Наоми Новик

Нефритеният трон

Темерер   #2

В памет на Чауа Новик,

с надеждата, че един ден ще бъда готова

да напиша нейната книга

I

Първа глава

Денят бе необичайно топъл за ноември, но в израз на криворазбрана почит към китайското посолство камината в заседателната зала на адмиралтейството беше ненужно препълнена, а Лорънс стоеше право срещу нея. С голямо усърдие той бе облякъл най-хубавата си униформа и по време на непоносимо дългия разговор подплатата на дебелата му зелена куртка все повече подгизваше от пот.

Стрелата на ветропоказателя над вратата зад лорд Барам сочеше посоката на вятъра над Ламанша — благоприятен за Франция на север-североизток. Вероятно дори в момента кораби на британската флота наблюдаваха пристанищата на Наполеон.

Застанал в поза мирно, Лорънс се втренчи в широкия метален диск и се постара да не отмества поглед. Не вярваше, че ще устои на студените, враждебни очи, вперени в него.

Барам замлъкна и отново се прокашля в шепата си. Натруфената реч, която си бе подготвил, не звучеше добре в моряшката му уста и в края на всяка тромава и накъсана фраза той спираше и поглеждаше китаеца с нервно вълнение, граничещо със сервилност. Представлението не беше много убедително и при нормални обстоятелства Лорънс щеше да изпита известно съчувствие към Барам — очакваха официално съобщение, дори дипломатически пратеник, но никой не си беше представял, че китайският император ще прати на другия край на света собствения си брат.

Принц Юнсин можеше само с една дума да въвлече техните две нации във война. В присъствието му имаше нещо заплашително — непроницаемото мълчание, с което посрещаше всяка дума на Барам; задушаващата пищност на тъмножълтата му роба, ситно извезана с дракони; бавното му и безмилостно почукване по подлакътника на стола с дълъг, инкрустиран със скъпоценен камък нокът. Той дори не поглеждаше Барам, само се взираше в Лорънс на другия край на масата, при това с мрачно изражение и свити устни.

Кортежът му бе толкова голям, че в заседателната зала не остана свободно ъгълче. Дузина стражи, облени в пот и замаяни от жега в дебело подплатените си ризници, и също толкова на брой слуги без специално предназначение, освен това на обикновени придружители, се бяха наредили покрай далечната стена на залата и се опитваха да раздвижат въздуха с широки ветрила. Един мъж, очевидно преводач, стоеше зад принца и му шептеше нещо при подаден знак, обикновено след някоя от по-заплетените фрази на Барам.

Други двама официални пратеници седяха от двете страни на Юнсин. Представиха ги на Лорънс съвсем формално и никой от тях не бе казал и дума, макар че по-младият, Сун Кай, наблюдаваше безизразно протокола и следеше с внимание думите на преводача. По-възрастният, едър мъж с объл корем и сива козя брадичка, вече беше капнал от жегата. Седеше с клюмнала на гърдите глава и полуотворена уста и с мъка поклащаше ветрилото пред лицето си. Те носеха тъмносини копринени роби, натруфени почти колкото тази на принца, и вкупом образуваха една внушителна компания. Подобни пратеници Западът несъмнено не беше виждал.

На някой далеч по-обигран от Барам дипломат щеше да му е простено, че си позволява известна сервилност, но Лорънс не беше в опрощаващо настроение. Всъщност той се ядосваше повече на себе си, задето бе имал по-големи очаквания. Беше дошъл с надеждата да се защити и дори дълбоко в сърцето си вярваше, че ще го оправдаят. Вместо това го бяха смъмрили по начин, който той самият не би си позволил дори пред новобранец, и всичко това стана в присъствието на чуждестранен принц и неговата свита, събрани като трибунал да чуят за престъпленията му. Той стискаше зъби, доколкото може, но накрая Барам с огромна снизходителност каза:

— Естествено, капитане, няма да забравим след това да ви прехвърлим на друг дракон.

За Лорънс това бе последната капка.

— Не, сър — прекъсна го той. — Съжалявам, но няма да го направя. Ако се стигне до друга длъжност, ще помоля да бъда освободен.

