира.

— Тревожни времена… — рече Фич и поклати глава. Линията се разтърси при приближаването на влака. — Тревожни времена…

Не след дълго тримата пътуваха обратно към Армедиус.

17

Първите срещи на европейците с дивите тебеширчета, — пишеше в книгата, — са предмет на известни спорове.

Джоел седеше, облегнал гръб на тухлената стена в кабинета на професор Фич. Предмет на известни спорове беше твърде слабо казано. Досега — въпреки цялата седмица четене — Джоел не беше успял да намери два източника, които да са единодушни за времето, когато са били забелязани първите диви тебеширчета.

Причината за това, — продължаваше текстът, — е в слабото водене на бележки от страна на повечето хора, които са пътували на запад през океаните след първите контакти между корабите на ацтеките и Стария свят.

Макар мнозина от тези ранни изследователи, като Жак Картие и печално известният Франсиско Васкес де Коронадо, да са действали в полза на европейските държави, те всъщност са преследвали лична слава или богатство. Били са времена на експанзионизъм и открития. Американските острови са представлявали непозната територия за завладяване, контрол и — както тогава са се надявали — използване.

По онова време вече се е шумяло за войната в Азия и империята ДжоСеун тъкмо почвала да показва мускули. Много предприемчиви хора осъзнали, че ако могат да се закрепят в Новия свят, ще успеят да станат независими и свободни от потисничеството — въображаемо или истинско — на своите европейски господари.

След като били отблъснати от могъщите южноамерикански империи — които били по-силни заради вековните войни и борби срещу тебеширчетата — изследователите се насочили към островите. Никога не били чували за опасностите, които ги чакали там. Ацтекските държави били твърде ксенофобски и затворени през онази епоха.

Кулата в Небраск, разбира се, е централен образ в ранните свидетелства. Видимо древна, Кулата била едно от чудесата на островите, понеже била единствената структура, явно дело на човешка ръка, която открили там.

Мнозина изследователи са описвали Кулата. Но същите тези хора се кълнат, че когато се върнали в Небраск, Кулата я нямало. Твърдят, че тя се движела из острова и никога не оставала на едно място.

Очевидно тези свидетелства трябва да се приемат със скептицизъм. Все пак, днес Кулата изглежда съвършено неподвижна. Но има и някои истински странности. Пълната липса на човешки живот на островите би трябвало да подскаже, че в Америка нещо не е наред. Някой е построил Кулата в Небраск; някой някога е живял на островите. Дали това са били ацтеките?

Те не говорят за Небраск. Наричат я просто мерзост. Затова техните извори не дават данни. Използвали са киселина, направена от местни растения, за да се сражават с тебеширчетата, които са опитали да стъпят в техните земи, и са приемали бегълци от островите, но сами не са предприемали пътувания в северна посока. Тези предполагаеми бегълци, интегрирани в ацтекската култура вече от петстотин години, имат устни разкази, които с времето са се изкривили. Разказват легенди за страшни ужаси, за прокоби и поличби и за изтребени народи. Но не дават подробности и всички истории си противоречат.

Ранните изследователи на Северна Америка наистина твърдят, че понякога са се натъквали на местни жители на островите. И действително, много от имената на островите и градовете идат от тези ранни свидетелства. Отново въпросите се трупат един връз друг. Тези местни жители ацтеки ли са били, или са били останки от някаква друга култура? Ако на островите са живели някакви народи, както твърдят ацтекските легенди, какво е станало с останките от техните селища и градове?

Първите заселници свидетелстват, че усещат почти призрачно пустота на островите. Зловеща и тревожна неподвижност. Можем само да заключим, че ацтекските легенди съдържат някаква истина — че народите, които са живели тук преди нас, са били изтласкани на юг. Или са били унищожени от дивите тебеширчета, което почти стана и с нас.

По наше мнение, донесението на Естевес изглежда най-достоверното и най-точно датираното от всички ранни европейски свидетелства за срещи с тебеширчетата, въпреки че е обезпокоително като идея.

Джоел затвори книгата и опря глава в стената. Потърка очи с пръсти. Знаеше донесението на Естевес — току-що беше чел за него в друга книга. Разказваше за група испански изследователи, които търсели злато, и пресекли един странен тесен каньон на един от югозападните острови — Бонвил или Зона Арида, или нещо такова.

Пътешествениците, водени от Мануел Естевес, намерили дребни рисунки на човешки фигури по стените на каньона. Примитивни фигурки, каквито могат да се намерят в пещери на древни обитатели.

Пътешествениците се установили там на лагер за през нощта и се радвали на кроткото поточе и заслона от ветровете. Скоро след залез обаче пътешествениците съобщават, че картинките по стените затанцували и се раздвижили.

Самият Естевес е описал картинките в най-големи подробности. Най-важното, той настоява, че те не са издраскани или вдълбани в камъка, а нарисувани с нещо бяло, прилично на тебешир. Дори е скицирал фигурите и ги е приложил в своя дневник, запазен и досега.

— Джоел, момчето ми, изглеждаш изнурен — рече Фич.

Джоел примигна и вдигна поглед. Фич седеше зад бюрото си и от тъмните сенки под очите му Джоел разбра, че професорът ще да е поне два пъти по-уморен от него.

— Добре съм — отвърна той и сподави прозявка.

Фич не изглеждаше убеден. Двамата с Джоел прекараха цяла седмица в преглеждане на том сред том. Фич остави на Джоел повечето исторически книги, доколкото текстовете на високо ниво просто бяха над възможностите на момчето. Джоел имаше намерението да учи и да изследва, докато успее да ги разбере. А засега за него беше по-добре да се съсредоточи върху други теми.

Инспектор Хардинг продължаваше с разследването, за да открие дирите на похитителя — това не беше работа за Джоел и Фич. Те бяха учени. Добре де, Фич беше учен. Джоел още не беше сигурен какъв е. Освен уморен, разбира се.

— Нещо за отбелязване в тази книга? — обнадеждено попита Фич.

Джоел поклати глава.

— Предимно съобщава за други свидетелства и коментира доколко са достоверни. Доста лесно четиво. Ще продължа, за да видя има ли нещо полезно.

Фич беше убеден, че ако съществуват други ритматически линии, те ще се споменават в тези свидетелства. Някаква рисунка като оставените от Естевес, загубена във времето, но с внезапно подновена важност днес.

— Ей, това моите бележки от преброителните списъци ли са? — попита Джоел, щом видя какво чете Фич.

— Хъм? О, да. Така и нямах възможността да ги прегледам.

— Навярно сега няма защо да се безпокоите за тях. Съмнявам се, че тези съобщения ще са от полза.

— О, не знам — отговори Фич, докато прелистваше документите. — Може би и друг път е имало събития като настоящите. Ами ако са изчезвали и други, но случаите са толкова изолирани, че никой не ги е свързал? Ние само…

Той млъкна и вдигна един лист.

— Какво? Открихте ли нещо?

— А? О, не. Не съм открил. — Фич бързо свали листа. — Би трябвало да се върна към другите текстове.

Джоел прецени, че Фич е ужасен лъжец. Сигурно имаше нещо общо с неспособността му да устои на всякаква конфронтация. И така, какво беше привлякло вниманието му в тази страница? И защо не поиска да каже на Джоел?

Мъчеше се да измисли начин да види документите на бюрото, без да предизвиква подозрение, когато вратата на тесния кабинет се отвори и влезе Мелъди. Урокът й с Фич беше свършил преди половин час. Защо се връщаше?

— Мелъди? Забрави ли нещо? — попита Фич.

— Надали — отвърна тя и се облегна на рамката на вратата. — Тук съм по официална работа.

— Официална? — възкликна Фич.

— Аха — каза тя и вдигна лист. — Нализар още ми дава да разнасям поръчки, знаете. Между другото, осъзнах, че моето окаяно положение е изцяло по твоя вина, Джоел.

— Моя ли?

— Напълно. Ако не си беше навлякъл неприятности, влизайки във всички онези ритматически часове, аз нямаше да стигна дотам да търча всеки следобед из кампуса като механична играчка. Ето бележката за Вас, професор Фич — гласи, че директорът иска Джоел да се яви в канцеларията.

— Аз? Защо?

Тя сви рамене.

— Нещо във връзка с оценките ти. Както и да е, аз имам за вършене още слугинска, отегчителна и досадна работа. Да се видим на вечеря?

Джоел кимна и тя си тръгна. Той отиде да вземе бележката, пъхната между две книги. Оценки. Знаеше, че би трябвало да се тревожи, но нещо толкова делнично като оценките в момента му се струваше далечно.

Бележката, разбира се, беше запечатана, но Джоел забеляза, че Мелъди я е отворила отстрани, за да надзърне. Отиде да вземе чантата си.

— Трябва да вървя.

— Какво? — обади се Фич, вече погълнат от книгата си. — Ах, да, много добре. Ще се видим утре.

На излизане Джоел мина край бюрото му и бързо огледа какво чете. Един от годишните списъци на завършилите Армедиус. Джоел беше отбелязал починалите при подозрителни обстоятелства. Бяха двама, но Джоел не разбираше защо името на който и да е от тях е толкова важно. Защо тогава…

За малко да го пропусне, точно като миналия път. Името на Екстън беше най-отгоре в списъка, сред възпитаниците на общото училище през онази година. Това ли беше забелязал Фич, или ставаше дума просто за съвпадение?

Джоел излезе, прекоси моравата и се насочи към канцеларията. През изминалите седем дни Армедиевата академия се беше променила. Сега полицията беше доста по-многобройна и проверяваше документите за самоличност на входа на училището и на железопътната гара. Учениците ритматисти не се допускаха вън от училището без ескорт. Джоел мина край няколко от тях, които мърмореха, че Армедиус заприличва на затвор.

Мина и край група обикновени ученици, които играеха футбол. Усърдието им беше понамаляло, а и бяха по-малко от преди. Повечето родители на ученици от общото училище бяха изтеглили децата си от академията за лятото и им беше разрешено да продължат да го правят. Въпреки че бяха убити неритматисти, ясно беше, че мишена на похитителя са ритматистите. Обикновените ученици щяха да са в безопасност вън от кампуса.

След Чарлс Калоуей не беше изчезнал друг. Беше минала седмица и като че всички просто чакаха. Кога щеше да се случи? Какво следваше? Кой беше в безопасност и кой — не?

Джоел бързо мина край предните врати. Оттатък се намираше една от другите големи промени в академията.

Протестиращи.

Носеха плакати.

ДАЙТЕ НИ ИСТИНАТА! ПРАШНИТЕ СА ОПАСНИ!

ПРАТЕТЕ ГИ В НЕБРАСК!

Мнозина журналисти по всички острови бяха решили, че смъртта на четиримата слуги на Калоуей е по вина на ритматистите. Те виждаха някаква скрита война — някои даже я наричаха конспирация — между отделни секти ритматисти. Имаше даже и такива, които бяха на мнение, че всичко — съществуването на ритматистите, церемонията по въвеждането, сраженията в Небраск — е гигантска измама, която да задържи Монархическата църква на власт.

И така, малка, но много гласовита група антиритматисти се беше установила на денонощна протестна демонстрация пред Армедиус. Джоел не знаеше как да разбира тази глупост. Знаеше обаче, че домовете на няколко от децата ритматисти, които сега бяха на сигурно място в училището, са били вандалски нападнати през нощта. За щастие, войниците на портите удържаха повечето размирници вън от Армедиус. Повечето. Преди две нощи някой хвърли вътре няколко тухли, по които имаше изписани с боя обиди.

Джоел не спря да послуша протестиращите, но звуците от виковете им го следваха. „Искаме истината! Край на привилегиите за ритматистите! Искаме истината!“

Джоел забърза по алеята към канцеларията. Двама полицаи с пушки стояха край вратата, но познаваха Джоел и го пуснаха да влезе.

— Джоел! — възкликна Флорънс. — Не очаквахме да дойдеш толкова бързо. — Въпреки мрачната обстановка в кампуса, русокосата чиновничка беше постоянна и все така носеше яркожълта лятна рокля и широкопола шапка.

— Много ясно, че ще дойде бързо — обади се Екстън, без да вдига поглед от книжата. — Някои хора не пренебрегват отговорностите си.

— Не бъди толкова досаден.

Над преградата Джоел видя вестника на писалището на Флорънс. Криза в Нова Британия!, гласеше водещото заглавие.

— В момента директорът има среща, Джоел — обясни Флорънс. — Сигурна съм, че скоро ще приключи.

— Как вървят нещата тук? — попита Джоел и хвърли поглед през прозореца към полицаите.

— О, нали знаеш. Същото, както винаги — отговори тя.

Екстън изсумтя.

— Друг път проявяваш пълна готовност да клюкарстваш. Защо си така срамежлива сега?

Флорънс се изчерви.

— Джоел, истината е — подхвана Екстън, остави писалката и вдигна поглед, — че нещата не вървят добре. Дори и ако не броиш глупаците пред портите, дори и ако нямаш нищо против на всяка втора крачка да се препъваш в някой полицай, работите са зле.

— Зле в какъв смисъл? — попита Джоел.

Флорънс въздъхна и скръсти ръце върху писалището.

— Островите без ритматически училища говорят, че трябва да отворят такива.

Джоел сви рамене.

— И такава катастрофа ли ще е това?

— Е, като за начало, качеството на образованието рязко ще спадне. Джоел, миличък, Армедиус не е просто едно училище. Това е едно от малкото места, където хора от всички Острови работят заедно.

— Джеймстаун се различава от повечето градове — съгласи се Екстън. — На повечето места по света не можеш да видиш как се смесват джосеунци и египтяни. На много острови те смятат за аутсайдер, ако си чужденец или просто американец от друг остров. Можеш ли да си представиш какво ще стане с войната в Небраск, ако шестдесет различни школи — всяка от които обучава ритматистите по свой начин — почнат да се карат кой кой участък да отбранява? Достатъчно трудно е и с осемте училища.

— И после, говори се какви ще са тези училища — додаде Флорънс и огледа вестника. Беше от Мейнфорд, един от северните острови. — Журналистите така извъртат нещата, все едно ритматистите даже не са истински хора. Мнозина призовават ритматистите да не посещават общите уроци, а само да се тренират за войната в Небраск. Все едно са патрони — навиваш ги в пушката и ги изстрелваш.

Джоел се свъси и постоя мълчаливо до преградата. Флорънс зацъка с език и се върна към работата си.

— Сами си го навлякоха, казвам ти — обади се Екстън от бюрото си, все едно говореше на себе си.

— Кой? — попита Джоел.

— Ритматистите. Защото са толкова затворени и потайни. Виж как се държаха с теб, Джоел. Просто помитат всеки, за когото сметнат, че не е достоен за нивото им.

Джоел вдигна вежда. Усети доста горчивина в гласа на Екстън. Сигурно заради нещо от дните му като ученик в Армедиус.

— Все едно — продължи Екстън. — Отношението на ритматистите кара обикновените хора, които плащат за това училище, да почнат да се питат дали на ритматистите наистина им трябва такова хубаво училище и пенсия до края на живота им.

Джоел почука с показалец по преградата.

— Екстън, вярно ли е, че си учил в Армедиус?

Екстън спря да пише.

— Кой ти каза?

— Видях — обясни Джоел — в докладите за завършилите училището, когато работех по един проект с професор Фич.

Екстън се умълча.

— Да — продума той накрая. — Учих тук.

— Екстън! — възкликна Флорънс. — Никога не си ми казвал! Че как семейството ти е успяло да плати обучението?

— Не искам да говоря за това — рече Екстън.

— О, хайде — настоя Флорънс.

Екстън спря да пише и стана. Взе си сакото и шапката от закачалката.

— Мисля, че сега ще си взема почивката.

С тези думи излезе от канцеларията.

— Сърдитко — провикна се Флорънс след него.

Не след дълго вратата на директорския кабинет се отвори и оттам излезе инспектор Хардинг. Синята му униформа, както винаги, беше отлично изгладена и спретната. Взе си пушката, оставена пред вратата, и я метна през рамо.

— Ще се погрижа за патрулите — каза той на директор Йорк. — Уверявам Ви, че няма да допуснем да се повтори нещо като инцидента с тухлите.

Йорк кимна. Хардинг явно се отнасяше към директора с голямо уважение — може би защото той малко приличаше на генерал с могъщата си фигура и провисналия мустак.

— Подготвих за Вас най-актуален списък, инспекторе — рече Флорънс, стана и подаде на Хардинг някакъв лист.

Хардинг го прегледа и лицето му се позачерви.

— Какво има? — попита директор Йорк.

Инспекторът вдигна поглед.

— Недоглеждане от моя страна, сър. Все още има четиринадесет ученици ритматисти, чиито родители отказват да ги върнат в академията за по-голяма безопасност. Това е неприемливо.

— Не е Ваша вината, че родителите са толкова твърдоглави, инспекторе — отговори Йорк.

— Аз го приемам като моя отговорност, сър. А сега ме извинете — рече Хардинг и си тръгна, като пътем кимна на Джоел.

— А, Джоел. Влез, синко — подкани го директорът.

Джоел влезе в кабинета му и отново седна на стола пред грамадното писалище. Чувстваше се като дребно животинче пред извисяващата се фигура на стопанина си.

— Искали сте да разговаряме за оценките ми, сър? — попита Джоел, когато Йорк се настани.

— Всъщност не. Надявам се, ще ми простиш, че използвах това извинение. — Той сплете пръсти върху писалището. — Разни работи стават в моя кампус, синко. Мое задължение е да следя всичко, доколкото мога. Нужна ми е информация от теб.

— Сър? С цялото дължимо уважение, аз съм само ученик. Не знам доколко мога да помогна. А и бездруго идеята да шпионирам професор Фич не ми харесва.

Йорк се подсмихна.

— Ти не шпионираш, синко. Вчера повиках тук Фич, а преди малко говорих с Хардинг. Вярвам и на двама им. Всъщност ми е нужно непредубедено мнение. Трябва да знам какво става, а не мога да бъда навсякъде. Бих искал да ми разкажеш за нещата, които си видял и си направил, докато работи с Фич.

И през следващия час Джоел му разказа. За преброителните списъци, за отиването на местопрестъплението, където изчезна Чарлс Калоуей, за прочетените неща. Йорк слушаше. С напредването на времето уважението на Джоел към директора растеше.

Йорк наистина го беше грижа и беше готов да се вслушва в мненията и мислите на един обикновен ученик неритматист. Когато приближи краят на обяснението, Джоел се помъчи да реши дали да спомене подозренията си за Нализар. Погледна директора, който беше взел писалката и водеше бележки, докато той говореше.

— Добре — рече директорът и вдигна поглед. — Благодаря ти, Джоел. Точно това ми беше нужно.

— За нищо, сър. Но… хмм, има още нещо.

— Да?

— Сър, мисля, че Нализар има нещо общо с всичко това.

Йорк се приведе напред.

— Какво те кара да кажеш това?

— Всъщност, нищо съществено. Съвпадения. Времето, когато Нализар се появи, някои от нещата, които направи.

— Например?

Джоел се изчерви, осъзнавайки колко глупаво звучи. Седеше в кабинета на директора и обвиняваше един от хората, които самият Йорк беше взел на работа.

— Аз… извинете ме, сър. Говорих, без да мисля — рече той и сведе поглед.

— Не. И аз имам някои подозрения за Нализар.

Джоел сепнато вдигна поглед.

— Не мога да преценя дали моята неприязън към човека ме кара да реагирам така, или има нещо повече. Нализар прекара много време в канцеларията в опити да разбере нещо повече за разследването. Все се питам дали е, защото иска да прецени колко знаем, или просто ревнува.

— Ревнува ли?

Йорк кимна.

— Не знам дали осъзнаваш, но професор Фич доста се прослави. Пресата се залови с неговото име и сега то се споменава в почти всяка статия за изчезванията. Очевидно той е „тайното оръжие на федералните инспектори срещу похитителите“.

— Охо!

— Както и да е, ще ми се да не бях наемал Нализар. Той обаче има титулярно място и ще е много трудно да го уволня. При това наистина нямам доказателства, че е замесен. Пак те питам. Какво по-точно те кара да го подозираш?

— Добре — отговори Джоел. — Помните ли какво Ви казах за ритматическите линии? И така, видях Нализар да взима от библиотеката книга за новите ритматически линии и възможното им съществуване.

— Нещо друго?

— По-миналата нощ той напусна сградата. Нощта, когато Чарлс Калоуей беше отвлечен. Разхождах се навън и го видях.

Йорк се почеса по брадичката.

— Прав си. Това едва ли са убедителни доказателства.

— Господин директор — попита Джоел. — Знаете ли защо изобщо Нализар е тук? Искам да кажа, ако е бил чак такъв герой в Небраск, защо е станал учител, вместо да се сражава с дивите тебеширчета?

Йорк го огледа изучаващо.

— Сър? — обади се Джоел най-сетне.

— Мъча се да преценя да ти казвам ли, или не. Честно казано, синко, това е малко деликатна информация.

— Мога да пазя тайна.

— Не се и съмнявам. Въпреки това отговорността за решението какво да говоря си е моя. — Директорът допря връхчетата на пръстите си. — В Небраск имаше… инцидент.

— Какъв?

— Загина един ритматист. Въпреки твърденията на мнозина тук, на изток, един смъртен случай в Небраск винаги е гледан сериозно от военния кабинет. В този случай имаше много посочвания с пръст и се реши няколко човека — като Нализар — да бъдат преместени от активна служба.

— Значи той е убил някого?

— Не — отговори директорът, — обаче е участвал в един инцидент, при който дивите тебеширчета са убили млад ритматист. Нализар не е бил обвинен, а и не би трябвало, както излиза от това, което четох. Когато го интервюирах за работата тук, Нализар обвини политическите сили, че се опитват да спасят собствените си кожи от опетняване. Този род приказки са твърде обичайни, така че му повярвах. Всъщност, още му вярвам.

— Но…

— Но е подозрително — съгласи се Йорк. — Кажи ми, как изглеждат тези нови линии, които открихте?

— Може ли писалка?

Йорк му даде писалка и лист. Джоел нарисува спираловидния усукан мотив, който беше открит на местопрестъпленията.

— Никой не знае какво е това, но сега поне ни е известно, че е ритматически.

Йорк пак се почеса по брадичката и вдигна листа.

— Хъм… да. Знаеш ли, странно е, но това ми се вижда някак познато по някаква причина.

Сърцето на Джоел подскочи.

— Така ли?

Йорк кимна.

— Сигурно това нищо не значи.

Защо пък той го е виждал, зачуди се Джоел. Директорът Йорк не е изучавал ритматика. Какво е общото между нас двамата? Само училището.

Училището и…

Джоел вдигна поглед и зяпна — най-сетне си беше спомнил къде е виждал мотива.

18

Джоел излезе от канцеларията, след като припряно се сбогува с Йорк и Флорънс. Не каза никому какво е осъзнал току-що. Първо трябваше да го потвърди.

Понесе се по пътеката към общежитието с бърза крачка. Устоя на изкушението да хукне — при сегашното напрежение в кампуса това би привлякло нежелателно внимание.

За жалост, съгледа Мелъди, която явно беше приключила със задачите и се връщаше в канцеларията. Той изпъшка и опита да свърне. Но тя, разбира се, го видя.