Адмирал Пауис от Въздушния корпус, който седеше до Барам, бе запазил мълчание по време на срещата. Сега само поклати глава без какъвто и да е признак на учудване и сключи ръце на големия си корем. Барам му хвърли ядовит поглед и каза на Лорънс:

— Може би не бях ясен, капитане. Това не е молба. Дадохме ви заповеди и ще ги изпълните.

— По-добре ме обесете — отсече Лорънс, без да го е грижа, че разговаря по този начин с първия лорд на адмиралтейството. Ако все още беше морски офицер, това щеше да е краят на кариерата му, а не му беше от полза и като авиатор. Ако обаче възнамеряваха да върнат Темерер в Китай, дните му на летец приключваха. Той никога нямаше да приеме друг. Темерер бе незаменим, а Лорънс не би накарал някой друг дракон да се чувства малоценен, когато мнозина в корпуса щяха да дадат мило и драго да летят с него.

Юнсин не каза нищо, но сви устни. Придружителите му се размърдаха и зашушукаха помежду си на собствения си език. Лорънс не си въобразяваше, а наистина чуваше нотка на презрение в тона им, насочено не толкова към него, колкото към Барам. Първият лорд явно споделяше това впечатление. Лицето му се сгърчи и почервеня от усилието му да запази спокойния си вид.

— За бога, Лорънс! Грешите, ако смятате, че ще се изправите тук, насред Уайтхол, и ще проявявате неподчинение. Може би забравяте, че дългът ви е към държавата и краля, а не към този ваш дракон.

— Не, сър, вие го забравяте. Аз обяздих Темерер, воден именно от дълга си. Пожертвах военноморския си чин, без да знам, че той е от по-специално потекло, камо ли пък Селестиал — отвърна Лорънс. — Воден от дълга си, го подложих на трудното обучение и тежката и опасна служба. Воден от дълга си го вкарах в битка и поисках от него да рискува своя живот и щастие. Няма да му се отплатя за верността с лъжи и измами.

— Достатъчно! — каза Барам. — Човек ще рече, че искаме първородното ви дете. Съжалявам, ако толкова сте се привързали към това създание, че не можете да понесете загубата му.

— Темерер не е мой домашен любимец, нито моя собственост, сър — отсече Лорънс. — Той служи вярно на Англия и на краля също като мене, също като вас. А сега, понеже не желае да се върне в Китай, вие ме карате да го излъжа. Не знам какво ще остане от честта ми, ако се съглася. Нещо повече — добави той, неспособен да се въздържи, — чудно ми е, че въобще направихте подобно предложение. Наистина ми е чудно.

— О, вървете по дяволите, Лорънс — каза Барам, изоставяйки официалния тон. Бе служил във флота дълго преди да влезе в правителството и все още му беше трудно да е политик, когато се ядосаше. — Той е китайски дракон — естествено, че в Китай ще му е по-добре. Във всеки случай им принадлежи, точка по въпроса. Неприятно е да ти излезе име на крадец и правителството на Негово Величество не желае това да се случва.

— Мисля, че знам какво намеквате. — Лорънс щеше да почервенее, ако вече не се бе сварил от жега. — Отхвърлям напълно обвинението, сър. Тези господа не отричат, че са дали яйцето на Франция. Ние го иззехме от френски военен кораб. Както добре ви е известно, адмиралтейството обяви и кораба, и яйцето за законна военна плячка. Не съществува логика, според която Темерер да им принадлежи. Ако им е било толкова неприятно да се разделят със Селестиал, да не го бяха подарявали.

Юнсин изсумтя и се включи в надвикването.

— Правилно — каза той. Английският му беше със силен акцент, бавен и церемониален, а отмерената интонация само подсилваше ефекта от думите му. — Отпърво бе безразсъдно да пратим второто яйце на Лун Тиен Циен отвъд морето. Никой не спори.

Това накара и двамата да замлъкнат и за един кратък момент не проговори никой, с изключение на преводача, който тихо предаде думите на Юнсин на останалите китайци. Тогава Сун Кай каза нещо на техния език, което накара Юнсин да го стрелне строго с поглед. Сун наведе почтително глава и повече не погледна нагоре, но за Лорънс това бе първият намек, че е възможно мисията им да няма само един говорител. Юнсин обаче отговори рязко и с тон, който не позволяваше други коментари, и Сун повече не рискува. Доволен, че е озаптил своя подчинен, Юнсин се обърна към тях и добави:

— И въпреки лошия шанс, който го е предоставил във ваши ръце, Лун Тиен Сян бе предназначен за френския император, а не за товарно добиче на обикновен войник.

Лорънс се наежи от определението „обикновен войник“ и за пръв път погледна право в принца, като посрещна хладнокръвно студения му, надменен поглед.

— Сър, ние сме във война с Франция. Щом сте избрали да се съюзите с нашите противници и да им пращате материална помощ, не се оплаквайте, когато се сдобием с нея в честна битка.

— Глупости! — внезапно и силно се намеси Барам. — Китай не е съюзник на Франция, в никакъв случай. За нас няма съмнение, че Китай и Франция не са съюзници. Не се обръщайте към Негово Имперско Величество, Лорънс, въздържайте се — полугласно и ядно добави той.

Юнсин обаче не обърна внимание на прекъсването.

— Сега с пиратството ли се оправдавате? — попита презрително. — Не ни засягат обичаите на варварските нации. Как търговци и крадци са се договорили да се ограбват едни други, не е от интерес за Небесната империя[1], освен ако те не нанесат оскърбление на императора, както направихте вие.

— Не, Ваше Височество, няма такова нещо, в никакъв случай — занарежда Барам и погледна изпепеляващо Лорънс. — Негово Величество и правителството му питаят единствено дълбока привързаност към императора. Ако има оскърбление, то не е съзнателно, уверявам ви. Да бяхме знаели за необикновената природа на това яйце и за вашите възражения, тази ситуация никога нямаше да възникне…

— Вече сте уведомени — каза Юнсин, — а оскърблението продължава да е факт. Лун Тиен Сян все още е впрегнат, получава не много по-добро отношение от един кон, носи товари и е изложен на зверствата на войната, а негов единствен другар е един прост капитан. По-добре яйцето му да бе потънало на дъното на океана!

Лорънс остана ужасен, но и доволен, че тази грубост остави Барам и Пауис също толкова стреснати и безмълвни, колкото и самия него. Дори преводачът на Юнсин се сепна от неудобство и за пръв път не преведе на китайски думите на принца.

— Сър, уверявам ви, че откакто разбрахме за възраженията ви, въобще не сме го впрягали, с пръст не сме го докосвали — каза Барам, съвземайки се от шока. — Положихме неимоверни усилия, за да осигурим удобство на Темерер, искам да кажа Лун Тиен Сян, и да компенсираме досегашното си непочтително отношение. Той вече не е зачислен на капитан Лорънс. Мога да ви уверя, че те не са разговаряли през последните две седмици.

Това напомняне жегна Лорънс и той усети, че му трябва още малко да избухне.

— Ако някой от вас наистина бе загрижен за удобството му, щеше да се допита до него, а не до своите желания — каза той, повишавайки тон. Гласът му бе трениран да крещи заповеди в бурята. — Негодувате срещу обяздването му, а наред с това искате от мен да го подмамя към оковите, за да го отведете против волята му. Никога няма да го направя. Вървете по дяволите!

От изражението на Барам пролича, че той с удоволствие би оковал и отвел Лорънс. Очите му изскочиха, той подпря длани на масата и започна да се изправя. Адмирал Пауис го изпревари и се намеси за първи път.

— Достатъчно, Лорънс, дръжте си езика зад зъбите. Барам, той не може да ни е полезен с нищо повече. Вън, Лорънс, веднага! Свободен сте!

Верен на войнишките си навици, Лорънс се подчини и излетя от залата. Тази намеса вероятно го спаси от арест за неподчинение, но той не изпита благодарност. В гърлото му бяха заседнали хиляди думи и той се обърна, докато вратата тежко се затваряше зад него. Стражите от двете й страни го наблюдаваха с нездрав интерес, сякаш бе рядък експонат, изложен за тяхно забавление. Той се поовладя под нахалните им, любопитни погледи и се обърна, преди да е издал докрай гнева си.