— Джоел! Реших, че съм блестяща!

— Тъкмо сега не разполагам с много време… — отвърна той, когато тя се спусна към него.

— Дрън-дрън. Виж сега, имам да ти казвам нещо вълнуващо! Не потръпваш ли?

— Аха — отвърна Джоел и пак тръгна по алеята. — Ще поговорим по-късно.

— Ей! — каза Мелъди и го настигна. — Пак ли опитваш да ме игнорираш?

— Пак? Никога не съм опитвал да те игнорирам.

— Да бе.

— Виж какво, през първите седмици не ми ли беше бясна, понеже мислеше, че те преследвам?

— Минало, заминало, погребано. Не, слушай, това наистина е важно. Мисля, че намерих начин да станеш ритматист.

Джоел едва не се спъна.

— Ха! Знаех си, че това ще ти привлече вниманието.

— Да не би да го каза, само за да ме спреш?

— Прахове, не. Джоел, казах ти, че съм блестяща!

— Разкажи ми, докато вървим — отвърна Джоел и тръгна отново. — Трябва да проверя нещо.

— Днес се държиш странно, Джоел — отбеляза тя и го настигна.

— Тъкмо открих нещо — каза той, когато стигнаха семейното общежитие. — Нещо, което ме тормозеше от доста време. — Качи се по стълбите до втория етаж, а Мелъди го следваше по петите.

— Не одобрявам подобно отношение, Джоел. Не си ли даваш сметка, че прекарах цели дни в търсене на начин да ти се отплатя, задето гарантира за мен пред Хардинг? И сега идвам да ти кажа, а ти ми се отблагодаряваш, търчейки като смахнат. Почвам да го приемам лично.

Джоел спря, въздъхна и я погледна.

— Навсякъде, където бяха отвлечени ученици, открихме нови ритматически линии.

— Наистина?

— Да. Една от тях ми се стори позната. Не можех да си спомня защо, обаче преди малко директор Йорк каза нещо, което ми напомни къде съм я виждал. И затова сега искам да се уверя.

— А, и когато свършиш, ще можеш да отделиш нужното внимание на моята смайваща, блестяща, изумителна новина?

— Разбира се.

— Така става — отговори Мелъди и го последва по коридора към стаята, която Джоел делеше с майка си. Той влезе и се отправи към скрина до леглото.

— Олеле — рече Мелъди, надзъртайки в стаята. — Тук спиш, а? Много е, хмм, уютно.

Джоел дръпна горното чекмедже на скрина, което беше пълно с дреболии. Почна да ровичка.

— Къде са ви другите стаи? Отсреща ли?

— Не, тази е.

— Ох. Къде живее майка ти?

— Тук.

— Двамата живеете в тази стая?

— Спя на леглото през нощта, а тя през деня. Днес обаче е навън, отиде на гости на родителите си. Има почивен ден. — Има твърде малко почивни дни.

— Невероятно. Знаеш ли, тук е далеч по-тясно от моята стая в общежитието. А всички се оплакваме колко са малки стаите ни.

Джоел откри каквото търсеше и го извади от чекмеджето.

— Ключ? — попита Мелъди.

Джоел се стрелна край нея и се завтече към стълбището. Тя тръгна след него.

— Откъде е този ключ?

— Не сме живели винаги в тази стая — отговори Джоел, когато подминаха първия етаж и заслизаха към мазето. Вратата, която му трябваше, беше в дъното на стълбите.

— И сега? — попита Мелъди, докато той отключваше.

Джоел я погледна и отвори.

— По-рано живеехме тук — обяви той и посочи стаята.

Работилницата на баща му.

Просторното помещение беше пълно със смътно очертани предмети и миришеше на прах. Джоел влезе и се изненада колко познато му е всичко тук. Повече от седем години кракът му не беше стъпвал отсам тази врата, но знаеше точно къде да намери стенната лампа. Нави я и врътна ръчката отдолу. Лампата забръмча и засвети.

Светлината падна върху прашната стая, пълна със стари маси, купчини варовик и стара пещ за печене на тебешир. Джоел почтително пристъпи навътре и усети как спомените му бодат и мърдат, все едно е вкусил нещо горчиво и сладко едновременно.

— Спях ето там — рече той и посочи далечния ъгъл. — Там имаше малко легло, а от тавана висяха завеси, зад които можех да се усамотявам.

Леглото на родителите му беше в другия ъгъл, зад подобна завеса. Между двете „стаи“ имаше мебели — столове и скринове. Баща му все говореше, че трябва да вдигнат стени и да разделят работилницата на стаи. След смъртта му не можаха да вкарат мебелите в новата стая и майката на Джоел просто ги остави тук.

Той бегло се усмихна — спомни си как баща му си тананикаше, докато заглаждаше тебешира на масата си. По-голямата част от помещението се заемаше от работилницата. Котлите, смесителните съдове, пещта, камарите книги за състава на тебешира.

— Охо, тук е… спокойно — рече Мелъди.

Джоел прекоси помещението. Краката му дращеха по прашния под. На една от масите намери редица тебешири във всички цветове. Взе един син и го потри между пръстите си. Те не се оцветиха, понеже тебеширът имаше покритие. Отиде в другия край на стаята срещу леглата. На стената бяха окачени формули за твърдостта на тебешира.

Около тях бяха изобразени разните ритматически защити. Бяха десетки, начертани от бащата на Джоел. Отстрани имаше бележки кой е ползвал тези защити и в кой дуел. Имаше и вестникарски изрезки за прочути дуели и истории за прочути дуелисти.

Гласът на Трент се разнесе в спомените на Джоел. Чете му на глас за дуелите и развълнуван обяснява брилянтните игри. Споменът за този ентусиазъм доведе след себе си и други. Джоел ги отпъди засега и се съсредоточи върху друго. Понеже сред всичките формули и вестникарски изрезки имаше един особено голям лист.

На него беше нарисуван спираловидният ритматически мотив, открит на всички местопрестъпления.

Джоел тихо въздъхна.

— Какво има? — попита Мелъди и застана до него.

— Това е. Новата ритматическа линия.

— Чакай, баща ти ли е похитителят?

— Не, разбира се, че не е той. Но той е знаел, Мелъди. Заемаше пари, вземаше свободни дни, посещаваше ритматисти от осемте училища. Работеше върху нещо и то беше неговата страст.

Мелъди огледа изрезките и рисунките.

— Значи затова — прошепна тя.

— Какво?

— Затова си така запленен от ритматиката. Питах те веднъж. Ти така и не ми отговори. Заради баща ти.

Джоел се взираше в стената с мотивите и защитите. Баща му можеше да говори за тях надълго и нашироко, да му обяснява кои защити срещу кои офанзивни структури са добри. Другите момчета играеха футбол с бащите си. А Джоел рисуваше защити с неговия.

— Татко искаше да постъпя в Армедиус — каза Джоел. — Толкова много искаше да стана ритматист, макар че никога не говореше за това. През цялото време рисувахме заедно. Струва ми се, че е станал майстор на тебешир, за да може да работи с ритматисти.

И е направил нещо чудесно! Нова ритматическа линия! Не са я открили хора като Фич и Нализар, ритматисти с дългогодишен опит. Открил я е бащата на Джоел, прост майстор на тебешир.

Как? Какво означаваше тя? Какво правеше тази линия? Толкова много въпроси. Баща му би трябвало да е водил записки, нали? Джоел трябваше да ги проучи, да проследи изследванията на баща си през годините. Да открие връзката с изчезванията.

За момента Джоел ликуваше. Ти го направи, татко. Ти постигна нещо, което никой от тях не можа.

— Добре — обърна се той към Мелъди. — Каква е голямата ти новина?

— О, сега е малко трудно да я обявя както трябва. Не знам. Само… е, направих някои проучвания.

— Проучвания? Ти?

— Аз правя проучвания! — сопна се тя. — Както и да е, не би трябвало да се оплакваш, понеже се отнасяше до теб.

— До мен ли? Кажи ми сега, кой кого преследва.

— Не лично за теб, глупчо. А за онова, което ти се е случило. Джоел, твоето въвеждане е било проведено неправилно. Трябва да влезеш в залата на въвеждането.

— Обясних ти. Отец Стюарт каза, че не е нужно.

— Той — отговори Мелъди и театрално вдигна ръка — напълно е сгрешил. Безсмъртната ти душа може би е застрашена! Ти не си бил въведен. Церемонията е била претупана! Трябва да го направиш отново!

— След осем години?

— Да. Защо не? Гледай, до Четвърти юли остава по-малко от седмица. Ако успеем да убедим викария, че има опасност да изгубиш душата си, той може да ти позволи да опиташ отново. И този път — както трябва.

Джоел се позамисли.

— Сигурна ли си, че мога отново да мина през церемонията?

— Напълно. Мога да ти намеря препратки.

Прекалено голям съм. Но пък крал Грегъри е станал ритматист след осемгодишна възраст. Значи и аз бих могъл. Джоел се усмихна.

— Може би си струва да опитам.

— Знаех си, че ще оцениш това. Кажи ми сега, че съм гений.

— Ти си гений — откликна Джоел и погледна мотива на стената. — Да доведем Фич. Искам да види това. С викария ще се разправяме после.

* * *

— От това, което виждам — рече Фич, седнал на стол до масата в средата на работилницата, — баща ти е бил убеден, че съществуват и други ритматически линии. Ето, погледнете тук.

Фич измъкна един лист от камара книги и стари записки. През последните няколко часа Джоел и Мелъди му помогнаха да организира работилницата и да сортира книжата на Трент. Помещението изглеждаше почти сякаш отново се използва.

Листът изшумоля, когато Фич го подаде на Джоел. Приличаше на някакъв правен документ.

— Това е договор за патронаж — обясни Фич.

— От Валендарската академия — рече Джоел. — Тя е в Калифорнийския архипелаг, нали? Едно от другите училища, където се преподава ритматика?

Фич кимна.

— Тук има четири такива документа, все от някое от осемте училища, включително от Армедиус. Обещават на баща ти и семейството му патронаж за период от сто години, в случай че той докаже съществуването на ритматическа линия извън четирите първоначални.

— Патронаж? — попита Мелъди.

— Пари, миличка — уточни Фич. — Стипендия. Доста голяма. С такъв доход от четири отделни училища бащата на Джоел щял да стане доста богат човек. Трябва да призная, че съм изумен от нивото, на което баща ти е разбирал ритматиката! Тези писания са много сложни. Допускам, че останалите професори биха се изненадали силно, щом открият тези неща. Сега си давам сметка, че никога не сме го оценявали заслужено.

— Той е убедил някого — отговори Джоел и вдигна договора за патронаж.

— Ах, да. Наистина излиза, че е успял. Трябва да е работил много и да е представил някои много убедителни доказателства, за да сключи тези договори. Според това, което виждам тук, той е провел изследвания в различни школи. Дори е ходил в Европа и Азия, за да се срещне с тамошни учени и преподаватели.

При което е натрупал и доста дългове, рече си Джоел, приседнал на столчето до работната маса, която Фич превърна в писалище.

— Та той е открил линията — каза Мелъди и посочи рисунката на стената. — Защо тогава не е станал богат?

— Не е можел да я накара да действа — отговори Фич и измъкна друг лист. — Досущ както ние не можахме. Чертая я съвсем точно, а тя не прави нищо. Похитителят знае нещо, което не ни е известно.

— Значи е безсмислено — каза Джоел. — Баща ми не е знаел повече от нас. Стигнал е до извода, че съществуват други линии, дори е успял да нарисува реплика на една от тях, но не е успял да я накара да действа.

— Добре — продължи Фич, докато преглеждаше бележките. — Тук има важно становище — теорията на баща ти защо символът не работи. Разбираш ли, група учени вярват, че ритматическата линия функционира на основата на целите, с които ритматистът я рисува. Изтъкват факта, че ако пишем думи или дори завъртулки с тебешир, нищо не оживява, освен ако не се стараем нарочно да направим ритматическа рисунка. Нито една от правите линии в азбуката не се превръща по случайност в Забранителна линия например.

— Следователно, желанията на ритматиста повлияват върху рисунката му. Не по някакъв измерим начин — например ритматистът не може просто да пожелае Забранителните му линии да станат по-силни. Но ако той няма намерението да начертае Забранителна линия, то линията просто не работи.

— Значи причината, поради която не можехте да накарате спираловидния модел да направи нещо… — отговори Джоел.

— Беше, че не знам какво се очаква от него да направи — продължи Фич. — Баща ти е вярвал, че нищо няма да излезе, ако не съчетае правилната линия със знанието какво прави тя.

Фич измъкна още един лист.

— Опасявам се, че някои хора му се присмиваха за това. Хмм, спомням си смътно няколко такива случая. Веднъж баща ти убеди няколко ритматисти да начертаят неговите линии, но той не можа да накара линиите да направят нещо, въпреки че разполагаше със значителен брой намерения, които ритматистите да изпробват. От писанията му тук разбирам, че е приемал това като голям провал.

Откъм легналата на пода Мелъди се разнесе шумна въздишка. Тя зяпаше в тавана и слушаше. Сигурно й се налага да си пере полите всеки ден, прецени Джоел, като имаме предвид колко обича да седи на пода, да се катери по дърветата и да лежи на земята.

— Скучно ли ти е, миличка? — попита Фич.

— Съвсем умерено. Продължавайте. — После обаче въздъхна отново.

Фич даде знак с вежда на Джоел, който в отговор сви рамене. Понякога на Мелъди просто й беше приятно да напомня за себе си на всички наоколо.

— Както и да е — продължи Фич, — това е удивително откритие.

— Нищо, че не ни казва какво прави линията?

— Да — отговори Фич. — Баща ти е работил скрупульозно. Събрал е камари текстове, някои от които са твърде редки, и ги е анотирал; изброил е всички, които съдържат намеци или теории за новите ритматически линии. Ами че баща ти сякаш е виждал в бъдещето и е забелязал точно какво ни е нужно за това разследване. Бележките му ще ни спестят месеци!

Джоел кимна.

— Смея да кажа — додаде Фич почти на себе си, — че наистина трябваше да приемаме Трент далеч по-сериозно. Та той е бил истински кабинетен гений. Все едно да откриеш, че портиерът ти тайно изучава най-развитите пружинни технологии и в свободното си време изработва функциониращ Еквиликс. Хмм…

Джоел прокара пръсти по един от томовете и си представи как баща му работи в същата тази стая. Прави тебешир и през цялото време мисли за чудесата на ритматиката. Той си спомни как седеше на пода, наблюдаваше какво става на масата и слушаше как баща му си тананика. Спомни си мириса на горящата пещ. Баща му печеше някои тебешири, а други сушеше на въздух и винаги търсеше идеалния състав, трайност и яркост на линиите.

Мелъди седна и отметна червените къдрици от очите си.

— Добре ли си? — обърна се тя към Джоел.

— Просто мисля за баща ми.

Тя поседя и го погледа още малко. Накрая каза:

— И тъй, утре е събота.

— И?

— После е неделя.

— Точно така…

— Трябва да говориш с викария — обясни Мелъди. — Трябва да го накараш да се съгласи и да ти позволи да минеш през церемонията на въвеждането.

— За какво говорите? — попита Фич, вдигайки поглед от книгата си.

— Джоел ще бъде въведен — отговори Мелъди.

— Нима не е било направено, когато е бил на осем? — учуди се Фич.

— О, било е — обясни Мелъди. — Прецакали са въвеждането. Ще ги накараме да го направят отново.

— Съмнявам се, че можем да ги накараме нещо, Мелъди — бързо се намеси Джоел. — Даже не знам дали моментът е подходящ да се тревожим за това.

— Четвърти юли е следващата седмица — каза Мелъди. — Ако го пропуснеш, ще ти се наложи да чакаш цяла година.

— Е, да. Точно сега обаче имаме да се притесняваме за много по-големи работи.

— Не мога да повярвам! — възкликна Мелъди и пак се просна на пода. — Пилееш цял живот в мечти за ритматиката и ритматистите, а сега, когато имаш възможност да станеш ритматист, ти просто ще я пропуснеш?

— Не е чак толкова добра възможност — отвърна Джоел. — Искам да кажа… и без това се избира само един на хиляда.

Фич ги гледаше с интерес.

— Чакайте малко. Мелъди, миличка, какво точно те кара да мислиш, че ще позволят на Джоел да опита отново?

— Той не е влязъл в залата на въвеждането — отговори Мелъди. — Затова не е могъл… хмм, знаете какво.

— А, разбирам.

— Аз обаче не разбирам — отбеляза Джоел.

— Не е честно — каза Мелъди, втренчена в тавана. — Виждали сте колко го бива в ритматиката. А дори не е получил възможност. Трябва.

— Хмм. Не съм специалист по църковните процедури — каза Фич. — Мисля обаче, че ще ви бъде доста трудно да убедите викария да допусне един шестнадесетгодишен юноша до церемонията по въвеждането.

— Ще успеем — инатливо отвърна Мелъди, все едно Джоел изобщо нямаше думата по въпроса.

На вратата се появи сянка. Джоел се обърна и видя майка си отпред, на стълбищната площадка.

— О, хъм — промърмори той, забелязвайки удивения й поглед.

— Госпожо Саксън — рече Фич и се изправи, — Вашият син е направил чудесно откритие.

Тя влезе в стаята. Облечена беше в синята си рокля за път, косите й бяха прибрани.

Джоел я наблюдаваше със страх. Какво ли си мислеше за нахлуването им в стаята, която тя беше заключила и загърбила толкова отдавна?

Майка му се усмихна.

— Минаха години. Мислех да се върнем тук, но все се притеснявах, че ще е прекалено болезнено. Че ще ми напомня за него. — Тя погледна Джоел в очите. — Наистина ми напомня за него, но не боли. Мисля… мисля, че е време да се върнем тук.

19

Джоел седеше в просторната катедрала, ръцете му почиваха върху облегалката на предната пейка, главата му почиваше върху ръцете, мислите му напълно отказваха да почиват.

— Господарят даде живот на безжизнените — провлече отец Стюарт. — Сега ние сме безжизнени и ни е потребна Неговата утешителна благодат, та да ни върне светлината и живота.

Светлина проникваше през прозорците от цветно стъкло. Във всяко от тях имаше часовников механизъм, който отмерваше времето. В основния прозорец — кръгъл, бляскав и син — беше поставен най-великолепният часовник на острова. Самите му зъбни колела и пружини бяха направени от цветно стъкло.

Пейките изпълваха централната част на катедралата, а между тях имаше само една широка централна пътека. Над тях, под купола, статуите на дванадесетте апостола гледаха отвисоко множеството богомолци. От време на време статуите помръдваха, като че часовниковите им механизми им придаваха подобие на живот. Живот от безжизненото.

— Хлябът на живота — продължи отец Стюарт. — Водата на живота, силата на възкресението.

Джоел беше слушал всичко това и преди. Отдавна беше забелязал, че свещениците имат подчертана склонност да се повтарят. В този ден му беше още по-трудно от обичайното да се съсредоточи. Струваше му се странно — дори обезпокоително — че неговият живот се е преплел така тясно с важните събития в Армедиус. Съдбата ли беше поставила Джоел там, където се намираше? Или пък волята на Господаря, както често говореше отец Стюарт?

Отново вдигна поглед към витражите. Какво значение щеше да има за църквата, ако общественото мнение се обърнеше против ритматистите? На някои от витражите беше изобразен крал Грегъри, Монархът в изгнание. Винаги го представяха обграден от ритматически рисунки.

В каменните стени бяха врязани преплетени кръгове и линии. Самата сграда беше във формата на кръст, а центърът, където се срещаха крилата, беше кръгъл. Колоните бяха разположени на местата на точките на Защитен кръг с девет точки.

От сводовете гледаха Апостолите, символично беше изобразен и самият Господар. Една статуя на свети Да Винчи чертаеше кръгове, зъбчати колела и ритматически триъгълници на пода пред себе си. Да Винчи беше канонизиран и възприет от Монархическата църква, въпреки че беше бунтовен християнин. Или може би тъкмо по тази причина.

Дори най-невежите знаеха за връзката между ритматиката и църквата. Никой не получаваше ритматически сили, без първо да се съгласи да бъде въведен. Не им се налагаше да останат вярващи — всъщност дори не беше необходимо да изповядват вярата. Просто трябваше да се съгласят на въвеждането и така да направят първата стъпка към спасението си.

Мюсюлманите наричаха ритматиката богохулство. Другите християнски църкви неохотно приемаха нуждата от церемонията, но след това оспорваха, че тя доказва авторитета на Монархическата църква. Джосеунците игнорираха религиозната страна на преживяването и си оставаха будисти въпреки въвеждането.

Ала никой не би могъл да отрече, че без монархическата църква нямаше да има ритматика. Този прост факт позволи на църквата — някога на ръба на изчезването — в крайна сметка да стане най-могъщата в света. Дали щеше да се застъпи за ритматистите, ако обществото опиташе да ги свали?

Майката на Джоел седеше до него и слушаше предано проповедта. Двамата с Джоел бяха прекарали предния ден в преместване в работилницата. Не им отне дълго време — не притежаваха много вещи. Всеки път, когато прекрачеше прага обаче, Джоел се чувстваше с осем години по-голям и с две стъпки по-висок, отколкото трябва.

Нещо го докосна по тила. Той се сепна, обърна се и с изненада установи, че Мелъди седи на пейката зад него. Когато я видя последно, беше в другия край на катедралата.

— Почти свърши — прошепна тя. — Ще идеш ли да го питаш, или трябва аз да го направя?

Джоел сви рамене в нищо неозначаващ жест.

След секунди тя се плъзна на пейката до него.

— Какво ти става? Мислех, че това е всичко, което някога си искал.

— Така е — прошепна той в отговор.

— Не ми звучи така. Запъваш се, откак ти казах за моя план! Държиш се все едно не искаш да бъдеш въведен.

— Искам. Просто… — Как да го обясни? — Глупаво е, Мелъди, но се тревожа. Толкова дълго се определях според това, че съм пропуснал възможността да стана ритматист. Не разбираш ли? Ако планът ти проработи, но не бъда избран, няма да мога повече да се опирам на това…

Джоел беше изучил моделите и защитите, следвал беше стъпките на баща си. И през цялото време беше изпитвал сигурност, защото знаеше, че нито се е провалил, нито е бил отхвърлен. Просто е пропуснал шанса си, и то с добро оправдание.

Джоел не беше разрушил бащините си надежди за син, който е ритматист. Не можеше да бъде обвиняван, щом не му беше дадена възможност, нали?

— Прав си. Глупаво е — отговори Мелъди.

— Ще го свърша. Само ми… призлява. Това е всичко.

Съвсем логично, той виждаше недостатъците на своите доводи. Човек не може да е „обвиняван“, че не е ритматист. Ала логиката не може винаги да промени това как се чувства човек. Джоел почти предпочиташе да си остане с вероятността да стане ритматист, вместо да научи със сигурност.

Настояването на Мелъди да опита изрови старите му страхове.

Отец Стюарт приключи с проповедта. Джоел склони глава за ритуалната молитва. Не чу много от думите на отеца. Докато той каза „амин“ обаче, Джоел вече беше взел решение. Ако съществуваше възможност да стане ритматист, то той нямаше да я изгуби. Не отново.