Тежката врата погълна думите на Барам, но неясното боботене на гласа му последва Лорънс по коридора. Той беше като замаян от ярост, дишаше рязко и учестено, а очите му бяха замъглени, но не от сълзи, о, не — от ярост. Преддверието на адмиралтейството бе пълно с морски офицери, писари и политици. Дори един летец в зелена куртка мина забързано със заповеди в ръка. Лорънс грубо си проправи път до вратата и натика ръцете си дълбоко в джобовете, за да прикрие треперенето им.

Изскочи навън, в оглушителната врява на Лондон в следобедните часове. Държавни чиновници се прибираха за вечеря, файтонджии и кочияши извисяваха глас над тълпата: „Дайте път!“. Неговите чувства бяха също толкова хаотични, колкото и заобикалящата го обстановка, и той крачеше механично по улицата. Позна собственото си име едва на третото повикване.

Обърна се неохотно. Нямаше желание някой бивш колега да го въвлича в размяна на любезности. С облекчение обаче видя, че това е капитан Роланд, а не друг досаден познат. Изненада се да я види, най-вече защото нейният дракон Екзидий беше водач на формация в Дувър. Не й бе лесно да излезе в отпуск и, във всеки случай, не можеше да се представи официално в адмиралтейството като жена офицер. Съществуването на капитани от женски пол се дължеше на настояването на Лонгуингите. Тази тайна бе почти неизвестна извън средите на летците и бе ревниво пазена поради страха от обществено неодобрение. Самият Лорънс отначало трудно възприе подобна идея, но дотолкова свикна с нея, че днес Роланд му изглеждаше странно без униформа. Тя се бе дегизирала с пола и тежка пелерина, които никак не й отиваха.

— От пет минути се задъхвам да те гоня — каза тя и го хвана под ръка. — Разхождах се край тази внушителна сграда и те чаках да излезеш, а ти ме подмина с такава страшна скорост, че едва те настигнах. Тези дрехи са дяволски неудобни. Надявам се, оценяваш тревогите, които си създавам заради теб, Лорънс. Но, няма значение — добави тя с поомекнал тон. — По изражението ти разбирам, че не е минало добре. Да идем да обядваме и ще ми разкажеш всичко.

— Благодаря ти, Джейн. Радвам се да те видя — отвърна той и се остави да го водят към странноприемницата, макар че гърлото му се беше свило. — Все пак защо си тук? Нали не се е случило нещо на Екзидий?

— Съвсем не, освен ако не си е причинил стомашно разстройство — отвърна тя. — Но Лили и капитан Харкорт се сработват блестящо, затова Лентън им възложи двоен патрул, а на мен даде няколко свободни дни. Екзидий прие това като извинение да излапа наведнъж три тлъсти крави, нещастният лакомник. Не му мигна окото, когато му предложих да го оставя със Сандърс — това е новият ми първи лейтенант — и да дойда да ти правя компания. Затова изнамерих цивилни дрехи и пристигнах с куриера. О, по дяволите, изчакай за момент.

Тя спря и ритна енергично, за да освободи полите си. Бяха твърде дълги и се закачаха в тока й. Той я хвана за ръката, за да не падне, а после двамата продължиха с по-бавна крачка из лондонските улици. Мъжката походка и белегът на лицето на Роланд привличаха нетактични погледи. Лорънс стрелкаше кръвнишки всеки минувач, който се втренчваше по-дълго, макар тя самата да не обръщаше внимание на това. Тя обаче забеляза държанието му и каза:

— В ужасно свирепо настроение си. Не стряскай клетите момичета. Какво ти казаха в адмиралтейството?

— Предполагам, вече си разбрала, че пристигна делегация от Китай. Китайците възнамеряват да си вземат Темерер, а правителството няма да им се противопостави. На него обаче тези не му минават. Казал им да вървят да се обесят, макар че от седмици го увещават да замине — отвърна Лорънс.

Докато говореше, го прониза остра болка, като стягане под гръдната кост. Той ясно си представи Темерер, затворен сам в порутеното, почти неизползвано в последните сто години лондонско поделение — без компанията на Лорънс и войниците му, без да има кой да му почете, само неколцина малки дракони куриери прелитащи оттам по работа.

— Разбира се, че няма да замине — каза Роланд. — Не мога да повярвам, че са очаквали да го убедят да те изостави. Би трябвало да разбират повече — нали уж китайците се славят като най-изкусните дресьори на дракони.

— Техният принц не скри лошото си мнение за мен. Може би са очаквали Темерер да споделя отношението им и да се радва, че се прибира у дома — отвърна Лорънс. — Във всеки случай им е омръзнало да го увещават, затова онзи подлец Барам ми заповяда да го излъжа, че сме разпределени в Гибралтар. Така ще го качат на кораб и преди да разбере какво са наумили, ще го откарат в открито море, откъдето да му е твърде далече да се върне с летене.

— Възмутително! — пръстите й се впиха в ръката му почти до болка. — Пауис не възрази ли? Не мога да повярвам, че им е позволил да ти предложат подобно нещо. От морските офицери не се очаква да ги разбират тези неща, но Пауис трябваше да им обясни.

— Смея да кажа, че той е безсилен. Той е просто редови офицер, а Барам е назначен от правителството — каза Лорънс. — Пауис поне ме спаси от бесилото — отпрати ме, когато бях прекалено ядосан, за да се контролирам.

Те стигнаха улица „Странд“. Усиленото улично движение затрудни разговора, освен това трябваше да внимават да не бъдат опръскани със съмнителната сива кал от канавките, която тромавите каруци и наемните файтони запращаха по тротоара. С отшумяването на гнева Лорънс се чувстваше все по-потиснат.

От момента на раздялата той намираше утеха ежедневно да се надява, че скоро това ще приключи — китайците ще проумеят, че Темерер не желае да си тръгва или адмиралтейството ще се откаже от опитите да ги омилостиви. Дори и така, това бе тежка присъда. Двамата не се бяха разделяли за цял ден още от излюпването на Темерер и Лорънс не можеше да измисли какво да прави и как да запълва часовете. Но дори двете дълги седмици бяха нищо, в сравнение с ужасяващото прозрение, че е провалил всичките си шансове. Китайците нямаше да отстъпят и накрая правителството щеше да намери начин да отпрати Темерер — очевидно нямаше нищо против да му наговори куп лъжи за тази цел. Барам най-вероятно вече нямаше да му позволи да види дракона, дори само за да се сбогуват.

Досега Лорънс не си бе позволявал да мисли какъв ще е животът му без Темерер. Невъзможно бе да вземе друг дракон, а флотът нямаше да го приеме обратно. Може би можеше да стане капитан на търговски кораб или капер, но вече нямаше сърце за тази работа, освен това бе събрал настрана добра сума от плячкосване. Можеше да се ожени и да заживее като провинциален джентълмен, но тази възможност, навремето така идилична във въображението му, сега изглеждаше сива и безинтересна.

Най-лошото бе, че едва ли щеше да намери съчувствие. Бившите му познайници щяха да приемат това като късмет, че се е измъкнал, семейството му щеше да ликува, а светът нямаше да забележи липсата му. Във всеки случай в неговата безпътица имаше нещо нелепо — той бе станал летец с голяма неохота, воден единствено от силното си чувство за дълг. От промяната в поста му не бе изминала и година, а вече и тази врата бе затворена за него. Само друг летец, може би дори само друг капитан, би съумял наистина да разбере чувствата му. Без Темерер той щеше да се отдалечи от компанията им, както и самите летци бяха изолирани от останалия свят.

В салона на „Корона и котва“ имаше хора, въпреки че по градските стандарти още беше рано за обяд. Странноприемницата не бе модерна, нито изискана. Клиентелата й се състоеше от селяни, привикнали да се хранят в по-разумни часове. Не беше място за порядъчни дами, нито място, което Лорънс би посещавал доброволно. Роланд привлече няколко безцеремонни и няколко просто любопитни погледа, но никой не си позволи по-голяма волност. Присъствието на Лорънс, с неговите широки рамене и провесена на бедрото парадна сабя, бе достатъчно красноречиво.