Потисна нервността си и стана.

— Джоел? — обади се майка му.

— Само една секунда, мамо. Искам да говоря с отеца.

Джоел се отдалечи припряно, а Мелъди незабавно го последва.

— Сам ще го направя. Няма нужда да идваш.

— Отлично — отговори Мелъди. За пръв път не носеше училищната униформа, а доста очарователна бяла рокля. Стигаше до коленете и показваше доста от краката й.

Съсредоточи се, рече си Джоел.

— Продължавам да смятам, че няма да проработи.

— Не бъди такъв песимист — отговори Мелъди с блеснали очи. — Планирала съм няколко трика.

Олеле.

Отидоха в предната част на катедралата и застанаха пред отец Стюарт. Викарият ги изгледа и си намести очилата. Жълтата му митра се разлюля. На нея беше изобразен кръст, вписан в кръг с девет точки. Одеждите му също бяха жълти.

— Кажете, деца — рече отецът и се приведе напред. Джоел забеляза, че е доста остарял. Бялата му брада стигаше почти до кръста.

— Аз… — запъна се Джоел. — Отче, помните ли моето въвеждане?

— Да видим, да видим. На колко години си, Джоел?

— На шестнадесет. Но не бях въведен при обичайната церемония.

— Ах, да — откликна отец Стюарт. — Баща ти. Сега си спомних, синко. Аз лично проведох твоето въвеждане.

— Хмм, да. — На Джоел не му се струваше правилно открито да обвини стария свещеник, че е сбъркал. Отстрани вече се редяха още хора — винаги някой искаше да разговаря с отеца след службата. В канделабрите край олтара горяха свещи, потрепваха на ветреца от отворените врати, шумът от стъпките отекваше в просторното помещение. Зад олтара беше разположена Залата на въвеждането — малък каменен параклис с врати от двете страни.

Мелъди го побутна.

— Отче, не искам да съм… непочтителен, но се притеснявам за моето въвеждане. Не влязох в залата.

— Ах, да, дете мое. Разбирам тревогата ти, но няма нужда да се боиш за спасението си. По цял свят има места, където църквата не е достатъчно богата, та да изгради цяла катедрала и там дори няма зали на въвеждането! А тамошните хора не са по-зле от нас.

— Но те не могат да станат ритматисти — възрази Джоел.

— Така е, не могат.

— Аз не получих възможност — продължи Джоел. — Тогава. Да стана ритматист.

— Ти получи възможност, синко. Просто не можа да се възползваш от нея. Дете мое, твърде много хора мислят надълго и нашироко по въпроса. Господарят приема и ритматисти, и неритматисти. Всички сме еднакви за Него. Да си ритматист означава да си избран да служиш — целта не е да направи човека могъщ или егоцентричен. Да се търсят такива неща е грях, на който — опасявам се — твърде много от нас не обръщат внимание.

Джоел се изчерви. Отец Стюарт явно смяташе разговора за приключен, топло му се усмихна, положи длан на рамото му и го благослови. После се обърна към следващия богомолец.

— Отче — рече Джоел. — Искам да участвам във въвеждането тази седмица.

Отец Стюарт се сепна и се обърна.

— Синко, прекалено голям си!

— Аз…

— Това няма значение — пъргаво се намеси Мелъди и прекъсна Джоел. — Човек може да бъде въведен на всяка възраст. Не е ли вярно? Споменава се в Молитвеника.

— Да — отговори отец Стюарт. — Но обикновено това се отнася до хора, които приемат благовестието на нашия Господар след осемгодишна възраст.

— Обаче би могло да се отнася и до Джоел — продължи Мелъди.

— Той вече беше въведен!

— Не е влязъл в залата на въвеждането — настоя тя. — Не знаете ли случая на Рой Стивънс? На него му е било позволено въвеждане на деветгодишна възраст, защото е бил болен на Четвърти юли.

— Но това стана чак в Мейнфорд. В съвсем друга архиепископия! Там правят някои странни неща. Няма причина отново да въвеждаме Джоел.

— Да, ако не броим това да му се даде възможност да стане ритматист — възрази Мелъди.

Отец Стюарт въздъхна и поклати глава.

— Явно добре си изучила думите, дете мое, но не схващаш значението. Повярвай ми. Аз знам кое е най-доброто.

— Нима? — извиси глас Мелъди, когато отецът отново се обърна. — И защо не кажете на Джоел каква е истинската причина да не го поканите в залата на въвеждането преди осем години? Може би защото са ремонтирали северната стена заради наводнение?

— Мелъди — обади се Джоел и я улови за ръката, когато тя почна да става нападателна.

— Ами ако Господарят е искал Джоел да стане ритматист? — не спираше тя. — Обмислихте ли това, когато Вие го лишихте от тази възможност? И то, само защото обновявахте катедралата си. Струва ли това душата и бъдещето на едно момче?

Джоел се смущаваше все повече и повече, а гласът на Мелъди звънтеше в инак тържествената зала. Опита се да я накара да замълчи, но тя не му обърна внимание.

— Аз лично — заяви тя много високо — мисля, че това е трагедия! Трябва да сме готови да насърчим човек, който иска да стане ритматист? Мигар църквата застава на страната на онези, които се обръщат против нас? Няма ли свещениците да насърчат едно момче, което се стреми да изпълни волята на Господаря? Какво става всъщност, отче?

— Добре, добре, по-тихо, дете мое — рече отец Стюарт и се хвана за главата. — Достатъчно крещя.

— Ще разрешите ли Джоел да бъде въведен?

— Ако това те накара да замълчиш, ще потърся разрешение от епископа. Ако той позволи, Джоел може да бъде въведен отново. Доволна ли ще си?

— Засега, предполагам — отвърна Мелъди и скръсти ръце.

— Тогава си върви с благословията на Господаря, дете мое — рече отец Стюарт и додаде под нос, — а онзи демон, който те прати на пътя ми, навярно ще получи повишение в Преизподнята заради главоболието, което ми докара.

Мелъди грабна Джоел за ръка и го повлече. Майка му стоеше недалеч, на пътеката между пейките.

— Това пък за какво беше? — попита тя.

— За нищо, госпожо Саксън — живо отвърна Мелъди. — Съвсем нищо.

Когато отминаха, Джоел я изгледа сърдито.

— Значи това беше великият ти план? Да направиш сцена?

— Сцените са благородна и изпитана с времето стратегия — безцеремонно отвърна тя. — Особено ако имаш здрави дробове и се занимаваш с опърничав стар свещеник. Познавам Стюарт; той винаги отстъпва, ако вдигнеш достатъчно шум.

Излязоха от катедралата. Хардинг стоеше отпред и разговаряше с неколцина полицаи. Чифт механични гаргойли надзъртаха над вратата в сградата.

— Отец Стюарт каза, че трябва да иска разрешение — рече Джоел. — Не мисля, че сме победили.

— Победихме — възрази Мелъди. — Той няма да иска да правя още една сцена, особено при сегашното напрежение между ритматистите и обикновените хора. Хайде, да вървим да хапнем нещо. Гневът определено засилва апетита на момичетата.

Джоел въздъхна, но се остави тя да го помъкне през улицата в кампуса.

20

Кръгът, — прочете Джоел, — е божествен. Единствената истински вечна и съвършена фигура, той е символ за делата на Господаря още откакто в древни времена египтянинът Ахмес първи откри самото божествено число. Много средновековни учени ползваха пергел — инструмента, чрез който се чертае кръг — като символ на божествената власт на Твореца. Пергелът може да се види изобразен из много илюстровани ръкописи.

Преди да стъпим на Американските отрови, историята навлезе в мрачен период за кръга. Тогава Земята съвсем не се представяше като плосък кръг, а като сфера със съмнителна правилност. Сочеше се, че небесните планети се движат в елипса и това още повече отслаби вярата в божествения кръг.

И тогава ние открихме ритматиката.

В ритматиката думите не са важни. Само числата имат смисъл, а кръгът господства над всичко. Колкото повече човек може да се доближи до съвършенството във формата му, толкова по-силен е. Следователно, доказано е, че кръгът е над способностите за разбиране на обикновения човек. Той е нещо божествено по същността си.

Затова е странно, че нещо ръкотворно трябваше да изиграе такава важна роля в откриването на ритматиката. Ако негово величество не носеше един от модните джобни часовници на майстор Фройдланд, навярно нищо от последвалите събития нямаше да се случи и човекът щеше да е победен от дивите тебеширчета.

Главата завършваше тук. Джоел седеше в празната работилница, облегнал гръб на стената. Тънки ленти светлина минаваха през прозорците горе и, падайки през прашния въздух, чертаеха квадрати на пода.

Джоел прелисти стария том. Беше издание на дневника на Адам Мейкингс, личния астроном и учен на крал Грегъри III, откривателя на ритматиката. На самия Адам Мейкингс се приписваше откриването и оформянето на принципите на ритматическите кръгове с две, четири и шест точки.

Книгата беше от сбирката на бащата на Джоел и явно беше доста ценна, доколкото беше много старо издание. Защо майка му не беше продала нея или някоя друга от книгите, за да плати дълговете? Може би не знаеше стойността им.

В тази книга бяха изложени теориите на Мейкингс за съществуването на други ритматически фигури, но той така и не стигаше до категорични заключения. Последните думи на тази глава обаче се оказаха най-интересни за Джоел.

Ако негово величество не носеше един от модните джобни часовници на майстор Фройдланд, навярно нищо от последвалите събития нямаше да се случи и човекът щеше да е победен от дивите тебеширчета…

Джоел се свъси и отгърна следващата глава. Не можа да намери нищо повече по въпроса за джобния часовник.

Много малко се знаеше за това как крал Грегъри е открил ритматиката. Официалната позиция на Църквата беше, че той е получил това познание във видение. Религиозните изображения често показваха Грегъри, коленичил за молитва, а около него падаше лъч светлина и очертаваше кръг с шест точки. На форзаца на тази книга имаше подобна илюстрация, само че тук видението се явяваше във въздуха пред Грегъри.

Защо се намесваше някакъв джобен часовник?

— Джоел? — отекна женски глас сред тухлените коридори на мазето в общежитието. След няколко секунди на вратата се появи лицето на Мелъди. Тя носеше ученическа чанта през рамо и беше облечена в ритматическата униформа.

— Още ли си тук? — попита тя.

— Има много за проучване…

— Седиш практически на тъмно! — рече тя и се приближи. — Тук е мрачно.

Джоел се озърна.

— Намирам го успокояващо.

— Както и да е. Вземаш почивка. Хайде.

— Ама…

— Без оправдания — каза тя, грабна го за ръката и го задърпа. Той се остави да го изправи на крака. Беше сряда; на другия ден беше Четвърти юли и церемонията по въвеждането. Все още нямаше вест от викария може ли Джоел да участва. А и Драскачът не беше ударил отново.

В печата много журналисти твърдяха, че блокадата на инспектор Хардинг се е оказала успешна и последните гласове за държане на децата ритматисти вън от училище вече се предаваха.

Джоел не споделяше облекчението. Имаше чувството, че над тях е надвиснала брадва и само чака да падне.

— Хайде — повтори Мелъди и го извлече от мазето на следобедното слънце. — Честно ти казвам, ако не внимаваш, ще се спаружиш и ще се превърнеш в професор.

Джоел разтри врата си и се протегна. Приятно беше да си навън.

— Да идем в канцеларията — предложи Мелъди — и да проверим дали викарият ти е пратил нещо.

Джоел сви рамене и тръгнаха натам. Дните ставаха по-топли и типичната за Нова Британия влага отстъпваше към океана. Топлината беше приятна след цяла сутрин долу в работилницата.

Когато минаха покрай Факултета по хуманитарни науки, Джоел забеляза неколцина работници, които чистеха стената. Две нощи по-рано там някой беше написал „Връщайте се в Небраск“. Хардинг побесня, че някой се е промъкнал през неговата охрана.

Няма да се изненадам, ако това се окаже дело на някой ученик, рече си Джоел. Открай време имаше напрежение между богатите ученици от общото училище и ритматистите.

Мелъди също го видя.

— Чу ли за Вирджиния и Тадеуш?

— Кой?

— Ритматисти. Ученици от класа преди нас. Вчера излезли след църква. Налетели на тълпа, която ги подгонила и ги замеряла с бутилки. Никога не съм чувала такова нещо.

— Двамата добре ли са?

— Хмм, да — отговори Мелъди с известно неудобство. — Нарисували тебеширчета. Това накарало хората тутакси да се разпръснат.

Тебеширчета.

— Но…

— Не, те не знаят Глифа на Откъсването — бързо отговори Мелъди. — И да го знаеха, не биха го използвали. Знаеш, че е голям грях да го ползваш срещу хора.

— И така е достатъчно зле — рече Джоел. — Ще тръгнат приказки.

— А какво трябваше да направят? Да се оставят тълпата да ги хване?

— Добре де, не…

Двамата повървяха смутено още малко.

— О! Добре, че си спомних — каза Мелъди. — Трябва да се отбия в Залата на Създаването.

— Какво? — възкликна Джоел, когато тя се врътна в обратната посока.

— На път ни е — додаде Мелъди, докато нагласяше презрамката на чантата си и му махаше да я последва.

— Праховете да го отнесат. Това е на другия край на кампуса!

Мелъди пресилено извъртя очи.

— Какво? Малко ходене ще те убие? Хайде.

Джоел изпъшка и тръгна с нея.

— Познай — рече тя.

Джоел вдигна вежда.

— Най-накрая ще оставя прекопирането. Професор Фич ми даде вече да прерисувам от модел.

— Страхотно! — Това беше следващата стъпка — да се чертаят ритматическите форми от малък модел. Мелъди би трябвало да е овладяла това умение още преди години, но той не го спомена.

— Да — продължи тя и махна с ръка. — Дайте ми още няколко месеца и ще преборя ритматиката. Ще мога да победя всяко десетгодишно дете на дуел.

Джоел се подсмихна.

— Впрочем, защо трябва да ходим до Залата на Създаването?

Мелъди показа една сгъната бележка.

— О, да. Пратки от канцеларията.

Тя кимна.

— Чакай малко — намуси се Джоел. — Поръчки ли разнасяш? Затова ли слезе да ме вземеш? Защото ти е скучно да разнасяш поръчки сама?

— Разбира се — радостно отвърна Мелъди. — Не знаеше ли, че съществуваш, за да ме забавляваш?

— Страхотно — отвърна Джоел. Подминаха Отбранителната зала, където влизаха и излизаха многобройни членове на персонала.

— Мелето — обясни той. — Готвят се за него. — Предстоеше в събота.

Мелъди доби скръбно изражение.

— Не мога да повярвам, че ще го проведат.

— Че защо не?

— Е, при последните събития…

Джоел сви рамене.

— Подозирам, че Хардинг ще ограничи присъстващите до ученици и преподаватели. Без това Драскачът напада нощем. На подобно събитие ще присъстват твърде много ритматисти, за да е подходящо да опита нещо.

Докато се изкачваха по хълма към Отбранителната зала, Мелъди измърмори нещо неразбираемо.

— Какво каза? — попита Джоел.

— Преди всичко, просто не разбирам защо трябва да има Меле. Искам да кажа, какъв е смисълът?

— Забавно е — отговори Джоел. — Позволява на учениците да понатрупат опит с истински дуели и да се докажат в ритматиката. Какъв ти е проблемът?

— Всеки професор трябва да прати поне един ученик да участва.

— Е, и?

— И колко ученици има Фич?

Джоел спря.

— Почакай… ти ще участваш в Мелето?

— И ще претърпя пълно унижение. Не че това е нещо ново. Все пак не разбирам защо трябва да се излагам на показ.

— Ох, стига вече. Може да се справиш — в края на краищата си много добра с тебеширчетата.

Тя го изгледа безизразно.

— Нализар вади дванадесет ученика за участие. — Това беше максималният брой. — Можеш ли да се обзаложиш кой ще е първият елиминиран?

— Значи няма да бъдеш унизена. Кой би очаквал да им устоиш? Просто се забавлявай.

— Ще бъде болезнено.

— Това е традиционно забавление.

— Същото е било и с изгарянето на вещици — отвърна Мелъди. — Освен ако ти не си вещицата.

Джоел се усмихна. Стигнаха до Залата на Създаването. Отидоха до една от вратите и Мелъди се пресегна да отвори.

Джоел застина. Това беше кабинетът на Нализар.

— Тук?

— Аха — отговори Мелъди с гримаса. — От канцеларията имат съобщение за него. А, забравих. — Тя отвори чантата си и извади Произход на силата, книгата, която Джоел беше поръчал преди няколко седмици. — Поръчал е тази книга и от библиотеката се свързаха с мен, понеже аз я взех.

— Нализар иска тази книга?

— Ъх… да. Нали точно това казах. Намерих я в кабинета на Фич, където ти я беше оставил. Извинявай.

— Не си ти виновна — рече Джоел. Надяваше се, че ще може да разбере книгата, след като се запознае с текстовете на баща си.

— Връщам се след секунда — каза Мелъди, отвори и се втурна нагоре по стълбите.

Джоел чакаше долу — нямаше желание да се среща с Нализар. Но… защо професорът е поискал тази книга?

Нализар е замесен по някакъв начин, размишляваше Джоел, докато заобикаляше сградата, за да надзърне през прозореца на кабинета му. Аз…

Той се закова на място. Нализар стоеше на прозореца. Носеше червения кител закопчан чак до брадичката. Оглеждаше кампуса. Погледът му мина през Джоел, сякаш не го забеляза.

После рязко обърна глава към него и погледите им се срещнаха.

Друг път, когато видеше професора, Джоел го намираше високомерен. Арогантен по един младежки, почти наивен начин.

А сега в изражението му нямаше нищо подобно. Нализар стоеше в сенчестата стая, изправен, с ръце зад гърба и гледаше надолу към Джоел. Умислено.

После се обърна — явно чу почукването на Мелъди — и се отдалечи от прозореца. След няколко минути тя слезе, помъкнала камара книги. В чантата й имаше още. Джоел се завтече да й помогне.

— Ух — изпъшка Мелъди, когато той взе половината. — Благодаря. Виж, това може да ти се стори интересно. — Тя плъзна една от книгите върху купчината.

Джоел я взе. Постулати върху възможността за съществуването на нови и неоткрити ритматически линии от Джералд Тафингтън. Тъкмо нея искаше да открадне от Нализар, когато професорът я поръча преди няколко седмици.

— Ти си я откраднала? — попита той приглушено.

— Ами — отвърна Мелъди, докато крачеше надолу по хълма, понесла книгите. — Каза ми да ги върна в библиотеката, все едно съм някакво поукрасено момиче за всичко.

— Мелъди, ти си точно това. Само дето не си „поукрасена“.

Тя изсумтя и двамата продължиха по пътя си.

— Той определено взима много книги — рече Джоел, разглеждайки заглавията, които носеше. — И всички са по теория на ритматиката.

— Е, нали е професор. Ей, какво правиш?

— Проверявам кога ги е поръчвал — обясни Джоел и се помъчи да крепи книгите, за да прелисти на последната страница на всяка и да види печата на картончето. — Изглежда е взел тези за по-малко от две седмици.

— И?

— И това си е много четене. Гледай, взел е тази за отразяването на Мощните линии вчера. И вече я връща?

Тя сви рамене.

— Може да не е била много интересна.

— Или е така, или търси нещо — прецени Джоел. — Преравя книгите за определена информация. Може би се опитва да разработи още една нова линия.

— Още една ли? Още настояваш да го свържеш с изчезванията, нали?

— Подозрителен съм.

— И ако той стои зад изчезванията — попита Мелъди, — защо всички станаха извън кампуса? Защо да не вземе най-достъпните ученици?

— Не би искал да привлича подозрения.

— И какъв е мотивът? — попита Мелъди.

— Не знам. Отвличането на сина на рицаря-сенатор променя толкова много. Това вече не е местен проблем, а национална криза. Няма смисъл. Освен ако това не е била основната му цел.

Мелъди го изгледа.

— Пресилвам ли? — попита той.

— Аха. Ако целта беше да се предизвика национална криза, просто щеше да отвлече рицаря-сенатор.

Джоел беше принуден да признае, че тя има право. Какви бяха мотивите на Драскача? Нещо свързано с ритматистите? Или искаше да предизвика разединение между островите? Ако ставаше дума само за убийство или отвличане на ученици, то откъде се бяха взели новите ритматически линии и защо бяха замесени дивите тебеширчета? Възможно ли беше обикновени тебеширчета да са Инструктирани да действат така, за да заблудят полицията?

Джоел и Мелъди пристигнаха в библиотеката, влязоха и оставиха книгите на Нализар. Госпожица Торънт им отправи един от характерните си недоволни погледи, после отново изписа книгата за възможностите за нови ритматически линии на името на Мелъди.

Двамата си тръгнаха и Мелъди подаде книгата на Джоел.

Той я тикна под мишница.

— Нали щяхме да идем в канцеларията да проверим за писмо от викария?

— Май да — отвърна тя с въздишка.

— Изведнъж помръкна.

— Такава съм си — рече Мелъди. — Внезапни промени в настроението. Това ме прави по-интересна. Както и да е, трябва да признаеш, че не направи следобеда ми приятен. Успях да зърна Нализар, какъвто си е прекрасен, обаче бях и принудена да мисля за Мелето.

— Казваш го все едно аз съм виновен.

— Е, нямах намерение да го казвам, но след като ти го изтъкваш, намирам, че съм била убедена. Ти наистина би трябвало да ми се извиниш.

— О, моля те.

— Не съжаляваш ли поне малко за мен? — попита Мелъди. — Да ми се налага да участвам и да стана за смях на цялото население на училището?

— Може би ще удържиш.

Тя го изгледа.

— Виждал ли си някой от моите кръгове, Джоел?

— Ставаш все по-добра.

— Мелето е след три дни!

— Окей — призна той. — Нямаш шанс. Но пък единственият начин да научиш е да опиташ!

— Ти наистина си като професор.

— Ей! — възкликна Джоел, когато приближиха канцеларията. — Възразявам. През цялата си кариера като ученик работих много упорито да бъда нарушител. Бас държа, че са ме скъсали по повече предмети от теб.

— Съмнявам се — надменно отвърна тя. — Пък и дори да си прав, не вярвам да си се провалял толкова зрелищно и смущаващо като мен.

Джоел се усмихна.

— Признавам ти точката. Никой не е толкова зрелищно смущаващ като теб, Мелъди.

— Не казах това.

Пред канцеларията Джоел забеляза полицейската охрана.

— Е, ето нещо хубаво от всичко това — каза Мелъди. — Ако директор Йорк ограничи Мелето само за ученици и преподаватели, то няма да се излагам пред родителите ми.

— Чакай малко. Те наистина ли ще дойдат?

— Винаги идват на Мелето — отговори тя с гримаса. — Особено когато участва някое от децата им.

— Като говориш за тях, излиза, че те мразят или нещо от сорта.

— Не е това. Просто… хмм, те са важни хора. Заети. Нямат много време за дъщерята, която явно не разбира ритматиката както трябва.

— Не може да е толкова зле.

Тя вдигна вежда.

— Имам двама братя и една сестра, всичките по-големи от мен, всичките ритматисти. Всеки от тях е печелил Мелето поне два пъти в кариерата си. Уилям спечели и през четирите години, когато участва.

— Охо! — възкликна Джоел.

— А аз не мога и един кръг да направя както трябва — продължи Мелъди и закрачи бързо. Джоел я догони.

— Те не са лоши хора. Но мисля, че им е по-лесно да ме оставят тук. Флорида е достатъчно далеч да не им се налага да ме виждат често. Вероятно мога да си ходя у дома през уикендите. Правех го в началото. Напоследък обаче, след смъртта на Уилям… е, вкъщи не е много весело.

— Смъртта ли каза? — възкликна Джоел.

Тя сви рамене.

— В Небраск е опасно.

Смърт, рече си Джоел. В Небраск. А фамилията й е…

Мънс. Джоел се закова на място.

— Брат ти. На колко години беше?

— С три години по-голям от мен — отговори Мелъди.

— И загина миналата година?

Тя кимна.

— Прахове! — рече Джоел. — Видях некролога му в списъците, които професор Фич ми даде.

— И?

— И професор Нализар е бил замесен в смъртта на един ученик ритматист миналата година. Затова е бил отстранен от бойното поле. Може би има връзка! Може би…

— Джоел — остро рече Мелъди и привлече вниманието му.

Той примигна, взря се в нея и видя скритата зад гнева мъка в очите й.

— Не забърквай Уилям. Просто… Недей. Ако трябва да търсиш някаква конспирация около Нализар, търси. Обаче не говори за брат ми.

— Съжалявам — каза Джоел. — Но… ако Нализар е замесен, не искаш ли да знаеш?

— Той беше замесен. Нализар поведе един отряд през Кръга чак до основата на самата Кула, за да търсят брат ми. Дори и трупа му не откриха.

— Значи може би той го е убил! Може би само е казал, че не е успял да го намери.

— Джоел — отговори тя по-тихо. — Ще го кажа само веднъж, става ли? Смъртта на Уилям си беше по негова вина. Той изтича през отбранителните линии — половината отряд видя как тебеширчетата го нападат.

— Уилям опита да се докаже като герой и изложи много хора на опасност. Нализар поведе отряда отвъд преградата, за да го намерят. Нализар рискува живота си заради брат ми.

Джоел се смути, припомняйки си как тя винаги описваше Нализар.

— Не ми харесва как постъпи с Фич — каза тя, — обаче Нализар е герой. Той напусна бойното поле, защото чувстваше, че се е провалил, след като не успя да спаси Уилям навреме.

Тук нещо не звучеше добре на Джоел. Но не каза нищо на Мелъди. Само кимна.

— Съжалявам.

И тя кимна; явно смяташе въпроса за приключен. Изминаха остатъка от пътя до канцеларията в мълчание.

Нализар внезапно е решил, че не може да приеме провала?, разсъждаваше той. Напуснал бойното поле заради един смъртен случай? Ако собствената му съвест го е накарала да си тръгне, защо тогава се оплакваше на директор Йорк от политиците?

Нещо става с този човек.

Отвориха вратата на канцеларията и Джоел със задоволство установи, че инспектор Хардинг и професор Фич са тук. Хардинг разговаряше с Флорънс за снабдяването и настаняването на хората му. Фич седеше на един от столовете за посетители.

— А, Джоел — продума той и се надигна.

— Професоре? Не сте ме търсили, нали?

— Хъм? Какво? А, не, трябва да предам на директора доклад за работата ни. Той иска да му докладвам горе-долу на всеки два дни. Не си открил нищо ново, така ли?

Джоел поклати глава.

— Просто правех компания на Мелъди, докато си разнесе поръчките — отговори той. После млъкна, когато Мелъди дойде да вземе още бележки за доставяне. — Има обаче едно нещо.

— Да?

— Знаете ли много неща за изнамирането на ритматиката? Приживе на крал Грегъри?

— Знам повече от почти всеки. Аз съм историк, все пак.

— Часовниците имат ли нещо общо с откритието?

— А, говориш за доклада на Адам Мейкингс, нали?

— Да.

— Ха! Ще направим от теб учен, момчето ми. Много добра работа, много добра. Да, има няколко особени споменавания за часовниците в ранните свидетелства и още не сме успели да разберем защо. Ранните тебеширчета са реагирали на часовниците, ако и вече да не го правят. Властта на зъбните колела над тебеширчетата е една от причините в Монархическите църкви толкова много да се ползват пружинни механизми, както знаеш.

— Това е метафора — обади се Екстън от другия край на помещението. Джоел вдигна поглед; не беше забелязал, че писарят следи разговора.

— Питай викария някой път — додаде Екстън. — Свещениците разглеждат времето по интересен начин. Нещо за това, че човекът го е разделил и е донесъл порядък в хаоса.

Откъм Флорънс, която беше прекратила разговора си с инспектора, се разнесе кикот.

— Екстън! Мислех, че си твърде зает да говориш!

— Зает съм. Почти съм се отказал от надеждата да свърша нещо в тази лудница. Всички се щурат наоколо и вдигат шум. Ще трябва да намеря как да работя, когато няма никого тук.

— Добре — обърна се Джоел към професор Фич, — значи това с часовниците най-вероятно е задънена улица, щом хората вече са го забелязали и проучили. — Той въздъхна. — Не съм сигурен, че ще успея да намеря нещо полезно в тези книги. Час по час се шокирам колко малко знам за ритматиката.

Фич кимна.

— Понякога и аз се чувствам така.

— Помня как седях и гледах дуела Ви с Нализар — каза Джоел. — Мислех, че знам всичко, само защото разбирах защитите, които приложихте. В ритматиката има много повече, отколкото смятах по-рано.

Фич се усмихна.

— Какво има? — попита Джоел.

— Това, което каза току-що, е основата на всяка наука. — Фич се пресегна и положи ръка на рамото на Джоел, което беше малко по-височко от неговото. — Джоел, синко, ти си безценен за това разследване. Ако Йорк не те беше направил мой асистент… е, не знам къде щях да се намирам.

Джоел усети, че се усмихва. Искреността на Фич беше трогателна.

— Аха! — рече някой.

Джоел се обърна и видя, че Мелъди държи писмо. Тя се завтече през канцеларията и си спечели мръщене от Екстън. Пресегна се над преградата между работното помещение и чакалнята и подаде писмото на Джоел.

— От викария. Отвори го, отвори го.

Джоел го взе неохотно. Беше подпечатано с механичния кръст. Строши печата, пое дъх и го отвори.

Джоел, — гласеше то, — прегледах твоя случай и разговарях с епископа на Нова Британия, както и с директора на твоето училище. След известен размисъл ние преценихме, че твоята молба има стойност. Ако има шанс Господарят да пожелае ти да станеш ритматист, ние не трябва да те лишаваме от него.

Ела в катедралата в четвъртък точно в осем за проба на робата за въвеждането. Ще ти бъде позволено да влезеш в залата на въвеждането преди началото на официалната церемония. Доведи майка си и всеки, с когото би желал да споделиш това събитие.

Викарий Стюарт

Джоел удивен вдигна поглед от съобщението.

— Какво пише? — едва се удържаше Мелъди.

— Че още има надежда — отговори Джоел и сведе писмото. — Ще получа възможност.

21

По-късно същата нощ Джоел лежеше тихо в леглото и се мъчеше да се ориентира в чувствата си. На стената на работилницата тиктакаше часовник. Той не го поглеждаше; не искаше да знае кое време е.

Беше късно. А той будуваше. Денят преди въвеждането.

По-малко от един на хиляда. Това беше неговият шанс да стане ритматист. Струваше му се нелепо да се надява, ала нервността пропъждаше всяка възможност да заспи. Щеше да получи шанс да стане ритматист. Истински, справедлив шанс.

Ако бъдеше избран, какво щеше да означава това? Нямаше да получава стипендия, докато не мине службата му в Небраск, следователно щеше да се наложи майка му да продължава да работи.

Небраск. Трябваше да отиде в Небраск. Не знаеше много за това място. Там бяха дивите тебеширчета, разбира се. Ритматистите на острова, които поддържаха огромния Отбранителен кръг с диаметър хиляди метра, за да останат тебеширчетата заключени в Кулата.

Имаше и сведения за други неща на острова. Тъмни и необясними. Неща, срещу които Джоел в крайна сметка щеше да е принуден да се изправи станеше ли ритматист. А щеше да разполага само с една година за подготовка и обучение, докато останалите ученици имаха по осем-девет.

Ето защо не допускат по-възрастни хора да станат ритматисти, осъзна той. Трябва да тренират и да се обучат, докато са млади.

Учениците отиваха в Небраск през последната година от обучението си. Следваше десетгодишна служба и после — свобода. Някои избират да работят в станциите за навиване на пружини за железницата, но други остават в Небраск, казваше Мелъди. Не заради парите, а заради предизвикателството. За борбата. Това ли щеше да е бъдещето на Джоел?

И без това всичко е съмнително, рече си Джоел, обърна се и опита да се насили да заспи. Аз няма да стана ритматист. Господарят няма да ме избере, защото няма да разполагам с достатъчно време за обучение.

Ала все пак съществуваше възможност. През следващия половин час мисълта за тази възможност му попречи да заспи.

Накрая Джоел се надигна и се пресегна към лампата до леглото. Нави ключето отстрани и загледа през стъклото как пружините почват да се въртят. Няколко жички се нажежиха от триенето и засветиха, а рефлекторите засилиха светлината и я пратиха да излезе от горния край на лампата.

Джоел се надвеси и почна да ровичка в книгите до леглото. Подбра една. Разказ за пленничеството и освобождаването на госпожа Мери Роуландсън, пишеше на титулната страница. Дневник, едно от най-ранните запазени литературни произведения на първите заселници на Американските острови. Действието се развиваше преди дивите тебеширчета да почнат главното си настъпление, но след като вече тормозят хората.

Всемогъществото и милостта на Господаря, — прочете Джоел, — и изпълнението на Неговите обещания, сиреч разказ за пленничеството и освобождаването на госпожа Мели Роуландсън. Втората добавка коригирана и поправена. Написан от нейната ръка за собствена полза и сега издаден поради искреното желание на неколцина приятели.

В десетия ден на февруари от шестнадесетата година от нашето пристигане, дойдоха в голяма численост дивите тебеширчета в Ланкастър. Като чухме плющенето, ние погледнахме навън; няколко къщи горяха и димът се издигаше в небесата. Чудовищата се виждаха на земята и отскачаха между кофите вода, хвърляни от нашите хора.

Вода. Тя отмиваше тебешира, но не твърде добре. Още не бяха изнамерили съставките на киселините, които разлагаха тебеширчетата с едно плисване.

В една къща имаше изядени петима души; на бащата, майката и детето кърмаче те смъкнаха кожата и изядоха очите. Другите подкараха извън вратата. Имаше още двама, които бяха извън гарнизона си по някаква работа, и те бяха нападнати; единият биде оставен без кожа, а другият избяга.

Друг, като видя много от дивите тебеширчета около плевнята си, осмели се и излезе, но беше бързо нападнат. Те ядоха краката му, докато той закрещя и падна на земята, после започнаха да пълзят по него. Имаше още трима от същия гарнизон, които бяха убити; дивите тебеширчета пъплеха по стените, нападаха от всички страни, събаряха лампите и подпалваха пожари. Така правеха тези убийствени създания, горяха и рушаха през себе си.

В тихата стая Джоел потрепери.

Сухият разказ беше плашещ, но странно омагьосващ. Как да реагира човек, ако никога не е виждал тебеширче? Как да отговори на една жива картинка, която се катери по стените, плъзва се под вратите, напада без милост и изяжда плътта от костите?

Лампата му продължаваше да бръмчи.

Накрая дойдоха и нападнаха нашата къща и бързо това стана най-страшният ден, който очите ми са виждали. Плъзнаха се под вратата и бързо изядоха един от нас, после втори и трети.

Тогава дойде страшният час, за който често бях слушала (във време на война, както беше с другите), но сега го видях с очите си. Някои от нашия дом се бореха за живота си, други се давеха в кръвта си, над главите ни къщата гореше. Сега можахме да чуем майки и деца да плачат и да се питат, „Господарю, какво да правим?“

После взех децата си (и едно от сестрините ми), та да излезем от къщата; но щом стигнахме до вратата и излязохме, съществата отвън плъпнаха нагоре по хълма към нас.

Моят зет (по-рано ранен, докато бранеше къщата, краката му кървяха) беше нападнат в гръб и падна с викове, имаше кофа с вода в ръката му. При това дивите тебеширчета затанцуваха нагло и тихо около него. Най-сигурно е, че те са демони от Преизподнята, много са във формата на човек, но като нарисувани във вид на пръчки и черти.

Стоях в страх, докато ни обграждаха. Така моето семейство беше избито от тези безмилостни създания, стояхме втрещени и кръвта течеше надолу към петите ни. Децата бяха взети, когато изтичах за кофата, та да се защитим с нея, но тя беше празна, и усетих студено нещо върху крака си, а после остра болка.

Тъкмо тогава го видях. Нещо в мрака, едва осветено от горящата ни къща. Фигура, която сякаш поглъщаше светлината, нещо, създадено от тъмна, мърдаща чернота: като издраскана с въглен на земята, само че права в сенките до къщата.

Гледаше. Дълбока, страшна чернота. Нещо от самата Преизподня. Мърдаше и се тресеше като нарисуван с въглен катранено черен огън.

Наблюдаваше.

Нещо чукна по прозореца на Джоел.

Той скочи и видя как една сянка се отдалечава от тясното стъкло. Прозорецът беше горе на стената, в тясното пространство между земята и тавана.

Вандали!, рече си Джоел, като си спомни обидните думи на стената на хуманитарния факултет. Скочи от леглото и се завтече към вратата, като пътем навлече някаква дреха. След секунди вече беше изкачил стълбите и се озова навън.

Заобиколи сградата, за да види какво са написали вандалите. Стената беше чиста. Дали не беше сгрешил?

И тогава го видя. Символ, изписан с тебешир на тухлената стена. Усукана спирала. Ритматическата линия, която още не бяха успели да идентифицират.

Нощта беше странно тиха.

О, не… Ужасяващ хлад полази Джоел. Той отстъпи от стената и зина да повика помощ.

Викът му беше неестествено тих. Усети как звукът като че ли бива изтръгнат от гърлото му, всмукан от символа и заглушен.

Отвличанията…, вцепенено мислеше Джоел. Никой не е чул ритматистите да викат за помощ. С изключение на слугите от онази страна на помещението, където символът беше нарисуван твърде набързо.

Това прави линията. Засмуква звука.

Той заотстъпва неуверено. Трябваше да намери полицията, да вдигне тревога. Драскачът беше дошъл в общежитието за…

Общежитието. Това беше на общото училище. Тук нямаше ритматисти. За кого беше дошъл похитителят?

Няколко треперливи бели форми изпълзяха по покрива на сградата и почнаха да се спускат по стената.

За Джоел.

Джоел изкрещя — крясъкът замря — и хукна през моравата. Това не е възможно, с ужас мислеше той. Аз не съм ритматист! Нали Драскачът идва само за тях.

Тичаше лудешки и викаше за помощ. Гласът му беше само шепот. Погледна през рамо и видя, че през тревата го следва бяла вълна. Имаше дузина създания — по-малко, отколкото бяха нападнали другите. Но и Джоел не беше ритматист.

Мисли, Джоел, рече си той. Не се паникьосвай. Иначе ще умреш.

Тази линия, която отнема звука, не може да е с толкова голям обсег. Някой на другите местопрестъпления щеше да забележи, че не може да издава звук, и така щеше да се разбере за какво е линията.

Това значи, че трябва да има още символи наблизо. В редица, защото…

Защото Драскачът е отгатнал накъде ще затичам.

Джоел рязко спря и диво се заоглежда в мрака. Моравата се осветяваше само от няколко мъждиви фенера, но той и така успя да я види. Бяла линия на циментовата алея пред него. Забранителна линия.

Обърна се и пак погледна назад. Тебеширчетата напираха и го притискаха към Забранителната линия. Мъчеха се да го спрат и да го хванат в капан. Сигурно и отстрани имаше линии — трудно беше да се рисува с тебешир върху земята, но не беше невъзможно. Ако се озове затворен между Забранителните линии…

Ще умре.

Тази мисъл едва не го вцепени отново. Вълната тебеширчета приближаваше и Джоел видя онова, което Чарлс беше описал с последните си думи. Нещата не бяха като обикновените тебеширчета. Очертанията им се тресяха диво, като от някакъв призрачен звук. Ръце, крака и тела се смесваха. Като виденията на луд художник, който не може да реши какво чудовище иска да сътвори.

Движи се!, викна един глас в ума на Джоел. Той пое дълбоко дъх и се понесе право към тебеширчетата. Когато приближи, скочи и прелетя над тях. Приземи се и продължи да тича натам, откъдето беше дошъл.

Трябва да мисля бързо, каза си той. Не мога да ида в общежитието. Те просто ще минат под вратите. Трябва да намеря полицаите. Те имат киселина.

Къде ли бяха патрулите на Хардинг? Джоел затича с всички сили към ритматическия кампус.

Почна да се задъхва. Не можеше още дълго да надбягва тебеширчетата. Зърна светлини пред себе си. Канцеларията.

— Помощ! — пресипнало извика той.

За щастие, звукът не беше заглушен. Джоел се беше изплъзнал от капана. Въпреки това гласът му беше отслабнал. Тичал беше с пълна скорост прекалено дълго.

Вратата на канцеларията се отвори със замах и Екстън, с жилетка и папийонка, погледна навън.

— Джоел? Какво има?

Джоел поклати глава. Потеше се. Осмели се да погледне назад и видя как тебеширчетата пъплят през тревата точно зад него. Съвсем близо.

— В името на небесата! — викна Екстън.

Джоел се обърна, но в бързината се препъна и падна.

Извика, удари се зле и остана без дъх. Замаяно се сви и зачака болката и студа, както беше чел в описанията.

Нищо.

— Помощ! Полиция! Някой да помогне! — крещеше Екстън.

Джоел вдигна глава. Защо не е мъртъв? Тревата се осветяваше само от фенера на прозореца на канцеларията. Наблизо шаваха тебеширчетата, обкръжаваха го и се тресяха. Малки ръце, очи, лица, крака. Около гърчещите се тебеширени тела от време на време се образуваха щипци.

Те не нападаха.

Джоел се надигна на ръце. Тогава видя златния долар, който Мелъди му даде. Беше паднал от джоба му и блестеше в тревата.

Колелцата в него тиктакаха тихо. Тебеширчетата се държаха настрани. Няколко опитаха да приближат, но плахо.

Внезапно се чу плисък и едно тебеширче изчезна в течността.

— Бързай, Джоел — рече Екстън някъде наблизо и му протегна ръка. В другата си ръка държеше празна кофа. Джоел с труд се изправи на крака, грабна златната монета и хукна през направения от Екстън пробив сред тебеширчетата.

Екстън се втурна в канцеларията.

— Екстън! — рече Джоел, като го последва вътре. — Трябва да бягаме! Не можем да ги спрем тук!

Екстън затръшна вратата, без да му обръща внимание. После коленичи на пода и извади парче тебешир. Начерта линия през прага и по стените около вратата. Отстъпи.

Тебеширчетата спряха навън. Джоел смътно видя как почват да нападат линията. Екстън направи още една около себе си и около Джоел. Затвориха се.

— Екстън, ти си ритматист!

— Неуспял ритматист — призна писарят. Ръцете му трепереха. — От години не нося тебешир. Но, хммм, при всичките проблеми тук, в училище…

Тебеширчетата се движеха по прозорците и търсеха откъде да влязат. Канцеларията се осветяваше от самотен фенер, който хвърляше сенки.

— Какво става? — попита Екстън. — Защо те преследват?

— Не знам — отговори Джоел, докато изпробваше Забранителната линия. Не беше направена особено добре и нямаше дълго да удържи срещу тебеширчетата.

— Имаш ли още киселина? — попита той.

Екстън кимна по посока на другата кофа, която беше останала в защитения им периметър. Джоел я грабна.

— Тази е последната — рече Екстън и закърши ръце. — Хардинг ни остави две.

Джоел хвърли поглед към тебеширчетата — минаваха под вратата и атакуваха линията на Екстън. Момчето извади монетата.

Тя ги беше спряла. Защо?

— Екстън — подхвана той, като се мъчеше гласът му да не трепери от страх. — Ще трябва да бягаме към портите. Там полицаите имат още киселина.

— Да бягаме? Аз… аз не мога да тичам! Не съм във форма да изпреваря тебеширчетата!

Прав беше. Какъвто си беше дебел, Екстън нямаше да издържи дълго. Джоел усети, че ръцете му треперят, затова стисна юмрук. Коленичи и загледа тебеширчетата оттатък Забранителната линия. Проправяха си път през нея с притеснителна бързина.

Той извади монетата и я метна на земята зад линията. Тебеширчетата отстъпиха.

После предпазливо се върнаха и подновиха работата върху линията.

Проклятие, рече си Джоел. Значи монетата няма да ги спре, не и за дълго. Двамата с Екстън бяха в беда. Голяма беда. Обърна се към писаря, който бършеше чело с кърпичка.

— Начертай още една клетка около себе си — рече Джоел.

— Моля?

— Направи колкото можеш повече линии. Да се допират само в ъглите. Чакай тук. Аз отивам да доведа помощ — каза Джоел и тръгна към вратата.

— Джоел, тези неща са навън. — Екстън подскочи, когато прозорецът се пукна. Погледна нататък — две тебеширчета дращеха с ужасяващ звук стъклото. То се напука още повече.

— Скоро ще влязат!

Джоел пое дълбоко дъх.

— Няма да седя тук като Хърман и Чарлс и да чакам да пробият отбраната ми. Мога да се добера до портите — съвсем близо са.

— Джоел, аз…

— Направи линиите! — викна Джоел.

Екстън се помая малко, после коленичи и се затвори зад няколко Забранителни линии. Джоел обърна монетата в ръката си.

Сетне грабна кофата и плисна повечето от киселината под вратата, като изтри Забранителната линия там. Тебеширчетата отпред се отмиха като мръсотия. Джоел рязко отвори вратата и без да поглежда назад, побягна към портите.

Знаеше, че няма да може да тича с полупълна кофа, затова я захвърли.

Продължи да бяга, стиснал монетата.

Какво щеше да стане с него, ако при портите нямаше полиция? А ако Драскачът беше убил пазачите или беше отклонил вниманието им?

Джоел щеше да умре. Кожата му щеше да бъде одрана, очите му изядени. Като на хората в разказа на Мери Роуландсън.

Не, решително си каза той. Мери е оцеляла, за да напише историята си.

И аз ще оцелея, за да напиша моята!

Той изкрещя и се насили да тича още по-бързо в тъмнината. Някъде напред съгледа светлини.

Около тях се движеха хора.

— Стой! — нареди единият от полицаите.

— Тебеширчета! — извика Джоел. — Преследват ме!