Роланд заведе Лорънс в стаята си на горния етаж, предложи му едно грозно кресло и му подаде чаша вино. Той отпи дълго, като се криеше зад чашата от съчувствения й поглед. Боеше се, че лесно ще изпусне юздите.

— Сигурно ти прималява от глад, Лорънс — каза тя.

— Това е малката беля.

Тя позвъни на прислужниците. Скоро дойдоха двама мъже с обилна вечеря — печена кокошка, говеждо със зеленчуци и сос, чийзкейк с мармалад, пай с телешки джолан, задушено червено зеле и малък бисквитен пудинг за десерт. Тя пожела да сервират всичко на масата, вместо да им прислужват, и ги отпрати.

Лорънс мислеше, че няма да може да хапне, но щом видя храната, откри, че все пак е гладен. В последно време се бе хранил криво-ляво благодарение на нередовния си живот и оскъдните порции в евтиния пансион, избран заради близостта му с поделението, в което държаха Темерер. Сега започна да се храни с охота. Говореше почти само Роланд, като го разсейваше със служебни клюки и незначителни историйки.

— Съжалявам, че се лиших от Лойд. Възнамеряват да го зачислят към яйцето Енгълуинг, което се втвърдява в Кинлох Лаган — каза тя за първия си лейтенант.

— Мисля, че съм го виждал — Лорънс малко живна и вдигна глава от чинията. — Яйцето на Обверсария, нали?

— Да, възлагаме му големи надежди — отвърна тя. — Лойд, естествено, изпадна във възторг и аз много се радвам за него. И все пак не е лесно да обучиш нов човек след пет години, когато целият отряд и самият Екзидий не спират да мърморят как правел нещата Лойд. Сандърс обаче е стабилен и с добро сърце. Пратиха го от Гибралтар, когато Гранби отказа поста.

— Какво? Отказал е поста? — викна смаяно Лорънс. Гранби бе неговият първи лейтенант. — Надявам се, не от лоялност към мен.

— Господи, не знаеше ли? — Роланд бе също толкова смаяна. — Гранби бе твърде любезен. Каза, че е благодарен, но предпочита да не сменя поста си. Сигурна бях, че се е консултирал с теб. Реших, че са ти дали някакъв повод за надежда.

— Не — отвърна съвсем тихо Лорънс. — По-вероятно е той да остане без какъвто и да е пост. Съжалявам, че е подминал толкова добра възможност.

Отказът щеше да направи лоша услуга на Гранби. Човек, отхвърлил едно предложение, не можеше скоро да очаква второ, а не след дълго Лорънс нямаше да има влияние, за да му помогне.

— Ужасно съжалявам, че ти дадох още поводи за тревога — каза след малко Роланд. — Адмирал Лентън още не е разформировал вашата част. Само, воден от отчаяние, даде няколко души на Бъркли, на когото не му достигат хора. Всички бяхме убедени, че Максимус е достигнал пълния си ръст, но малко след като ти беше повикан тук, той ни опроверга и дължината му се увеличи с нови петнадесет фута.

Тя добави последното в опит да върне по-ведрия тон на разговора, но това бе невъзможно. Лорънс усети как стомахът му се свива и остави ножа и вилицата в още пълната чиния.

Роланд пусна завесите. Навън почти се беше стъмнило.

— Искаш ли да идем на концерт?

— С радост ще те придружа — механично отвърна той, но тя поклати глава.

— Няма значение, виждам, че няма да ти помогне. По-добре си лягай, скъпи приятелю. Безсмислено е да стоиш буден и да униваш.

Те изгасиха свещите и легнаха един до друг.

— Нямам ни най-малка представа какво ще правя — каза тихо той. Прикритието на тъмнината улесни признанието му. — Нарекох Барам „подлец“ и не мога да му простя, че ме накара да излъжа. Много неджентълменска постъпка. Той обаче не е някой злодей. Ако имаше избор, едва ли би прибягнал до такива машинации.

— Призлява ми, като слушам как се кланя и раболепничи пред чуждоземния принц. — Роланд се подпря на лакът върху възглавниците. — Като курсант бях в пристанището на Кантон с един транспортен кораб, който се прибираше от Индия по заобиколния маршрут. Китайските кораби изглеждат неспособни да устоят на лек дъждец, да не говорим за буря. Драконите им не могат да прелетят океана без почивка, дори да влязат във война с нас.