При вика му полицаите се пръснаха и грабнаха кофи. Джоел беше благодарен на Хардинг за добрата подготовка — хората му дори не спряха, за да се замислят или да задават въпроси. Наредиха се в защитна линия с кофите в ръце, а Джоел се стрелна между тях и рухна на колене. Останал без дъх, изтощен и с препускащо сърце.

Завъртя се и се опря с една ръка на земята. След него бяха тръгнали четири тебеширчета — повече от достатъчно, та да го убият. Бяха спрели в тъмнината, едва видими откъм портите.

— В името на Господаря! — прошепна един полицай. — Какво чакат?

— Готови — даде команда друг и нагласи кофата.

— Нападаме ли?

— Готови! — натърти колегата му.

Тебеширчетата си тръгнаха и изчезнаха в тъмнината.

Джоел хриптеше от изтощение. Падна на земята и остана да лежи по гръб.

— Още един човек — продума той — е хванат в капан в канцеларията. Трябва да му помогнете.

Един от полицаите насочи група от четирима към канцеларията. Взе пушката си и стреля във въздуха. Чу се силно пукане, когато пружините се освободиха и куршумът проряза въздуха.

Джоел лежеше, потеше се и трепереше. Полицаите държаха кофите и нервничеха, докато от изток не се зададе Хардинг, който препускаше на механичния си кон. Пушката му беше в позиция за стрелба.

— Тебеширчета, сър! — викна един полицай. — В канцеларията!

Хардинг изруга.

— Пратете трима да вдигнат под тревога патрулите около казармите на ритматистите! — кресна той, обърна коня си и препусна към канцеларията. В движение преметна пушката през рамо и взе в ръката си нещо подобно на винен мях, пълен с киселина.

Джоел просто лежеше и се мъчеше да осмисли последните случки.

Някой опита да ме убие.

* * *

Два часа по-късно той седеше в кабинета на професор Фич с чаша топло какао в ръце, а до него беше майка му, обляна в сълзи. Тя току го прегръщаше, а през останалото време се караше на Хардинг, задето не е разположил патрули в защита на неритматистите.

Очите на професор Фич бяха зачервени, той изглеждаше потресен от разказа за случилото се. Екстън явно беше невредим, обаче полицаите го разпитваха на място.

Хардинг беше придружаван от двама войници. Всички тези хора се тълпяха в тесния кабинет на професора.

Джоел не можеше да се удържи да не трепери. Срамуваше се от това. За малко да умре. Всеки път, когато си го помислеше, усещаше слабост.

— Джоел, момчето ми — обади се Фич. — Сигурен ли си, че си добре?

Джоел кимна и отпи от какаото.

— Съжалявам, синко — каза майка му. — Аз съм лоша майка. Не бива да отсъствам по цели нощи!

— Държиш се, все едно ти си виновна — тихо отговори Джоел.

— Е, да…

— Не, майко. Ако беше там, може би щеше да загинеш. По-добре, че те нямаше.

Тя отново седна. Изглеждаше измъчена.

Хардинг освободи войниците и отиде при Джоел.

— Войниче, намерихме рисунките, които спомена. Бяха пет — една на външната стена на стаята ти и четири на земята, подредени в посоката, в която си бягал. След тях имаше кутия от забранителни линии. Ако не беше мислил толкова бързо, щеше да се хванеш в капана.

Джоел кимна. Майка му отново заплака.

— Вдигнал съм целия кампус под тревога, войнико. Ти се справи добре тази нощ. Много добре. Бърза мисъл, смелост, физическа ловкост. Впечатлен съм.

— Едва не се напиках — прошепна Джоел.

Хардинг изсумтя.

— Виждал съм мъже, два пъти по-стари от тебе, да замръзват на бойното поле, щом видят първото тебеширче. Ти свърши удивителна работа. А и като че ли разреши нашия случай.

Джоел изненадано вдигна поглед.

— Моля?

— Сега не мога да говоря — рече Хардинг и вдигна ръка. — Но ако подозренията ми се потвърдят, до сутринта ще арестувам виновника. А сега трябва да поспиш. — Поколеба се и додаде — Ако бяхме на бойното поле, синко, щях да те предложа за най-високо отличие.

— Не знам… — продума Джоел. — Не знам дали мога да се върна да спя в работилницата…

— Момчето и майка му могат да останат тук — рече Фич и се изправи. — Аз ще съм в една от свободните стаи.

— Отлично — отговори Хардинг. — Госпожо Саксън, ще оставя десет човека с киселина да пазят тук цяла нощ. Ако желаете, двама ще бъдат вътре в стаята.

— Да, моля — каза тя.

— Помъчете се да не се тревожите много. Сигурен съм, че най-страшното мина. Плюс това, разбирам, че утре ти предстои важен ден, Джоел.

Церемонията по въвеждането. Джоел почти я беше забравил. Той кимна на инспектора за довиждане. Хардинг излезе и затвори вратата.

— Добре — рече Фич. — Виждате, че леглото е оправено. Джоел, отдолу има още одеяла да си постелиш на пода. Надявам се, нямаш нищо против.

— Всичко е наред — отвърна Джоел.

— Джоел, момко, ти се справи наистина добре.

— Избягах — тихо отговори Джоел. — Само това можех да направя. Трябваше да имам киселина в стаята и…

— И какво, момчето ми? — попита Фич. — Да плиснеш една кофа, докато останалите тебеширчета пъплят по теб? Сам човек не може да удържи фронта срещу тебеширчетата — това се научава бързо в Небраск. Трябва цяла бригада с кофи, десетки хора, за да отблъснат създанията.

Джоел сведе поглед.

Фич приклекна.

— Джоел, ако това ще ти помогне по някакъв начин, мога да си представя какво ти е. Хмм… знаеш, че никога не съм се справял добре в Небраск. Първия път, когато видях нападащо тебеширче, едва успях да начертая прави линии. Дори не мога да се дуелирам с друг човек и да разсъждавам трезво. Хардинг е прав — ти се справи много добре тази вечер.

Искам да съм способен на нещо повече, помисли Джоел. Да се сражавам.

— Екстън е ритматист — изрече той на глас.

— Да — отговори Фич. — Беше изключен от ритматическото училище в Армедиус в началните класове заради известни… усложнения. Случва се много рядко.

— Помня, че говорихте за това. На Мелъди. Професоре, искам да нарисувате новата линия, която открихме. Спиралата.

— Сега? — възкликна Фич.

— Да.

— Миличък — намеси се майката на Джоел, — трябва да си почиваш.

— Само това, професоре. И после ще си легна.

— Да, добре, добре — рече Фич и извади тебешира. Коленичи, за да нарисува линията на пода.

— Тя кара нещата да стихват — обясни Джоел. — Трябва да знаете това. Засмуква звука.

— Как разбра… — Гласът на Фич стана много по-тих, когато завърши рисунката.

Той примигна и вдигна поглед към Джоел.

— Е, това вече е нещо — рече той, но гласът му беше съвсем тих, сякаш се намираше някъде далеч.

Джоел си пое дълбоко дъх и извика:

— Знам!

Викът му беше заглушен още повече, та излезе като шепот. Когато шепнеше обаче, звукът беше нормален.

Фич премахна линията.

— Изумително.

Джоел кимна.

— Линиите, които намерихме на местопрестъпленията, вече не действаха. Значи силата им се изчерпва след известно време или нещо такова.

— Джоел… — каза Фич. — Осъзнаваш ли какво направи току-що? Ти реши задачата, на която баща ти беше посветил целия си живот.

— Беше лесно — отговори Джоел и внезапно се почувства много уморен. — Някой друг ми даде отговора, като се опита да ме убие с тази линия.

22

Рано следващата сутрин Хардинг арестува Екстън.

Джоел узна за ареста от Фич, докато вървяха към катедралата за церемонията по въвеждането. Майката на Джоел го държеше под ръка, сякаш се боеше, че някой звяр ще се появи от нищото и ще го грабне.

— Арестувал е Екстън? — попита Джоел. — Това е безсмислено.

— Хмм. Да. Убийството рядко има смисъл. Разбирам защо си потресен. Екстън беше и мой приятел. Ала той наистина не харесваше ритматистите. Още откакто го изключиха.

— Но се е върнал да работи тук!

— Хората, които изпитват силна омраза, често са като омагьосани от обекта на ненавистта си — отговори Фич. — Видя онази рисунка в къщата на Чарлс. Мъжа с бомбето и бастуна. Ужасно много прилича на Екстън.

— Прилича на много хора — възрази Джоел. — Половината мъже в града носят бомбета и бастуни! Това беше просто една малка скица с тебешир. Не могат да я използват като доказателство.

— Екстън знаеше къде живеят всички деца ритматисти. Имаше достъп до досиетата им.

Джоел се умълча. Доводите бяха доста добри. Но Екстън? Вечно мърморещият, но добросърдечен Екстън?

— Не се тревожи за това, синко — каза майка му. — Ако е невинен, сигурна съм, че съдът ще го оправдае. Ти трябва да се приготвиш. Щом предстои да бъдеш въведен, трябва да се съсредоточиш върху Господаря.

— Не — отвърна Джоел. — Искам да говоря с Хардинг. Моето въвеждане може… — Въвеждането му не можеше да чака. Не и отново. Но другото беше важно. — Къде е той?

Намериха инспектора да командва взвод полицаи, които претърсваха канцеларията. Директор Йорк се държеше на разстояние от тях и изглеждаше много недоволен. До него хлипаше Флорънс. Тя махна на Джоел.

— Джоел! Кажи им каква лудост е това! Екстън никога не би наранил никого! Той е такава душичка.

Полицаят до нея я успокои. Явно подлагаше двамата с директора на разпит.

Инспектор Хардинг стоеше на прага на канцеларията и разлистваше някакви бележки. Когато Джоел приближи, вдигна поглед от тях.

— А, младият герой. Не трябваше ли да си някъде другаде, момко? Всъщност, като се замисля, трябва ти ескорт. Ще пратя няколко войника да те съпроводят до параклиса.

— Наистина ли е необходимо всичко това? — попита Фич. — Искам да кажа, след като имате задържан…

— Опасявам се, че е необходимо. Всеки добър следовател знае, че разследването не спира, само защото някой е арестуван. Няма да приключим, докато не разберем с кого е действал Екстън и къде е укрил труповете… тоест, къде държи децата.

При тези думи майката на Джоел пребледня.

— Господин инспекторе — рече Джоел, — може ли да поговорим насаме?

Хардинг кимна и го поведе по-настрани от другите.

— Сигурен ли сте, че сте арестували когото трябва, инспекторе? — попита Джоел.

— Никога не арестувам човек, без да съм сигурен, синко.

— Снощи Екстън ме спаси.

— Не, момко. Спасявал е себе си. Знаеш ли защо го изключиха от ритматическата програма преди тридесет години?

Джоел поклати глава.

— Защото не беше способен да контролира своите тебеширчета — обясни Хардинг. — Беше прекалено опасен, та да го пратят в Небраск. Видя колко са криви тези тебеширчета. Нямат очертания или форма, понеже са твърде зле нарисувани. Екстън ги прати срещу теб, но всъщност не можеше да ги контролира и затова, когато ти ги доведе при него, той нямаше друг избор и ги заключи.

— Не вярвам — отвърна Джоел. — Господин Хардинг, това не е вярно. Знам, че той не обичаше ритматистите, но това не е достатъчно основание за арест! Както изглежда, половината население на Островите ги мрази напоследък.

— Екстън веднага ли ти се притече на помощ? — попита Хардинг. — Снощи?

— Не — отговори Джоел, като си припомни как падна и как Екстън почна да крещи. — Просто беше уплашен, а накрая наистина ми помогна. Инспекторе, познавам Екстън. Той не би направил такова нещо.

— Умът на убиеца е особен, Джоел. Често пъти хората са потресени или изненадани, когато някой, когото познават, се оказва чудовище. Поверително е, но ще ти кажа, че в писалището на Екстън открихме вещи на трите изчезнали деца.

— Наистина?

— Да. И страници, и страници гневни приказки срещу ритматистите в стаята му. Омраза, приказки за… хм, неприятни неща. Срещал съм това и преди, у обсебени хора. Винаги са тези, които не очакваш. Фич ми подсказа за писаря преди няколко дни; нещо му напомнило, че Екстън навремето е учил в Армедиус.

— Регистрите — откликна Джоел. — Бях там, когато Фич си спомни.

— А, да. Сега ми се ще да се бях вслушал в думите на професора навреме! Почнах тихомълком да проучвам Екстън, но не бях достатъчно бърз. Едва когато те нападнаха снощи, сглобих парченцата от мозайката.

— Заради кривите линии?

— Всъщност не. Заради случилото се вчера следобед в канцеларията. Ти беше там, разговаряше с Фич и той високо оцени помощта ти в търсенето на Драскача. Е, щом чух, че си нападнат, умът ми се задейства. Кой би имал мотив да убие теб? Само някой, който знае колко си ценен за работата на Фич.

— Екстън е чул това, синко. Трябва да се е уплашил, че можеш да го свържеш с ритматическата линия. Вероятно я е видял, когато баща ти я е проучвал — баща ти се обърна към директора за финансиране, за да може да открие как действа тази линия. Но едва когато хората ми претърсиха жилището на Екстън и бюрото му, открихме наистина притеснителни доказателства.

Джоел поклати глава. Екстън. Възможно ли бе наистина да е той? Осъзнаването, че престъпникът може да е някой толкова близък, човек, когото той познава и разбира, беше почти толкова плашещо, колкото нападението.

Вещи, принадлежали на трите деца, в писалището му, помисли си Джоел и изстина.

— Тези вещи… може да са били у него… не знам, по някаква причина, свързана със случая? Дали ги е взел от ученическото общежитие, за да ги прати на родителите?

— Йорк казва, че не е нареждал нищо такова — отговори Хардинг. — Остава само въпросът с местонахождението на децата. Няма да те лъжа, момчето ми. Мисля, че вероятно те са мъртви, погребани са някъде. Ще трябва да разпитаме Екстън, за да разберем.

— Всичко това е позорно. Чувствам се ужасно, задето се случи, докато аз бях на служба. Пък и не знам какви ще са последиците. Синът на рицар-сенатор е убит, отговорен е човек, взет на работа от директор Йорк…

Джоел кимна сковано. Не приемаше това, не напълно. Нещо не пасваше. Но му трябваше време да го обмисли.

— Екстън — каза той. — Кога ще го съдят?

— Подобни случаи отнемат месеци. Няма да е скоро, обаче ти ще ни трябваш като свидетел.

— Ще продължите ли с блокадата на кампуса?

Хардинг кимна.

— Поне още една седмица. И внимателно ще наблюдаваме всички ученици ритматисти. Както казах, един арест не е причина да ставаме небрежни.

Значи имам време, помисли Джоел. Скоро няма да изправят Екстън пред съда, а и кампусът ще си остане сигурно място. Ако изобщо някога е бил.

Засега това му се стори достатъчно. Джоел се чувстваше уморен и изтощен, а му оставаше да се занимава и с въвеждането. Щеше да го направи, а после сигурно щеше да разполага с време да помисли, да прецени какво не е наред.

— Имам една молба към Вас — каза Джоел. — Приятелката ми, Мелъди. Искам да присъства на въвеждането ми. Ще я пуснете ли да излезе днес?

— За онази червенокоса пакостница ли говориш?

Джоел кимна и леко се смръщи.

— Добре, за теб може — отговори Хардинг. Каза нещо на двама войници, които се завтекоха да доведат Мелъди.

Джоел чакаше и се чувстваше зле, че Екстън също чака, в затвора. Възможността да стана ритматист е важна, прецени той. Трябва да се справя с това. Ако съм един от тях, думите ми ще имат по-голяма тежест.

Най-сетне войниците се върнаха с Мелъди. Червените й коси се виждаха отдалеч. Когато наближиха, тя хукна към Джоел.

— Ти здравата си загазил — каза му тя, сочейки го с пръст.

— Какво?

— Преживя приключение, едва не те убиха, сражава се с тебеширчета и дори не ме покани!

Джоел завъртя очи.

— Честно — продължи тя, — беше ужасно да не помислиш за мен. Каква полза от приятелите, ако от време на време не поставят живота ти в опасност?

— Може даже да го определиш като трагично — отговори Джоел и се усмихна слабо. После отиде при професор Фич и майка си.

— Не. Мисля, че ми е нужна нова дума. „Трагично“ вече няма същия ефект. Какво ще кажеш за отблъскващо?

— Може да свърши работа — отговори Джоел. — Да тръгваме тогава.

Останалите кимнаха и всички отново се отправиха към портите, придружавани от няколко от хората на Хардинг.

— Май съм щастлива, че си добре — съобщи Мелъди. — Из цялото общежитие на ритматистите се говори какво се е случило. Повечето се пукат от яд при мисълта, че загадката е решена и те са спасени от неритматист. Разбира се, яд ги е също, защото още не можем да излизаме.

— Аха. Хардинг е предпазлив човек. Според мен си знае работата.

— Значи му вярваш? — попита Мелъди. — За Екстън, искам да кажа.

Вещи, принадлежали на всеки от учениците, повтори си Джоел. И множество страници с гневни закани за отмъщение срещу ритматистите…

Вървяха по пътя, по който Джоел бягаше снощи, уплашен в мрака. Приближиха се към полицаите.

— Не знам — каза той.

* * *

Джоел помнеше доста от нещата, които отец Стюарт беше казал и при предишната церемония по въвеждането. Някога не беше толкова нервен. Сигурно е бил твърде малък, та да си даде сметка с какво се захваща.

Коленете го заболяха, когато застана в бялата роба пред отец Стюарт, който го поръси с вода и го помаза. Трябваше да повторят цялата церемония, ако Джоел държеше да влезе в залата на въвеждането.

Защо трябваше всичко да се случи наведнъж? Все още беше изтощен от недоспиване и не можеше да не мисли за Екстън. Снощи той му се видя истински уплашен. Но щеше да е уплашен и ако собствените му тебеширчета се бяха върнали да го нападнат.

Джоел имаше чувството, че е пометен от нещо много по-голямо от него. Съществуваха нови ритматически линии. Той реши задачата на баща си, но не можеше да получи пари за това — всички договори за патронаж бяха анулирани, когато Трент не беше успял да даде отговор за пет години. Все пак, светът щеше да се разтърси от откриването на ритматически модел, който така се различава от останалите.

Отец Стюарт напяваше нещо на староанглийски и Джоел смътно разпозна думите от писанието. Горе апостолите въртяха механичните си глави. Вдясно, навътре в един коридор прасветецът Евклид стоеше в триъгълен стенопис.

Джоел щеше да е сред най-възрастните, които минават през церемонията по въвеждането, като не се броят новоприелите вярата. Светът сякаш се превръщаше в несигурно място. Изчезването — или предполагаемата смърт — на учениците от Армедиус накараха Островите да настръхнат. Говореше се за нова гражданска война. Световната политика ставаше все по-осезаема за Джоел. Все по-плашеща.

Животът не беше прост. Никога не е бил прост. Само че той не го е знаел.

А каква роля играе Нализар във всичко това?, питаше се Джоел. Все още не вярвам на този човек. Няколко пъти Екстън беше изразил неприязън към Нализар, а това си струваше да се обмисли. Възможно ли беше професорът да го е натопил?

Може би Джоел просто искаше да открие, че Нализар върши нещо нечестиво.

Отец Стюарт спря да говори. Джоел примигна. Усети, че не е обръщал внимание. Вдигна поглед и отец Стюарт му кимна. Рядката му бяла брада потръпваше. Посочи му залата за въвеждането, зад олтара.

Джоел се изправи. Майка му, Фич и Мелъди седяха сами на пейките — до редовната церемония по въвеждането на осемгодишните оставаха няколко часа. Просторната зала сияеше от светлината през витражите и от изящните стенописи.

Джоел кротко мина край олтара и се насочи към по-малката зала. На вратата й имаше кръг с шест точки. Джоел го огледа, после извади монетата от джоба си и я вдигна.

Основното колелце в нея беше с шест зъба. Центърът на всеки зъб съвпадаше с мястото на една от шестте точки в кръга. По-малкото колелце вдясно имаше само четири зъба. Онова отляво — девет, неравно разположени. Трите се въртяха и ритъмът беше съвършено нагоден към неправилното колелце с деветте зъба.

Ха, рече си Джоел и пъхна монетата обратно в джоба си. После бутна вратата и влезе.

Озова се в бяла мраморна стая с възглавничка за коленете и олтарче от мраморен блок, с възглавничка за лактите отгоре. Май нямаше нищо друго. На тавана един механичен фенер хвърляше доста ярка светлина. Стъклото му беше като кристална решетка и даваше отблясъци по стените.

Джоел стоеше, чакаше и сърцето му туптеше. Нищо не се случи. Той колебливо застана на колене, но не знаеше какво да каже.

Това беше поредното парченце от мозайката. Наистина ли на небето съществуваше Господар? Хора като Мери Роуландсън — колонистката, за която чете снощи — вярваха в Бог.

Дивите тебеширчета не я бяха убили. Държали я бяха в плен и й бяха пречили да избяга. Никой не знаеше защо са постъпили така.

Тя най-сетне избягала, отчасти благодарение на усилията на съпруга й и на още няколко колонисти. Дали оцеляването й е било направлявано от Господаря или е било просто късмет? В какво вярваше Джоел?

— Не знам какво да кажа — продума той. — Предполагам, че ако те има, ще се ядосаш, ако твърдя, че вярвам, а аз не вярвам. Истината е, че не съм сигурен, че не вярвам. Може и да те има. Май се надявам да те има.

— Както и да е, искам да стана ритматист. Дори и с всички проблеми, които това ще създаде… Нуждая се от силата да се боря с тях. Не искам пак да бягам.

— Ще бъда добър ритматист. Знам защитите по-добре от почти всички в училище. Ще браня островите в Небраск. Ще служа. Само ми позволи да стана ритматист.

Нищо не последва. Джоел стоеше. Повечето хора влизаха и излизаха бързо, затова той заключи, че няма смисъл да чака повече. Или щеше да е способен са начертае линиите, когато излезе, или не.

Обърна се да излиза.

Нещо стоеше в залата зад него.

Джоел подскочи и заотстъпва неуверено, като почти се спъна в олтарчето. Нещото зад него беше блестящо бяло. Беше високо почти колкото него и имаше очертанията на човек, но много тънък, с дълги и тънки ръце. Вместо глава имаше само една права линия. В ръката си държеше нещо като примитивен лък.

Нещото изглеждаше като нарисувано, но не стоеше на стената или на пода като тебеширче. Формата му беше примитивна, като древните скални рисунки.

Внезапно Джоел си спомни историята, която беше прочел по-рано, за пътешественика, който бе намерил каньона с танцуващите рисунки.

Нещото не помръдваше. Джоел предпазливо се наклони на една страна и установи, че то почти изчезва, ако го погледнеш от такъв ъгъл.

Пак се изправи, за да го погледне отпред. Какво щеше да направи то? Джоел колебливо пристъпи напред и се пресегна. Спря, после докосна нещото.

То силно затрепери, падна на земята и се разстла като тебеширче. Джоел отстъпи, когато то се стрелна под олтара.

Джоел се просна на колене и забеляза процеп в основата на мраморния блок. Зад процепа беше тъмно.

— Не — прошепна Джоел и се протегна. — Моля те. Върни се!

Клеча така почти час. Най-сетне от вратата се чу почукване.

Джоел отвори и видя отец Стюарт.

— Ела, дете. Скоро ще дойдат и другите, които имат нужда от въвеждане. Каквото е станало — станало е и скоро ще видим резултата.

Подаде му парче тебешир.

Джоел излезе от залата потресен и объркан. Безучастно взе тебешира и отиде при оставения за рисуване камък. Коленичи. Мелъди, Фич и майка му приближиха.

Джоел начерта една Забранителна линия върху каменния блок. Мелъди нетърпеливо се пресегна. Джоел знаеше какво ще стане.

Ръката й свободно мина над линията. Лицето й посърна.

Отец Стюарт изглеждаше угрижен.

— Добре, синко, изглежда Господарят има други планове за теб. В негово име те обявявам за пълноправен член на Монархическата църква. — Той помълча малко и додаде — Не приемай това като провал. Върви и Господарят ще те води по пътя, който той ти е избрал. — Същото нещо отецът му каза и преди осем години.

— Не — рече Мелъди. — Това не е правилно! Трябваше да… Трябваше да е различно този път…

— Всичко е наред — каза Джоел и се изправи. Толкова беше уморен. Освен това изпитваше смазващото усещане за провал и от него едва дишаше.

А най-много искаше да се прибере у дома. Обърна се и бавно се отправи от катедралата към кампуса.

23

Джоел спа почти през целия ден, а вечерта дори и не опита да си легне. Седна пред масата на баща си, а на стената зад гърба му жужеше механичната лампа.

Беше разчистил книгите от масата, за да направи място за старите бележки и анотации на баща си, които подреди до няколко от най-добрите му образци на тебешир. Бележките и диаграмите му се струваха маловажни. Загадката беше разгадана. Проблемите свършиха.

Джоел не беше ритматист. Той провали баща си.

Престани, рече си той. Спри да се самосъжаляваш.

Искаше му се да преобърне масата и да закрещи. Да натроши тебеширите и да ги стрие на прах. Защо беше посмял да се надява? Знаеше, че много малко хора биват избрани.

Толкова много неща в живота бяха разочарование. Често се питаше как човешкият род издържа толкова дълго и дали малкото моменти, когато нещата вървят добре, наистина възмездяват другото.

Така свърши всичко. Джоел беше там, откъдето започна, същият като преди. Беше се представил твърде зле в училище, та да може да получи образование след завършването на Армедиус. Сега дори не разполагаше със слабата, дълбоко заровена надежда, че може да намери начин да стане ритматист.

Тримата отвлечени ученици бяха мъртви. Нямаше ги. Заровени от Екстън в незнайни гробове. Убиецът беше спрян, ала какво значение имаше това за семействата, които бяха загубили децата си? Болката им щеше да продължи.

Джоел се приведе напред.

— Защо? — заговори той на книжата. — Защо всичко свърши така?

Работата на баща му щеше да потъне в забрава в светлината на ужасните дела на Екстън. Чиновникът щеше да бъде запомнен като убиец, но и като човека, който най-сетне разреши мистерията на новата ритматическа линия.

Как?, питаше се Джоел. Как е разрешил загадката? Как Екстън, човек, който се е провалил в учението, е открил неща, които нито един учен ритматист не е бил способен да открие?

Джоел се изправи и закрачи напред-назад. Бележките на баща му стояха пред него, сякаш грееха на светлината на лампата.

Той се приближи и почна да рови в тях в опит да намери най-старите. Натъкна се на жълтеникав лист хартия, покафенял по краищата.

Отново ходих до бойните полета в Небраск, — пишеше там. — И открих твърде малко. Хората през цялото време говорят за странни събития, но те явно никога не се случват в мое присъствие.

Все така съм убеден в съществуването на други линии. Трябва да знам какво правят те, преди да мога да определя нещо друго.

В дъното на страницата беше нарисуван символ — Линията на Заглушаването с нейните четири примки.

— Откъде? — попита Джоел. — Откъде си взел това, татко? Как си го открил? В Небраск ли?

Ако беше така, то и други щяха да знаят. Със сигурност ритматистите на бойното поле щяха да се досетят за значението на тези линии, ако се натъкнеха на тях. И кой ги рисува? Дивите тебеширчета не рисуват линии. Нали така?

Джоел остави листа настрани и се зарови в дневника на баща си, за да разбере кога е написал този пасаж.

Последната дата беше денят преди баща му да умре. Като място на пътуването беше посочен Небраск.

Джоел седна и се замисли над това. Отгърна назад, към най-ранните дати на пътуването. Посещение на остров Зона Арида.

Зона Арида, близо до Бонвил и Тексас. Все югозападни острови. Според дневниците, бащата на Джоел беше пътувал няколко пъти дотам.

Свъси се и погледна книгите на пода. Едната беше поръчаната от Нализар, за новите ритматически линии. Джоел я взе и отвори отзад, за да прегледа картата с отпечатаните дати на поръчките. Този том беше взиман само няколко пъти през годините.

Бащата на Джоел беше един от първите читатели. Първото му посещение в Зона Арида беше едва няколко седмици, след като беше взел тази книга.

Джоел разлисти и хвърли поглед на отделните глави. Една беше озаглавена „Развитие на теориите за новите линии“. Той я намери и зачете в светлината на фенера. Отне му няколко часа да открие каквото искаше.

Някои ранни изследователи съобщават за странни изображения по скалите на югозападните острови. Не можем да знаем кой ги е създал, доколкото по-голямата част от Америка е била ненаселена при пристигането на европейците.

Някои твърдят, че линиите, нарисувани по модела на тези от скалите, имат ритматически свойства. Повечето учени не са съгласни. Могат да се нарисуват много странни неща, които чрез Линията на Създаването да получат живот като тебеширчета. Това обаче не ги превръща в нова линия.

Джоел отгърна на следващата страница. Там имаше скица на съществото, което той видя по-рано същия ден в залата на въвеждането.

Какво става тук?, запита се Джоел, докато четеше надписа към рисунката. „Една от многобройните скици, направени от капитан Естевес по време на пътуването му на остров Зона Арида.“

Джоел примигна и пак погледна масата.

Нещо потропа на прозореца.

Той изпищя и скочи от стола. Пресегна се за кофата с киселина, която беше взел от инспектор Хардинг, но после видя какво има от другата страна на стъклото.

Червена коса, големи очи. Мелъди му се усмихваше и махаше. Джоел погледна часовника. Беше два през нощта.

Той изпъшка и се качи да отвори входната врата на общежитието, която беше заключена. Мелъди стоеше на прага. Полите й бяха измачкани, а в косата й имаше сламки.

— Мелъди, какво правиш тук?

— Стоя на студено. Няма ли да поканиш една дама да влезе?

— Не знам дали е прилично…

Тя обаче влезе и се упъти към работилницата. Джоел въздъхна, затвори вратата и я последва. Вътре тя му заговори с ръце на кръста.

— Това е отблъскващо.

— Моля?

— Не върши такава работа като думата „трагично“ — отговори Мелъди и се просна на един стол. — Трябва ми друга дума.

— Знаеш ли колко е часът?

— Раздразнена съм — съобщи тя, пренебрегвайки въпроса. — Държат ни заключени по цял ден. Ти страдаш от безсъние. Прецених, че мога да дойда и да ти досаждам.

— Промъкна се край стражата?

— През прозореца. Наблизо има едно дърво. По-трудно е да слезеш по него, отколкото изглежда.

— Имаш късмет, че полицаите не са те спипали.

— Не. Те не са там.

— Какво?

— О, има двама на главния вход — уточни Мелъди. — Но са само те. Онези, които патрулираха под прозорците, си тръгнаха неотдавна. Сигурно се сменят или нещо такова. Все едно, това не е важно. Джоел, важна е трагедията, за която се мъча да ти кажа.

— Че си затворена?

— Да. И че Екстън е затворен. Той не го е направил, Джоел. Знам, че не е. Веднъж ми даде половината си сандвич.

— И това е причина да не е убиец?

— Има и още — отговори Мелъди. — Той е мил човек. Много мърмори, но го харесвам. Има добро сърце. И е умен.

— Онзи, който прави това, също е умен.

— Именно. Защо му е на Екстън да напада сина на рицаря-сенатор? Това би било глупав ход, ако иска да остане незабелязан. Няма смисъл. Трябва да се запитаме защо — защо е нападнат Хърман? Ако знаем това, обзалагам се, че ще разберем истинския мотив за всичко.

Джоел седеше умислен.

— Хардинг има доказателства срещу Екстън — рече той.

— Е, и?

— Обикновено така се доказва вината на човек.

— Не вярвам. Виж сега, ако Екстън е бил изритан оттук преди толкова много години, как се е оказал така добър ритматист, та да създаде линия, за която никой друг не знае?

— Аха. Знам. — Джоел се изправи. — Ела — рече той и излезе.

Мелъди го последва.

— Къде отиваме?

— В кабинета на професор Фич — отговори Джоел, докато минаваха през тъмния кампус. Повървяха мълчаливо известно време, преди той да забележи. — Къде са полицейските патрули?

— Не знам. Казах ти.

Джоел закрачи по-бързо. Стигнаха до Отбранителната зала и се втурнаха нагоре по стълбите. Джоел тропа на вратата доста дълго, преди крайно умореният Фич да им отвори.

— А?

— Господин професоре — рече Джоел, — струва ми се, че нещо става.

— Кое време е? — прозина се Фич.

— Рано. Вижте, професоре, нали видяхте линиите, които трябваше да ме затворят? Решетката от Забранителни линии, за която се приема, че е направена от Екстън?

— Да?

— Как бяха нарисувани?

— Добре. Съвършено правилни.

— Господин професоре, видях линиите, които Екстън начерта около вратата. Не бяха добре оформени. Той се справи ужасно нескопосно.

— Значи е опитал да те заблуди, Джоел.

— Не. Той се страхуваше за живота си. Видях го в очите му. Не би начертал лоши линии в този случай! Професоре, ами ако Нализар…

— Джоел! — сопна се Фич. — Омръзна ми фиксацията ти върху професор Нализар! Аз… хмм… аз мразя да повишавам глас, но просто ми втръсна! Будиш ме в отвратителен час, за да ми приказваш за Нализар? Не го е направил той, колкото и да ти се ще.

Джоел млъкна.

Фич потърка очи.

— Не исках да говоря така остро. Само… е, да говорим сутринта.

С тези думи и с поредната прозявка Фич затвори вратата.

— Страхотно — обади се Мелъди.

— Не го бива, ако не си е доспал. Винаги е така.

— И сега какво? — попита Мелъди.

— Да идем да поговорим с полицаите на входа на твоето общежитие — отговори Джоел и се завтече по стълбите. — Да видим защо другите не патрулират.

Отново тръгнаха в мрака през кампуса и на Джоел му се прииска да си беше взел кофата с киселината. Но със сигурност хората на Хардинг щяха…

Той се закова на място. Общежитието на ритматистите беше право пред тях и вратата беше отворена. Отпред в тревата лежаха две фигури.

— Прахове! — възкликна Джоел и двамата с Мелъди се втурнаха презглава натам. Фигурите се оказаха полицаи. С треперливи пръсти Джоел провери пулса на единия.

— Жив е — съобщи той, — но в безсъзнание. — Отиде при другия и установи, че и той е жив.

— Ей, Джоел, нали помниш какво ти казах сутринта — че ти се сърдя, задето не си ме поканил да ме нападнат заедно с теб?

— Аха.

— Връщам си думите назад.

Джоел вдигна поглед към отворената врата. Някъде далеч навътре проблясваха светлини.

— Върви да доведеш помощ — каза Джоел.

— Къде?

— От главния вход, от канцеларията. Не знам! Просто намери. Аз ще разбера кой е вътре.

— Джоел, ти не си ритматист. Какво можеш да направиш?

— Вътре може да умират хора, Мелъди.

— Аз съм ритматист.

— Ако Драскачът наистина е тук, няма да има значение кой от двама ни ще влезе. Твоите линии са слаба защита срещу него. Върви!

Мелъди постоя така за миг, после хукна.

Джоел погледна отворената врата. Какви ги върша?

Стисна зъби и влезе предпазливо. В ъгъла намери няколко кофи с киселина и се почувства по-уверен, когато се запрокрадва нагоре по стълбите с една от тях в ръка. Момчетата бяха на първия етаж, момичетата на втория, а няколко семейства на преподаватели — на третия. На втория етаж имаше отговорнички за общежитието. Ако Джоел успееше да намери някоя от тях, може би щяха да помогнат.

Качи се на втория етаж и се промъкна във фоайето. Изглеждаше празно.

Чу шум на стълбите зад гърба си.

Панически се обърна да погледне кой слиза в тъмнината от третия етаж. Почти без да се замисля, вдигна кофата и плисна.

Нещото се оказа човек. Киселината напълно измокри изненадания Нализар.

Професорът пое дълбоко въздух, потърка очи и Джоел с вик се запрепъва през фоайето. Изпаднал в паника, той си науми да стигне до стаята на Мелъди и да се измъкне навън по дървото, което тя спомена. Чу как Нализар го следва и ругае.

Джоел се удари в нещо невидимо. То го отхвърли и Джоел падна вцепенен на пода. Фоайето беше слабо осветено и той не бе забелязал Забранителната линия.

— Глупаво момче — рече Нализар и го грабна за рамото.

Джоел изкрещя и го удари с всички сили в корема. Нализар изстена, но не го пусна. Простря крак и заскърца с него по пода. Обувката му остави тебеширена линия.

Тебешир в тока на обувката, каза си Джоел. Добра идея. Трудно е да се изкарат прави линии, но идеята е добра.

Нализар го просна на пода и довърши клетката от Забранителни линии около него. Джоел изохка от болката в рамото — професорът имаше здрава хватка.

Пленен.

Джоел закрещя, докато опипваше невидимата решетка. Беше солидна.

— Идиот — каза Нализар, докато отриваше лице със сухия край на дрехата си. — Ако оцелееш тази нощ, ще ми дължиш един нов кител. — Кожата му изглеждаше възпалена от киселината, а очите му бяха налети с кръв. Но киселината не беше толкова силна, че да е истински опасна.

— Аз… — подзе Нализар.

Една от вратите във фоайето се отвори и го прекъсна. Нализар се извърна, когато една грамадна фигура пристъпи вътре. Джоел едва разпозна лицето в мъждивата светлина.

Инспектор Хардинг.

Нализар стоеше без да мърда, а от него капеше киселина. Погледна Джоел, после Хардинг.

— Значи си ти — каза той на инспектора. — Най-сетне те проследих.

Хардинг не помръдваше. На слабата светлина облият му полицейски шлем доста приличаше на бомбе. Той свали пушката и положи ръка на приклада. Дулото опираше в пода. Като бастун.

Шлемът му беше смъкнат над очите и Джоел не можеше да ги види. Виждаше обаче призрачната му усмивка. Хардинг отвори уста и наклони глава назад.

От устата му почнаха да бълват гърчещи се тебеширчета. Забързано се спуснаха по гърдите му и надолу по тялото му.

Нализар изруга, коленичи и очерта кръг около себе си. Джоел го наблюдаваше как довършва защитата на Ийстън с бързи и внимателни движения.

Хардинг, рече си Джоел. Каза, че до къщата на Лили Уайтинг има участък на федералната полиция. И че е патрулирал на мястото, откъдето е отвлечен Хърман Либел. Твърдеше, че Драскачът го предизвиква, като удря толкова близо до полицията.

И после — Чарлс Калоуей. Докато оглеждахме дома му, Хардинг каза, че е бил там предната вечер, за да убеди родителите да върнат сина си в Армедиус.

Когато го повикаха заради нападението над мен, той дойде от изток. Откъм общия кампус, а не откъм ритматическия. Бил е там, за да контролира тебеширчетата.

Екстън не беше единственият, който чу как професор Фич казва колко съм важен — и Хардинг беше там. Прахове!

Джоел завика за помощ и заблъска с юмруци по невидимата преграда. Всичко съвпадаше! Защо да атакува извън кампуса? Защо да отвлича сина на рицаря-сенатор?

За да всее паника. Да накара всички ученици ритматисти да се съберат в Армедиус, вместо да си стоят по домовете. Хардинг подсигури охрана на кампуса, докара тук всички ритматисти, включително и половината от онези, които живееха далеч, и ги затвори в общежитията.

По този начин ги събра всички на едно място и можеше да се справи с един удар.

Джоел продължи да блъска безрезултатно по стените на невидимия си затвор. Крещеше, но когато гласът му достигнеше определена сила, изчезваше. Огледа се и забеляза една от Линиите на Заглушаването, едва видима върху бялата стена. Беше достатъчно далеч, та да засмуква гласа му, само когато вика, но не и когато говори нормално.

Джоел изруга и рухна на колене. Хардинг премахна Забранителната линия във фоайето — онази, на която Джоел беше налетял — и множество тебеширчета плъпнаха напред, обкръжиха професор Нализар и атакуваха защитата му. Той действаше бързо, пресягаше се отвъд кръга си и рисуваше Мощни линии, за да разбива тебеширчетата. Излезе, че това няма особен резултат. Безформените създания просто заменяха унищожените части с нови.

Джоел почна да притиска своя затвор в основата и да търси най-слабото място. Намери един от начертаните от професора с крак участъци, който го отблъскваше с по-малка сила. Тук линията не беше съвсем права.

Наплюнчи пръста си и почна да търка линията. Лоша тактика. От четирите ритматически линии Забранителните бяха най-силните. Джоел можеше само да търка от едната страна и да я изтрива малко по малко. В книгите пишеше, че това може да отнеме часове.

Нализар нямаше да се справи. Макар да беше начертал блестящо защитата си, тебеширчетата просто бяха много. Инспектор Хардинг стоеше в тъмните сенки. Почти не помръдваше. Беше като мрачна усмихната статуя.

Само ръката му се раздвижи. Той сведе дулото на пушката и Джоел забеляза, че за него е закрепено парче тебешир. Хардинг нарисува Мощна линия на пода.

Само че не беше мощна линия. Беше твърде остра — вместо вълни имаше назъбени върхове. Като втората от новите ритматически линии, открити в къщата на Лили Уайтинг. Джоел почти я беше забравил.

Тази нова линия се стрелна напред като Мощна линия и разби няколко от тебеширчетата на инспектора, преди да се стовари върху защитата. Нализар изруга и се приведе напред да начертае крива, с която да запълни поразения участък.

От ръкава му капеше киселина. Тя падаше точно върху кръга и правеше пробойна в него. Нализар се втренчи в нея, а тебеширчетата страняха от киселината. После едно от тях се хвърли в капката и се разтвори. Последва го друго. Това замърси киселината — следващото, което я докосна, не се разтвори. Почна да напада страната на пробойната.

— Правиш грешка — продума Нализар и вдигна поглед към Хардинг.

Хардинг нарисува още една назъбена линия. Тя се стрелна през пробойната, удари Нализар и го отблъсна.

Джоел зяпна. Това е Мощна линия, която действа не само върху тебешир, осъзна той. Удивително!

Нескопосните шаващи тебеширчета се оттеглиха. Нализар лежеше в несвяст в центъра на защитния си кръг. Хардинг се усмихна. Очите му си оставаха в сянка. Насочи се към следващата врата във фоайето, онази отдясно на Джоел. Отвори и Джоел видя спящи в леглата си момичета.

Дивите тебеширчета се спуснаха зад Хардинг и нахлуха в стаята. Джоел извика, но Линията на Заглушаването открадна гласа му. Едно от момичетата се размърда и седна в леглото.

Тебеширчетата плъпнаха по момичето. Устата му зина, но не излезе звук. На стената беше нарисувана още една Заглушаваща линия, за да не се събудят другите ученици.

Джоел можеше само да гледа и да блъска по невидимата стена, докато момичето се тресеше и се гърчеше. Няколко тебеширчета се натъпкаха в устата й, когато тя опита да извика. Хапеха кожата й и от раничките се показваха капки кръв. Още и още пъплеха в устата й.

Момичето не спря да трепери. Трепереше и трепереше, гърчеше се, падна на пода и се търкулна, като при това видимо се свиваше и изтъняваше. Фигурата й почна да чезне. Джоел гледаше в ужас. Скоро момичето беше неразличимо от останалите надраскани тебеширчета.

Хардинг наблюдаваше. Усмихваше се широко, та зъбите му се виждаха, а очите му се губеха в сянка.

— Защо? — попита го Джоел. — Какво става?

Хардинг не отговори. Неговите тебеширчета нападнаха другите момичета в стаята. Още две момичета бяха погълнати и преобразувани едно подир друго. Страшната гледка накара Джоел да отвърне очи. Тебеширчетата, които бяха разтворени от киселината, се образуваха отново, измъкваха се от локвата и оживяваха.

Хардинг мина край Джоел и се отправи към следващата стая. Отвори и пристъпи вътре. Джоел видя, че на вратата вече има нарисувана Линия на Заглушаването. Навярно Хардинг първо беше направил тези линии.

Тебеширчетата плъпнаха във фоайето зад Хардинг и изчезнаха в стаята. На Джоел му призля при мисълта за спящите вътре момичета. Падна на колене и отново почна да търка линията в опит да я пробие. Не напредваше добре.

Едно тебеширче внезапно се разшава пред него и почна да напада линията.

Джоел отскочи назад, измъкна монетата и опита да отклони създанието с нейна помощ. То не обърна внимание нито на долара, нито на Джоел.

В този момент той забеляза, че тебеширчето е еднорог.

Погледна настрани и зърна едно лице, което надзърташе иззад ъгъла по-напред във фоайето. Мелъди нарисува втори еднорог и го прати да помага. Джоел отстъпи и загледа с каква бързина то пробива линията на Нализар.

Наистина е добра, рече си Джоел, когато еднорозите направиха достатъчно голям пробив, та той да се провре. Потеше се, когато хукна към Мелъди.

— Мелъди — прошепна Джоел. Ако не крещеше, Линиите на Заглушаването нямаше да откраднат гласа му. Предполагаше, че думите му няма да стигнат до тях и да ги активират.

— Джоел, нещо съвсем не е наред. Няма никакви полицаи нито при портите, нито в канцеларията. Опитах да потропам на вратите на преподавателите, но никой не отговори. Професор Нализар ли е това на пода?

— Да. Мелъди, хайде, ние…

— Ти си го победил! — възкликна изненадано тя и се изправи.

— Не. Струва ми се, че не бях прав за него — припряно отговори Джоел. — Ние трябва да…

Хардинг излезе от стаята и погледна към двамата. Намираше се между тях и изхода към стълбите. Мелъди извика, но викът й беше почти изцяло заглушен. Джоел изруга и я помъкна след себе си. Двамата заедно криво-ляво се насочиха по-нататък във фоайето.

То беше квадратно, стаите бяха разположени и на вътрешната, и на външната стена. Успееха ли да го обиколят, щяха да се доберат до стълбите.

Мелъди потича до Джоел, после внезапно го дръпна настрани.

— Моята стая — каза тя и посочи натам. — През прозореца.

Джоел кимна. Мелъди със замах отвори вратата и двамата се озоваха пред тебеширчетата, които пъплеха през отворения прозорец и по стените като вълна от бели паяци. Хардинг ги беше пратил да заобиколят по външната стена на сградата.