— Аз си помислих същото, когато чух — отвърна Лорънс. — Няма нужда да прекосяват океана, за да прекратят търговията и да унищожат корабите ни в Индия, ако решат. Освен това имат обща граница с Русия. Ако царят бъде нападнат от изток, това би означавало край на коалицията срещу Бонапарт.

— Не съм забелязала руснаците да са ни помогнали много досега, а парите са долно и жалко оправдание за човек или цяла нация да се държи недостойно — каза Роланд. — Държавата изпита липса на средства и преди време, но ние икономисвахме и въпреки това успяхме да насиним окото на Бонапарт. Във всеки случай не мога да им простя, че те държат настрана от Темерер. Барам още не те е пуснал да го видиш, нали?

— Не, вече втора седмица. В поделението има един свестен пазач — предава му съобщенията ми, информира ме, че се храни добре. Ако обаче поискам да ме вкара при него, и двамата ни чака Военен съд, макар че в момента това едва ли може да ме спре.

Той не си представяше да каже подобно нещо преди година. Не му харесваше и днес, но почтеността сложи думите в устата му. Роланд не възропта, но тя самата беше летец. Тя погали бузата му и го притегли утешително в своите обятия.

Сънят на Лорънс бе прекъснат, той се сепна в тъмната стая. Роланд вече беше станала. Прислужницата, застанала на вратата, се прозяваше и държеше свещник в ръка, който разпръскваше жълта светлина. Тя подаде запечатан плик на Роланд и зачака, като оглеждаше Лорънс с неприкрита похот. Той виновно усети как лицето му пламва и свали поглед, за да се увери, че завивките го прикриват.

Роланд счупи печата, пресегна се и дръпна свещника от ръцете на момичето.

— Това е за теб, свободна си — тя й подаде един шилинг и безцеремонно затвори вратата в лицето й. — Лорънс, трябва веднага да потегля — каза с тих глас и се приближи до леглото, за да запали и другите свещи. — Вести от Дувър — френски конвой, охраняван от дракони, е потеглил към Льо Хавър. Британската флота е по петите му, но с него има един Флам дьо Глор и флотата не може да нападне без подкрепа от въздуха.

— От колко кораба се състои френският конвой, пише ли? — той вече беше станал и нахлузваше бричовете. Огнедишащите представляваха една от най-големите опасности за корабите. Бе отчайващо рисковано дори при наличието на сериозна въздушна подкрепа.

— Тридесет или повече, несъмнено натъпкани догоре с военни материали — каза тя, докато връзваше косата си в стегната плитка. — Виждаш ли някъде куртката ми?

Небето навън добиваше все по-светли оттенъци. Скоро свещите щяха да станат ненужни. Лорънс намери куртката и й помогна да я облече. Част от мислите му вече бяха заети с пресмятането на вероятната мощ на търговските кораби, какъв дял от британската флота трябва да са пратили след тях, колко от корабите ще се доберат до сигурен бряг при безпощадните оръдия на Льо Хавър. Ако вятърът не се бе обърнал от вчера, условията бяха благоприятни за французите. Тридесет кораба с желязо, бакър, живак, барут. Бонапарт може и да не бе морска сила след Трафалгар, но на сушата си оставаше владетелят на Европа и подобна доставка щеше да посрещне нуждите му за месеци наред.

— Подай ми и пелерината, ако обичаш — Роланд прекъсна потока на мислите му. Огромните дипли скриваха мъжките й дрехи и тя сложи качулката на главата си. — Така е добре.

— Момент, идвам с теб — каза Лорънс, навличайки своята куртка. — Надявам се да съм от полза. Ако на Бъркли не му достигат хора на Максимус, мога да опъна някой и друг ремък и да отблъсна някой и друг абордажник. Остави багажа и позвъни на прислугата. Ще наредим да пратят останалите ти вещи в моя пансион.