Джоел изруга, затръшна вратата и Мелъди изпищя отново. Този писък не беше толкова тих — отдалечаваха се от Линиите на Заглушаването.

Тебеширчетата изпълзяха изпод вратата. Други се появиха откъм Хардинг. Джоел задърпа Мелъди към стълбите, но застина при вида на трета група създания, които идеха оттам.

Двамата бяха обкръжени.

— Ох, прахове, прахове, прахове — занарежда Мелъди. Коленичи и направи кръг около себе си и Джоел, после описа около него квадрат от Забранителни линии. — Обречени сме. Ще умрем.

Хардинг се появи иззад ъгъла. Тъмен силует, който пристъпваше тихо и не говореше. Спря, когато тебеширчетата почнаха да работят по кръга на Мелъди, пресегна се и врътна ключа на лампата. Във фоайето стана по-светло.

Така Хардинг изглеждаше още по-разкривен, отколкото в сумрака.

— Обяснете ми! — каза Джоел. — Инспекторе, Вие сте ми приятел! Защо правите това? Какво Ви се е случило в Небраск?

Хардинг се залови да дращи една от модифицираните Мощни линии на пода. Кръгът на Мелъди рухваше. Тебеширчетата се гърчеха и трепереха, сякаш с нетърпение очакваха да се впият в плътта на Джоел и Мелъди.

Изведнъж във фоайето звънна глас. Ясен и гневен.

— Ще ги оставиш на мира!

Хардинг се извърна към една фигура, която стоеше в другия край на фоайето с по парче тебешир в двете ръце и разкопчан ритматически кител.

Професор Фич.

24

Професор Фич трепереше. Джоел виждаше това дори от разстояние. Вълната тебеширчета се отклони от двете деца и се понесе към професора.

Хардинг вдигна пушката.

Фич падна на колене и начерта Забранителна линия на пода. Когато пушката стреля, се чу шумно пукане и въздухът се раздвижи.

Куршумът полетя през фоайето, после удари стената над линията и замръзна на няколко сантиметра от главата на Фич. Загуби скорост и беше отблъснат. Тракна на пода.

Тогава Хардинг за пръв път издаде някакъв звук — гневен рев. Ревът беше сподавен от Линиите на Заглушаването. Все пак бе достатъчно силен, за да накара Фич да потръпне. Той вдигна поглед. Очите му бяха широко отворени от ужас. Поколеба се.

Тогава погледна към Джоел и Мелъди, затворени в техния кръг, който вече се разпадаше. Фич стисна зъби и ръцете му спряха да треперят. Погледна вълната тебеширчета, която приближаваше към него, протегна ръце и опря двата тебешира в пода от двете си страни.

После почна да рисува.

Джоел се изправи и с удивление загледа как Фич се върти и рисува две Отбранителни линии една в друга — толкова съвършени не беше виждал досега. Фич бързо почна да добавя от външната страна малки кръгове. С едната ръка правеше кръговете, а с другата слагаше по една Забранителна линия във всеки от тях като котва.

Защитата на Тейлър.

— Професоре… — прошепна момчето. Защитата беше съвършена. Великолепна. — Знаех, че можете да го направите.

— Ехо, Джоел — обади се Мелъди. — Ало, обърни внимание. Ние трябва да се измъкнем оттук.

Тя коленичи и с помощта на тебешира си премахна Забранителната линия около тях двамата.

— Не — отвърна Джоел и погледна надолу към нея. — Мелъди, тези тебеширчета не са нормални. Фич не може да се пребори с тях, те не могат да бъдат унищожени. Ние трябва да му помогнем.

— Как?

Джоел се озърна.

— Махни и другите линии около нас.

Когато тя го направи, Джоел коленичи и извади син тебешир от джоба на дрехата си.

— А, почнал си да носиш тебешир! — възкликна Мелъди.

— От този на баща ми е — рече Джоел и почна да скицира дълъг правоъгълен лабиринт на пода. — Иди ей там в коридора и начертай един такъв. Направи го възможно най-дълъг и остави един отвор от едната страна и в далечния край.

Тя кимна и отиде да рисува. Джоел затвори оставения от нея отвор със своя тебешир.

— И каква ще ни е ползата от това? — попита Мелъди, докато трескаво рисуваше.

— Ще видиш — отвърна Джоел и се обърна отново към Хардинг и Фич. Фич рисуваше с бясна скорост и се справяше много по-добре от Нализар преди малко. Беше успял да затвори няколко от тебеширчетата на Драскача в решетките и да ги задържи вътре.

За беля външната му защита беше почти изядена. Така нямаше да устои още дълго.

Джоел даде на Мелъди толкова време, колкото се осмели. После се провикна.

— Ей, Хардинг!

Инспекторът се обърна.

— Преди две нощи опитахте да ме убиете. Сега е Вашият шанс. Защото ако не успеете, ще доведа помощ и… — той прекъсна с вик. Очевидно Хардинг не се нуждаеше от насърчаване, понеже поне една трета от неговите тебеширчета плъпнаха през фоайето към Джоел и Мелъди и пооблекчиха натиска върху обсадения Фич.

Джоел се обърна и хукна. Мелъди беше рисувала бързо и макар линиите й да не бяха съвършено прави, щяха да свършат работа. Джоел влезе в направения от нея дълъг тебеширен коридор — със Забранителни линии от двете страни — и тръгна през късия лабиринт.

Както и очакваше, тебеширчетата се завтекоха подире му. Можеха да се доберат до Мелъди, ако знаеха, че начертаният от Джоел участък няма ритматически свойства. Но, както и по-рано, тебеширчетата се заблудиха от фалшивите линии досущ като хора. Поне в началото.

Джоел изхвърча от отвора на лабиринта.

— Затвори го!

Мелъди затвори и блокира тебеширчетата вътре. Нещата незабавно се обърнаха и тръгнаха да се измъкват от предния край на лабиринта.

— Хайде! — рече Джоел и хукна с Мелъди. Надбягаха тебеширчетата, които трябваше да си проправят път през завоите на лабиринта. Двете деца минаха през отвора с неритматическата линия на Джоел и после Мелъди я затвори.

Тя се изправи с пъшкане. Тебеширчетата вътре се тресяха ядно. Почнаха да атакуват стените.

Джоел се обърна.

— Мелъди!

Друга група тебеширчета се беше откъснала от професор Фич и се насочваше към тях.

Мелъди изписка и начерта линия през коридора и отдолу на стената, за да защити себе си и Джоел.

Отново бяха затворени. Хардинг остави втората вълна тебеширчета да дъвчат линията, която отделяше двете деца от битката.

— Само толкова можем да направим, професоре! — извика Джоел. После по-тихо додаде — Хайде…

Фич рисуваше с пълна съсредоточеност. Всеки път, когато сякаш щеше да отстъпи, вдигаше поглед към Джоел и Мелъди, обкръжени от тебеширчетата. На лицето му се изписваше повече решителност и той продължаваше работата си.

Хардинг-Драскачът изръмжа и почна да обстрелва Фич с подобрените си Мощни линии. Професорът правеше съвършени Забранителни линии, които не само спираха, но и отклоняваха Мощните линии.

Джоел наблюдаваше и дишаше учестено. Мелъди укрепяваше защитата чрез нови линии на местата, където тебеширчетата скоро щяха да пробият.

— Хайде… — повтори Джоел. — Можете да го направите.

Фич работеше трескаво, рисуваше с две ръце. Защитата му беше съвършена — примамваше тебеширчетата към слабите места и после ги затваряше с Отбранителни линии.

После се усмихна, пресегна се и направи една назъбена Мощна линия като тези на Хардинг.

Тя се стрелна през помещението, удари изненадания инспектор и го отблъсна. Хардинг падна и изстена. С пъшкане се изправи, начерта отбранителен кръг около себе си и добави Забранителна линия пред него.

Откога Хардинг е станал ритматист?, учуди се Джоел, забелязвайки за пръв път тази странност. Тази Отбранителна линия е почти нечовешки съвършена. И той я направи отдалеч, с тебешира на дулото на пушката!

Фич не се уплаши. Той умело запрати две Мощни линии отстрани на стената на Хардинг. Хардинг се принуди да сложи Забранителни линии и отстрани.

Тогава Фич прати една Мощна линия, която да отскочи от стената на Мелъди и да удари защитата на Хардинг в гръб.

— Охо — промълви Джоел.

Хардинг с рев начерта линия и зад себе си.

— Ха! — провикна се Фич, тъкмо когато тебеширчетата пробиха кръга му.

— Професоре! — изкрещя Джоел.

Фич обаче се изправи и изскочи от кръга си, когато тебеширчетата се струпаха вътре. Те се разколебаха и професорът бързо направи Забранителна линия около кръга, блокирайки създанията вътре. После изтича през помещението и направи още една линия, която затвори другите тебеширчета между нея и линията на Мелъди.

Накрая се обърна към Хардинг. Онзи, каквото и да представляваше, стоеше със засенчени очи. Вече не се усмихваше. Просто чакаше. Знаеше, че скоро тебеширчетата ще се освободят и пак ще нападнат.

— Професоре — викна Джоел, понеже му хрумна нещо. Беше само предположение, но…

Фич се обърна към него.

— Часовник. Намерете часовник — рече Джоел.

Професорът се позачуди, но изпълни молбата му. Втурна се в една от стаите и излезе оттам с часовник.

Протегна го към Джоел и попита:

— Какво да правя с него?

— Счупете циферблата и покажете на съществото колелцата вътре!

Фич отчаяно отпра циферблата. Вдигна часовника и разкри механизма. Хардинг-Драскачът се отдръпна, изтърва пушката и вдигна ръце.

Фич се приближи, показвайки му тиктакащите чаркове, навитите пружинки, въртящите се колелца. Хардинг извика. На светлината на единствената лампа Джоел забеляза как сянката му почна да трепери и да се гъне. Сянката се замъгли и стана като нарисувана с въглен.

— В името на Дълбините! — продума Фич. — Забравен!

— Какво е това Забравен, праховете да го отнесат дано? — рече Джоел.

— Същество от Небраск. Те водят дивите тебеширчета. Но… как се е добрал до тук? И как се е закачил за Хардинг? Не подозирах, че е възможно. Страшно е, Джоел.

— Това последното и сам го разбирам — отвърна момчето.

— Как ще го убием?

— С киселина — обясни Фич, като продължаваше да държи часовника. — Трябва ни киселина!

— Мелъди, пусни ме да изляза отзад.

— Ама…

— Направи го!

Тя се пресегна и премахна задната линия. Джоел хукна по коридора и по стълбите, където беше втората кофа с киселина. Джоел я грабна и се понесе нагоре към стълбите. Заобиколи фоайето от другата страна, подмина лежащия Нализар и се озова зад Фич.

Джоел спря там. Наблизо затворените от Фич тебеширчета разкъсаха линията и плъпнаха по пода.

Джоел пое дълбоко дъх и плисна киселината към краката на Хардинг. Тя отми Забранителната линия и Защитния кръг и падна върху сянката на съществото.

Тя се разложи, сякаш наистина беше направена от въглен. Или от тебешир. Чернилката се смеси с течността.

Инспекторът с вик се сгромоляса на пода.

Тебеширчетата замръзнаха по местата си.

Стана тихо.

Джоел чакаше. Мускулите му бяха напрегнати. Наблюдаваше тебеширчетата. Те си стояха.

Победихме го. Успяхме!

— Божке — обади се Фич и отри чело. — Всъщност победих в дуел. За пръв път наистина победих! Ръцете ми дори не трепнаха.

— Справихте се фантастично, професоре! — каза Джоел.

— Хмм, това не знам. Обаче, деца, когато си тръгнахте, не можах да заспя. Понеже се държах зле с вас и така нататък. И, хммм. Ти се оказваше прав в толкова много случаи, а пък аз те отпратих, без да те изслушам. Затова излязох да ви намеря. Видях полицаите пред сградата и…

Той се посмути. После посочи с пръст и додаде:

— Питам — какво ще стане с тях?

Джоел погледна затворените тебеширчета. Почваха да се тресат повече от обичайното. После взеха да растат.

Ох, ъх, изстена мислено Джоел.

— Изтрийте линиите, които ги затварят! Бързо!

Фич и Мелъди го изгледаха невярващо.

— Повярвайте ми! — рече Джоел, когато тебеширчетата почнаха да добиват форма. Фич се втурна към своята защита и почна да освобождава тебеширчетата, които беше затворил в малките решетки. Мелъди му каза с поглед „дано знаеш какво правиш“ и се приведе да премахне своите линии.

Първото тебеширче стана триизмерно и доби очертанията на момичето, чието отвличане Джоел видя по-рано. Фич възкликна от изненада, после се пресегна и с втория тебешир, освобождавайки тебеширчетата по-бързо, преди хората, затворени в тях, да бъдат смачкани от загражденията.

След няколко минути Джоел, Мелъди и Фич се оказаха заобиколени от група замаяни хора. Някои бяха ученици — Джоел позна Хърман Либел — но повечето бяха по-стари ритматисти, над двадесет годишни, с кителите на завършили академиите. От войната в Небраск.

— Уилям? — продума Мелъди при вида на един от по-младите, червенокос момък.

— Къде съм, праховете да го отнесат дано? — попита той. — Мел? Какво, по…?

Братът на Мелъди млъкна, когато тя го грабна в прегръдките си.

След миг Джоел чу стъпки. Останалият без дъх Нализар се показа иззад ъгъла с тебешир в ръка. От него все още капеше малко киселина.

— Ще си спестя… — подзе той. — О.

— Аха — отвърна Джоел. — Съвсем навреме, професоре. — После се отпусна изтощен и се облегна на стената.

Мелъди се приближи с ръце на кръста.

— Изморихме се вече, а? — попита тя с усмивка. Замаяният й брат вървеше след нея.

— Трагично, нали? — отвърна Джоел.

— Определено.

25

— Струва ми се, че дължим извинение на професор Нализар, нали? — попита директорът Йорк.

Джоел сви рамене.

— Първо бих се извинил на Екстън, сър.

Йорк се подсмихна и мустаците му се разшаваха.

— Вече е направено, момчето ми. Вече е направено.

Стояха пред Отбранителната зала. В очакване на Мелето се тълпеше народ. Йорк беше обявил, че кампусът отново е отворен след само един ден на хаос заради разгрома на Драскача. Директорът искаше да подчертае, че Армедиус ще продължи да работи без страх; постара се да се разчуе не само за връщането на изчезналите ученици, но и за десетки ритматисти, които се смятаха загубени в Небраск. Вестниците направо пощуряха.

— При това бяха открити не една, а цели две нови ритматически линии — продължи Йорк, сложил ръце зад гърба си с израз на върховно доволство.

— Аха — рече Джоел, малко безразлично.

Йорк го изгледа.

— Пратих писма до неколцина приятели, които ръководят академии, Джоел.

Момчето се обърна.

— Мисля, че в светлината на последните събития някои от тях могат да бъдат убедени да изпълнят договорите с баща ти. Армедиус със сигурност ще го направи. Може и да не са богатствата, за които баща ти мечтаеше, момко, но ще стигнат майка ти да изплати дълговете и ще останат. Задължени сме на теб и на професор Фич.

— Благодарността ще включва ли и две хубави места за Мелето? — попита Джоел с усмивка.

— Запазени са за теб, синко. На първия ред.

— Благодаря!

— Убеден съм, че ние дължим благодарност на теб — каза Йорк. Джоел забеляза да приближават неколцина мъже с доста скъпи на вид костюми. Единият беше рицарят-сенатор Калоуей.

— Ах — продължи Йорк. — А сега, ако ме извиниш, има политици, които трябва да забавлявам.

— Разбира се, сър — отговори Джоел и директорът се оттегли.

Джоел остана още доста време да погледа как хората влизат през широките врати и изпълват арената. Екстън и Флорънс дойдоха. Напоследък двамата сякаш не се караха толкова често.

Хардинг беше освободен от служба, обаче твърдеше, че не помни нищо от случилото се. Джоел беше склонен да му повярва. Видял беше каква промяна настъпва в него. Властите обаче не бързаха да разберат. Очевидно Забравените никога преди не бяха действали по този начин.

Джоел почваше да подозира, че онова, което се случва в залата на въвеждането и прави хората ритматисти, може да се случи и в Небраск. Според онази книга, която не му се полагаше да прочете, в церемонията по въвеждането участваше нещо, наречено Блясък на сянката.

Той беше видял такова в залата на въвеждането. Поразпита неколцина неритматисти, но никой не го беше виждал. Ритматистите, включително и Мелъди, не разговаряха за преживяването.

Джоел не беше сигурен защо е видял Блясъка на сянката, нито пък защо това не го е направило ритматист, но опитът му подсказваше, че целият процес на въвеждането е много по-сложен, отколкото е известно на повечето хора.

Хардинг никога не беше проявявал ритматически способности и вече не можеше да прави ритматически линии. Онова, което Забравеният му беше причинил, му беше дало и тази способност. Това ли правеше Блясъкът на сянката за хората по време на въвеждането?

Джоел изпитваше известно неудобство, че знае тези неща. Съществуваше не само един начин човек да стане ритматист. И един от тези начини беше с участието на нещо мрачно и убийствено. Имаше ли и други?

Това породи отново надежди у него. Не беше сигурен добро ли е или лошо.

— Джоел! — каза Екстън. Дебеланкото притича и грабна ръката му. — Благодаря ти толкова много, момчето ми. Фич ми каза, че не си спрял да вярваш в мен дори и след ареста.

— Хардинг почти ме убеди — отговори Джоел. — Но някои неща просто не се връзваха. Инспекторът сигурно е подхвърлил доказателствата срещу теб, когато е правил оглед в канцеларията.

Екстън кимна. И Лили Уайтинг, и Чарлс Калоуей бяха идентифицирали Драскача като Хардинг.

— Е, синко — продължи Екстън. — Ти си верен приятел. Говоря искрено.

Флорънс се усмихна.

— Значи ли това, че ще престанеш да му мърмориш?

— Виж, за това не знам. Зависи дали ми прекъсва работата или не! А като споменахме работа, трябва да ръководя Мелето. Ако не ме бяха освободили от ареста, и небесата нямаше да ни помогнат — никой освен мен не познава правилата на проклетото състезание достатъчно добре, та да е рефер!

Двамата тръгнаха към арената.

Джоел остана да чака навън. По традиция ритматистите не излизаха преди повечето от местата за публиката да са запълнени. Днешният ден не беше изключение. Учениците почнаха да пристигат и да влизат, а на вратата Екстън им даваше да теглят жребий, за да определи къде на арената ще започнат да чертаят те — или ако предпочитаха, отборите им.

— Здрасти — каза някой зад Джоел.

Беше Мелъди и той й се усмихна. Носеше обичайната пола и блуза, но днес полата й беше разкроена и дълга до глезените, за да може да коленичи по-лесно и да рисува. Сигурно имаше и наколенки.

— Дойде да видиш как ще ме бият ли? — попита тя.

— Онази нощ се представи доста добре срещу тебеширчетата.

— Линиите ми едва ги удържаха, както знаеш.

— Е, каквото и да стане днес, ти помогна за спасяването на около тридесет ритматисти от Драскача. Победителите в състезанието ще трябва да се примирят с мисълта, че докато ти си спасявала шестдесетте острова, те са хъркали през няколко врати от тебе.

— Добре казано — съгласи се Мелъди. После се намуси.

— Какво? — попита Джоел.

Тя посочи към малка група хора в ритматически кители. Сред тях Джоел позна брат й Уилям.

— Родителите ти?

Тя кимна.

Не изглеждаха ужасни хора. Вярно, майката имаше елегантна прическа и безупречен грим, а бащата — почти съвършена ъгловата брадичка и величествена стойка, но…

— Струва ми се, че те разбирам — каза Джоел. — Трудно е да покриваш стандартите им, а?

— Аха. Вярвай ми. По-добре е да си син на майстора на тебешир.

— Ще гледам да не го забравям.

Тя въздъхна театрално, когато родителите и брат й влязоха през вратите.

— Май по-добре да вървя да си понеса унижението.

— Сигурен съм, че каквото и да стане, ще го направиш зрелищно — отговори Джоел.

Тя си тръгна. Джоел се канеше да я последва, когато забеляза група ритматисти. Дванадесет, с червени ризи и бели панталони и поли. Отборът на Нализар.

Водеше ги самият професор. Как стана така, че просто по асоциация той беше способен да накара учениците си да изглеждат по-надменни и по-затворени? Нализар застана на прага със скръстени ръце, а учениците влизаха един по един.

Джоел стисна зъби и се насили да влезе след професора. Забеляза го как минава по късия коридор вдясно и се насочва към стълбището за наблюдателната зала.

Джоел забърза след него. Сега залата беше празна, но през вратите към арената се чуваше жуженето на хората.

— Господин професоре — продума Джоел.

Нализар се обърна, но само го погледна и продължи по пътя си.

— Професоре, искам да се извиня.

Нализар отново се обърна и сега задържа очи върху Джоел, сякаш го виждаше за пръв път.

— Искаш да се извиниш, че казваше на хората, че аз съм похитителят.

Джоел пребледня.

— Да — продължи Нализар, — чух за твоите обвинения.

— Хмм, сбърках. Съжалявам.

Нализар мръдна вежда и това беше единственият му отговор. От него приличаше на приемане на извинението.

— Дойдохте тук, в Армедиус, за да преследвате Хардинг — каза Джоел.

— Да. Знаех, че нещо е изтървано, но в Небраск никой не ми вярваше. Хардинг ми се стори най-вероятният кандидат. Накарах властите да ме освободят по някакъв незначителен повод и дойдох тук. Когато почнаха да изчезват хора, разбрах, че съм прав. Забравеният обаче може да е лукав и на мен ми трябваха доказателства, за да мога да го обвиня. Все пак, както може би си разбрал, да се обвиняват невинни е ужасно неприятно.

Джоел стисна зъби.

— А какво беше той?

— Забравен — отговори Нализар. — Чети вестници. Там ще научиш достатъчно.

— Не са им известни подробностите. Никой няма да говори за тях. Надявах се…

— Не съм склонен да разговарям с неритматисти за подобни неща — сопна се Нализар.

Джоел пое дълбоко дъх.

— Добре.

Нализар пак вдигна вежда.

— Не искам да се караме, професоре. Все пак, работихме с една и съща цел. Ако си бяхме помагали, може би щяхме да постигнем повече.

— А най-много ще постигнем, ако не ми се пречкаш. Без твоето зле планирано поливане с киселина щях да имам силата да победя онзи глупак Хардинг. Сега, ако ме извиниш, трябва да тръгвам.

Нализар се обърна.

Щях да имам силата ли?, замисли се Джоел.

— Професоре?

Нализар спря.

— Сега пък какво има? — попита той без да се обръща.

— Само исках да Ви пожелая късмет — какъвто имахте преди две нощи.

— Какъв късмет съм имал тогава?

— Факта, че Хардинг не стреля по Вас — обясни Джоел. Той стреля по Фич. А срещу Вас не вдигна оръжието си, въпреки че не разполагахте със Забранителна линия, която да спре куршума.

Нализар мълчеше.

— Имахте и късмет, че не Ви нападна с тебеширчетата, докато лежахте в несвяст. Не Ви обърна внимание и се зае с учениците. Ако бях на негово място, първо щях да превърна в тебеширче основната заплаха — обучения опитен ритматист.

Джоел вирна глава. Изговаряше заключенията, преди да осъзнае какво прави. Прахове! Тъкмо се извиних и пак го обвинявам! Наистина съм обсебен от този човек.

Тъкмо се канеше да оттегли думите си, но замръзна, когато Нализар се обърна малко и лицето му остана в сянката.

— Интересни заключения — каза професорът тихо и без подигравка.

Джоел залитна.

— Някакви други теории? — попита Нализар.

— Аз… — заекна Джоел. — Хардинг. Нещото, което го контролираше, не изглеждаше много… умно. Затвори се зад собствените си Забранителни линии и не координираше своите тебеширчета, което позволи на двама ни с Мелъди да избягаме. Не говореше — само ръмжеше и опитваше да вика.

— Въпреки това — продължи Джоел, — замисълът беше наистина сложен. Включваше набеждаването на Екстън и отвличането на най-подходящите ученици, за да се създаде паника, която да доведе до струпването на повечето ритматисти в кампуса, където те можеха да бъдат нападнати и превърнати с един удар. Нещото, с което се сражавахме, явно действаше само нощем. През деня Хардинг си беше Хардинг. Не той правеше плановете. А самият Забравен също не изглеждаше достатъчно умен да прави тези планове. Това ме кара да се питам… дали не му помагаше още някой? Може би някой по-умен?

Нализар се обърна изцяло. Беше висок. Нещо в него изглеждаше различно. Както онзи ден, когато Джоел го гледаше на прозореца, а той гледаше него отгоре.

Надменността му я нямаше. Беше заменена от хладна пресметливост. Все едно младият парвеню беше кукла, внимателно замислена да накара хората да мразят Нализар, но и да го пренебрегват.

Нализар пристъпи напред. Джоел се потеше. Отстъпи една крачка.

— Джоел, държиш се, сякаш нещо те заплашва — рече Нализар. Зад очите му проблесна нещо тъмно — треперлива въглена чернота.

— Какво сте Вие? — прошепна Джоел.

Нализар се усмихна и спря на няколко стъпки пред него.

— Герой — прошепна и той, — оневинен от твоите думи. Човекът, когото никой не харесва, но всички мислят, че има добро сърце. Професорът, който се притече на помощ на учениците, макар че закъсня и беше твърде слаб да разгроми противника.

— Това беше измама — рече Джоел. Замисли се колко изненадан беше Нализар, когато го свари в общежитието, и как реагира на появата на Хардинг. Не изглеждаше изненадан. По-скоро… разтревожен. Като че си даваше сметка, че току-що е бил замесен.

Дали в този миг Нализар не беше променил плановете си и не беше решил да се сражава с Хардинг, за да излезе герой и да излъже Джоел?

— Трябваше да ме оставите да живея — продължи той. — Да лежите там, видимо в несвяст, докато Вашата креатура превръща децата в тебеширчета. И тогава можехте да нападнете и да спасите някои ученици. Щяхте да излезете герой, а при това и Армедиус щеше да остане без хора.

Гласът на Джоел кънтеше в празното помещение.

— Какво ще си помислят другите, Джоел, когато те чуят да говориш такива опасни неща? Само два дни, след като публично си признал, че съм герой? Смея да кажа, че ще изглеждаш доста непоследователен.

Прав е, вцепени се Джоел. Вече няма да ми повярват. Не и след като лично гарантирах за Нализар. При това и Мелъди, и Фич бяха подчертали, че накрая Нализар се е притекъл на помощ.

Джоел срещна погледа на нещото и отново видя чернотата, която се движеше зад очите му — истинско, осезаемо нещо, което замъгляваше бялото на очите на Нализар с мърдаща надрана чернота.

Нализар кимна на Джоел, сякаш с уважение. Толкова странен жест за надменния професор.

— Съжалявам, че не те дооцених. Трудно ми е да различавам вас, неритматистите, нали разбираш. Изглеждате толкова еднакви. Но ти… ти си специален. Чудя се защо не те искаха.

— Прав бях — прошепна Джоел. — През цялото време бях прав за Вас.

— О, но ти толкова грешеше. Не знаеш дори и частица от нещата, които мислиш, че знаеш.

— Какво сте Вие? — попита пак Джоел.

— Учител. И ученик.

— Книгите в библиотеката — подхвърли Джоел. — Не търсите нещо определено, а само опитвате да разберете какво знаем ние за ритматиката. За да можете да прецените къде са силните места на хората.

Нализар не каза нищо.

Дошъл е да вземе учениците, осъзна Джоел. Войната в Небраск — от векове тебеширчетата не са успявали да направят съществен пробив. Нашите ритматисти са твърде силни. Но ако същество като Нализар успее да се добере до учениците, преди да са завършили обучението си…

Възможно е нов човек да стане ритматист едва след смъртта на някой от старите. А какво ще стане, ако всички ритматисти бъдат превърнати в тебеширчета чудовища?

Няма да има повече ритматисти. Няма да има линия в Небраск.

Бремето на случилото се смаза Джоел.

— Човекът Нализар е мъртъв, нали? — попита той. — Взели сте го в Небраск, когато е влязъл в пробива да търси брата на Мелъди… И Хардинг е бил с него, нали? Мелъди каза, че Нализар е оглавявал експедиция, ще рече — участвали са войници. Взели сте ги и двамата и сте се появили тук.

— Виждам, че трябва да те оставя да поразсъждаваш — каза Нализар.

Джоел бръкна в джоба си, измъкна златната монета и отбранително я поднесе към Нализар.

Създанието я огледа, после я грабна от пръстите на Джоел и я вдигна на светлината да разгледа часовниковия механизъм вътре.

— Джоел, знаеш ли защо времето е толкова объркващо за някои от нас?

Джоел не отговори.

— Защото е сътворено от човека. Той го е разделил. Няма нищо истински важно в една секунда или една минута. Това са изкуствени деления, измислени от човека, фабрикувани. Ала в човешките ръце тези неща добиват живот. Минути, секунди, часове. Случайното става закономерност. А тези закономерности могат да са обезпокоителни за някой, който не е човек. Объркващи. Плашещи.

Той подхвърли монетата на Джоел и продължи:

— Други от нас пък се стараем повече да разберем, защото рядко се боим от нещата, които разбираме. А сега те моля да ме извиниш, но имам да печеля състезание.

Джоел безпомощно гледаше как съществото, което някога е било Нализар, изчезна нагоре по стълбите, за да се срещне с останалите преподаватели. То се беше провалило, но не личеше да е някой, който разполага само с един план в действие.

Какво планираше Нализар за своя личен отбор от ученици? Защо му беше да създава група млади ритматисти, които да са лоялни към него? Победителите в Мелето щяха да получат важни постове в Небраск. Да станат водачи…

Прахове, рече си Джоел и се втурна към арената. Трябваше да направи нещо, но какво? Никой нямаше да му повярва за Нализар. Не и сега.

Учениците вече бяха разположени на полето — някои сами, други в отбори. Джоел забеляза Мелъди, която за беда бе изтеглила много лошо място, близо до самия център на арената. Обградена от врагове, тя трябваше да се отбранява от всички посоки едновременно.

Мелъди стоеше на колене, обронила глава, унило прегърбена. Джоел се почувства толкова зле, че стомахът му се сви.

Ако учениците на Нализар спечелеха Мелето, онези от тях, които щяха да идат в Небраск за последната учебна година, щяха да получат постове с власт над други ученици. Нализар искаше да победят — искаше неговите хора да контролират и да управляват. А това не биваше да се допуска.

Не биваше учениците на Нализар да победят в това Меле.

Джоел се озърна. Екстън бъбреше с неколцина от градските чиновници, които щяха да са му помощници в съдийстването. Те щяха да наблюдават и да имат грижата при пробив в някой от защитните кръгове ритматистът вътре да бъде дисквалифициран.

Джоел пое дъх и отиде при Екстън.

— Има ли правило, което забранява участието на неритматисти в Мелето?

Екстън се сепна.

— Джоел? Това пък какво беше?

— Има ли такова правило?

— Добре де, няма. Но трябва да си ученик на някой от професорите ритматисти. А всъщност сред неритматистите няма такъв случай.

— С изключение на мен — отвърна Джоел.

Екстън примигна.

— Е, да, предполагам, че работата ти като асистент в разследването на Фич като летен избираем предмет технически те прави негов ученик. Джоел, глупаво ще е неритматист да излезе да се състезава!

Джоел огледа арената. Тази година участваха към четиридесет ученици.

— Влизам в отбора на професор Фич — съобщи Джоел. — Ще заема място на полето при Мелъди.

— Ама… тоест…

— Просто ме запиши, Екстън — рече Джоел и изтърча на арената.

Появата му предизвика голямо объркване. Учениците гледаха, публиката бръмчеше. Мелъди не го видя. Все още беше на колене и със сведена глава. Не забелязваше шепота и случайния смях, предизвикани от влизането на Джоел.

Големият часовник на стената би и отмери точния час. Беше пладне и когато отзвучеше дванадесетият звънец, учениците можеха да почнат да рисуват. Когато те опряха тебеширите си в черния каменен под, се чуха четиридесет изтраквания. Мелъди колебливо се пресегна.

Джоел коленичи и хлопна своя тебешир до нейния.

Тя стреснато вдигна поглед.

— Джоел? Какво правиш, праховете да го вземат?

— Сърдя ти се.

— А?

— Излезе тук да те унижават и даже не ме покани!

Мелъди се смути и после се усмихна.

— Идиот. Нищо няма да ми докажеш, като паднеш по-бързо от мен.

— Нямам намерение да падам — отговори Джоел и вдигна своя син тебешир. Чукна шестият звънец. — Просто рисувай след мен.

— Тоест?

— Повтаряй. Мелъди, нали цяло лято се упражняваше да прекопираш! Обзалагам се, че го можеш по-добре от всички тук. Където видиш синьо, повтаряй с бяло.

След кратко колебание по лицето на Мелъди се разля широка пакостлива усмивка.

Звънна дванадесетият звънец и Джоел почна да чертае. Направи голям кръг около двамата и тя повтори съвършено точно. Джоел свърши и спря.

— Какво? — попита Мелъди.

— Безопасно и просто?

— Прахове, не! Щом участваме, правим го драматично! Кръг с девет точки!

Джоел се усмихна, успокои ръцете си и заслуша как рисуват всички наоколо. Почти можеше да повярва, че е ритматист.

Пак положи тебешира на земята, представи си кръга и почна да чертае.

* * *

Професор Фич стоеше кротко на стъкления под. Държеше чаша, но не пиеше. Беше прекалено нервен. Боеше се, че ръката му ще затрепери и цял ще се посипе с чай.

Наблюдателният салон над арената беше много хубав, наистина много хубав. Кафеникава боя, слабо осветление отгоре, та да не се разсейват зрителите от събитията долу, железни трегери между стъклата на пода, за да не получава човек световъртеж от стоенето право над арената.

Фич общо взето харесваше гледката, приятна му беше привилегията да е професор. Наблюдавал беше множество дуели от тази зала. Ала това не правеше преживяването по-малко съсипващо за нервите.

— Фич, виждаш ми се бледен — каза някой.

Фич се извърна, когато директор Йорк застана до него. Опита да се усмихне на коментара му и да не обърне внимание, но не се получи.

— Нервен ли си? — попита Йорк.

— А, хмм, да. За съжаление. Предпочитам зимния дуел, Томас. На този обикновено няма мои ученици.

— Ах, професоре — рече Йорк и го потупа по рамото. — Само преди два дни ти се изправи срещу Забравен, в името на праховете. Определено можеш да понесеш малко стрес от един дуел.

— Хмм, да, разбира се. — Фич опита да се усмихне. — Просто… знаеш какъв съм, когато има някаква конфронтация.

— Няма спор — намеси се още някой.

Фич се обърна и погледна сред събралите се професори и големци към Нализар. Червеният кител, с който беше облечен, беше старата дреха на Фич — другият беше развален от киселината.

— Моите ученици са най-добре подготвени — продължи Нализар. — Упражняваме дуелите цяло лято. Скоро ще видите колко е важно да се изгради силна и бърза офанзива.

Силната и бърза офанзива е отлична в дуел, съгласи се мислено Фич. Но е ужасна, когато човек трябва да се отбранява на бойното поле, където е вероятно да бъде обкръжен.

Нализар, разбира се, не схващаше това. Виждаше само победата. Всъщност Фич не можеше да го вини — човекът беше млад. Бързото нападение обикновено се струваше важно на младежите.

Йорк се свъси.

— Този е твърде арогантен за моя вкус — тихо каза той. — Фич… съжалявам, че го взех тук. Ако знаех какво ще ти причини…

— Глупости, Томас. Не си ти виновен, съвсем не. С годините Нализар ще помъдрее. Пък и той наистина поразтърси нещата тук!

— Разтърсването невинаги е за добро, Фич — отвърна Йорк. — Особено когато си началник и харесваш как вървят нещата.

Фич най-сетне отпи. Забеляза, че долу учениците вече рисуват. Беше пропуснал старта. Потръпна, сякаш се боеше да потърси горката Мелъди. Не бързаше с обучението й за нейно добро. Тя още не беше готова за подобно нещо.

Това отново го изнерви. Да му се не види, защо не мога да съм уверен като Нализар? Този човек притежаваше дарба за самоувереност.

— Ей — обади се професор Кембъл. — Това синът на майстора на тебешир ли е?

Фич се сепна и едва не разсипа чашата си, когато погледна към широката кръгла арена. В самия й център две фигури стояха в общ кръг и рисуваха. Не беше забранено, но беше във висша степен необичайно — така пробив в кръга щеше да извади и двамата от състезанието, а не си струваше да се поема такъв риск.

Фич постепенно осъзна кои са двамата ученици. Единият не беше в ритматическа униформа. Носеше грубите и безлични дрехи на син на прислугата.

— Е, мътните ме взели — продума Йорк. — Това законно ли е?

— Невъзможно! — възкликна професор Хач.

— Всъщност е възможно — рече професор Ким.

Фич гледаше долу и наум пресмяташе дъгите между точките в кръга на Джоел и Мелъди.

— О, момчето ми — рече той с усмивка. — Направил си го съвсем точно. Красота.

Нализар застана до Фич и погледна надолу. Изразът му беше променен, нямаше надменност. Просто беше смаян. Даже очарован.

Да, рече си Фич. Сигурен съм, че ще излезе съвсем приличен човек, само ако му дадем достатъчно време…

* * *

Синият тебешир на Джоел се тресеше между пръстите му, докато го прекарваше през черния под. Чертаеше без да вдига поглед. Беше обкръжен от противници — само това му трябваше да знае. Предусещането нямаше да му помогне. Имаше нужда от защита. Мощна защита, преди да може да премине към каквато и да е атака.

Надраска някакъв получовек-полугущер и го прикрепи към свързваща точка, преди да продължи нататък.

— Спри — каза Мелъди. — Ти наричаш това тебеширче?

— Е…

— Това ходещ морков ли е?

— Това е човек-гущер! — обясни Джоел, докато чертаеше на другата страна и поправяше пробита окръжност.

— Добре, все едно. Виж сега, остави тебеширчетата на мен, става ли? Просто поставяй кръстчета там, където ги искаш, и аз ще ги направя да съответстват на положението.

— Няма да рисуваш еднорози, нали? — попита Джоел, обърнат с гръб към нея, докато чертаеше.

— Че какво им е на еднорозите? — запита тя иззад него; тебеширът й скърцаше по пода. — Те са благородни и…

— Те са благородни и невероятно момичешки животни — изрече Джоел. — Налага се да мисля и за мъжката си репутация.

— О, я стига — прекъсна го тя. — Ще работиш с еднорозите, може би и с неколцина хора-цветя и един-два пегаса, и ще ти хареса. Иначе отивай да си чертаеш собствените окръжности и много ти благодаря.

Джоел се усмихна и нервността му понамаля. Очертаването на линиите му идваше отвътре. Беше го упражнявал толкова много — първо с баща си, после сам в стаята, най-накрая с професор Фич. Просто прокарваше линиите там, където чувстваше, че е правилно.

Първи се появиха вълните от тебеширчета — изненадващо много на брой. Вдигна за кратко поглед и видя как учениците на Нализар, изпреварили останалите в подготовката за дуели, вече бяха отстранили някои от участниците. Бързото и нападателно чертане им беше осигурило преимущество в първата част на Мелето. Щеше да им навреди с напредването на времето.

Джоел и Мелъди, заедно с още трима-четирима нещастни ученици, бяха точно в средата на пода. Обкръжени бяха в пръстен от отбора на Нализар. Явно планът им щеше да бъде да елиминират хората в центъра и после да се сражават с другите по периметрите.

Какви са плановете Ви за тези ученици, Нализар? — запита се Джоел. — На какви ли лъжи ги учите?

Той стисна зъби — диспозицията беше отлична за учениците на Нализар, но ужасна за Джоел и Мелъди. И двамата бяха заобиколени от обръч противници.

Огромни вълни тебеширчета заляха Джоел и Мелъди. Но Мелъди вече бе подготвила цяла дузина еднорози. Това беше една от прекрасните страни на защитата на Ийстън — голяма окръжност с девет свързващи точки, всяка с привързан към нея по-малък кръг. На теория всеки от по-малките кръгове можеше да задържи до пет привързани тебеширчета.

С Мелъди в отбора това си беше явно предимство. Малките й еднорози лудуваха по твърде непристоен според Джоел начин, но го вършеха, дори когато разкъсваха вражеските тролове, дракони, рицари и петна. Тебеширчетата на Нализар нямаха шанс. Докато осакатените им тела образуваха купчина, Мелъди добави още два еднорога към отбраната си.

— Хей — изкоментира тя, — че това всъщност е забавно!

Джоел можеше да види потта по челото й, коленете го боляха от клека, но не можеше да не се съгласи с нея.

Скоро защитата им попадна под ударите на Мощни линии, които откъсваха парченца от еднорозите на Мелъди — и така доста я безпокояха — и пробиваха на места външните им кръгове. Учениците на Нализар бяха разбрали, че се налага да си проправят път с бой. За щастие Джоел беше укрепил защитата добре със Забранителни линии. Може би тези линии бяха твърде много. Мелъди все се блъскаше в тях и ругаеше.

Джоел трябваше да направи нещо. Учениците на Нализар в крайна сметка щяха да пробият.

— Готова ли си да се изфукаш? — попита той.

— Иска ли питане?

Джоел нарисува новата линия — кръстоската между Мощна и Забранителна линия. Нарекоха я Линия на Отменянето и той беше прекарал дълги часове да я упражнява. Беше по-силна от Мощната линия, но не прекалено.

Ала навярно щеше да се отрази силно на духа на съперниците. Мелъди повтори нарисуваното от Джоел и нейната линия се стрелна по земята, като при движението си удобно изтри синия тебешир на Джоел. Той я бе прицелил към един ученик, който не беше закрепил кръга си правилно, и не остана разочарован. Линията му се стовари върху кръга на злополучния ученик, откъсна го и го запрати на около метър от мястото му.

Това водеше до дисквалификация — ученикът все пак вече се намираше вън от собствения си кръг. Един съдия приближи и отведе момчето.

— Първият падна — съобщи Джоел и продължи да рисува.

* * *

Събралите се професори и официални лица от острова си мърмореха. Фич стоеше точно над Джоел и Мелъди и само гледаше. Гледаше как защитата им отблъсква десетки и десетки тебеширчета. Гледаше как поема удар след удар, но остава силна. Гледаше как изстрелите на Джоел — не твърде чести, но отлично разположени във времето — пердашат кръговете на съперниците.

Както гледаше, усети как нервността му бавно се заменя от гордост. Под него двама ученици се сражаваха с многобройни съперници и при това някак успяваха да побеждават. Кръговете на учениците на Нализар падаха един подир друг, пробити от внимателните изстрели на Джоел.

Мелъди се беше съсредоточила върху това да поддържа тебеширчетата. Джоел полагаше дадената линия, после търпеливо наблюдаваше, докато се появи разкритие във вълните на противника. Тогава привличаше вниманието на Мелъди и тя повтаряше неговата Линия на Отмяната, без дори да вдига поглед, доверявайки се на неговия прицел и умение.

Обикновено защитният кръг с двама души вътре беше лоша идея — два кръга един до друг биха свършили повече работа. Но сега, когато на полето имаше един неритматист, това беше съвсем разумно.

— Изумително — прошепна Йорк.

— Това трябва да е незаконно — настояваше професор Хач. — В един общ кръг?

Повечето от останалите се умълчаха. Не ги беше грижа дали е законно. Не, също като Фич, те гледаха и разбираха. Под тях имаше двама ученици, които не просто се дуелираха. Те се сражаваха. Те разбираха.

— Красиво е — прошепна Нализар, с което изненада Фич. Той очакваше младият професор да се ядоса. — Ще трябва да наблюдавам тези двамата много внимателно. Те са удивителни.

Фич отново загледа надолу. Изненадваше се от собственото си вълнение. Оцелявайки в обкръжението на отбора на Нализар, Джоел и Мелъди проваляха стратегията на противника. Учениците на Нализар трябваше да се бият на два фронта. Те бавно отстраняваха учениците, които бяха от външната страна на техния пръстен, но докато се справиха с тях, Джоел и Мелъди вече бяха съкратили числеността им наполовина.

Вече бяха шестима срещу двама. Дори и това би трябвало да е немислимо съотношение на силите.

Но не беше.

* * *

Джоел чу звънеца, преди да разбере какво значи това. Просто продължаваше да рисува, работеше по някои от външните кръгове, за да добави втори защитен бастион, понеже основните им кръгове едва не бяха пробити дузина пъти.

— Ей, Джоел — обади се Мелъди.

— А?

— Я гледай.

Джоел спря и вдигна глава. Цялото черно игрално поле беше празно, последната ученичка в червено се тътреше към изхода. Момичето стъпваше върху пробитите кръгове, минаваше между Забранителни линии, триеше нарисуваното.

Джоел примигна.

— Какво стана?

— Победихме, глупчо. Ох… ти очакваше ли го?

Джоел поклати глава.

— Хм. Добре тогава, май е време за малко драма! — тя скокна на крака, изписка от удоволствие и почна да скача нагоре-надолу и да крещи — Да, да, да!

Джоел се усмихна. Вдигна поглед и макар таванът да беше оцветен, рече си, че може да зърне червения кител на Нализар. Професорът стоеше, приковал поглед в Джоел.

Наблюдавам те, сякаш казваше стойката на професора.

Тъкмо тогава втрещената публика избухна в движение и шум — някои викаха, други търчаха надолу към арената.

И аз Ви наблюдавам, Нализар, помисли Джоел, все още вгледан нагоре. Вече Ви спрях два пъти. Ще го направя пак.

Колкото пъти се наложи.

Content

Брандън Сандърсън
Ритматистът
Ритматист #1

Пролог

1.

01

02

03

04

05

06

2.

07

08

09

10

11

12

13

14

3.

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25