Те тръгнаха забързано по почти празните улици. Край тях трополяха нощни събирачи на нечистотии със своите зловонни колички, наемници потегляха на своите обиколки в търсене на работа, прислужници с дрънчащи налъми тръгваха към пазара, излизаха стадата животни, а дъхът им побеляваше във въздуха. През нощта се бе спуснала лепкава, остра мъгла, която щипеше кожата като мраз. При липсата на тълпа Роланд нямаше нужда все да оправя пелерината си и двамата вървяха почти тичешком.

Лондонското поделение се намираше недалеч от адмиралтейството, на западния бряг на Темза. Въпреки района, така безкрайно удобен, най-близките постройки бяха опърпани и занемарени. Обитателите им не можеха да си позволят далеч по-дребни неща от един дракон. Някои от къщите бяха изоставени, а група мършави деца надничаше подозрително при преминаването на чужди хора. В уличните канавки се стичаше мътилка от нечистотии. Докато тичаха, Лорънс и Роланд строшиха с ботушите си тънката ледена коричка и зловонието ги последва по петите.

Тукашните улици бяха съвсем безлюдни, но докато бързаха, тежка каруца изскочи от мъглата, сякаш със зли намерения. Роланд дръпна Лорънс на тротоара в последния момент, преди той да бъде завлечен под колелетата. Коларят дори не намали при килването на колата, а изчезна зад ъгъла, без да се извини.

Портите на поделението се открояваха блестящи сред мръсните улици и също толкова неприветливата утрин — с прясно боядисаното си ковано желязо и лъснати месингови дръжки. Беше учудващо, че двама млади морски пехотинци се шляеха наблизо в червените си униформи и с подпрени на стената мускети. Дежурният пазач на входа козирува на Роланд, когато дойде да им отвори, а пехотинците примигаха объркано — в този момент пелерината й бе заметната на раменете и разкриваше трите й златни ивици и не особено надарената й гръд.

Лорънс пристъпи намръщено напред, за да препречи гледката.

— Благодаря, Патсън. Тук ли е куриерът от Дувър? — каза на пазача, веднага щом влязоха.

— Мисля, че ви очаква, сър — отвърна Патсън, посочвайки през рамо с палец, докато затваряше портите. — На първата площадка, заповядайте. Не ги мислете онези — добави той, поглеждайки навъсено морските пехотинци, които изглеждаха сериозно сконфузени. Бяха просто момчета, а Патсън бе едър мъж, бивш оръжейник, чиято превръзка на окото и обгорена червена кожа около нея го правеха още по-страшен. — Ще си поприказвам с тях, не се кахърете.

— Благодаря, Патсън, давай все така — каза Роланд и продължиха. — Какво търсят тук тези зайци? Поне не са офицери, извадихме късмет. Помня как преди дванайсет години един армейски офицер разкрил капитан Сен Жермен, когато я ранили в Тулон. Той вдигна дяволски голяма патардия, историята за малко да стигне до пресата. Идиотска работа.

Само тясна ивица дървета и постройки отделяше поделението от прахоляка и шума на града. Те стигнаха бързо до първата площадка, на която и средно голям дракон едва би успял да разпери криле. Куриерът наистина чакаше — млада Уинчестър, чиито пурпурни криле още не бяха потъмнели като на зряло животно, но бе с пълна сбруя и нетърпелива да потегли.

— Виж ти, Холин! — Лорънс радостно стисна ръката на капитана. Бе доволен да срещне отново водача на наземния си екипаж, но вече в офицерска униформа. — Това ли е твоят дракон?

— Да, сър, това е Елси — отвърна Холин със светнал поглед. — Елси, това е капитан Лорънс. Разказвал съм ти — той ми помогна да те взема.

Уинчестърът обърна глава и изгледа Лорънс с умни, заинтригувани очи. Нямаше и три месеца, беше още дребна, дори за своята порода, но изглеждаше добре гледана, а кожата й лъщеше от чистота.

— Значи вие сте капитанът на Темерер? Благодаря ви, много харесвам моя Холин — изчурулика тя и смушка Холин с толкова голяма привързаност, че едва не го събори.

— Радвам се да помогна и да се запозная с вас — отвърна Лорънс с пресилен ентусиазъм, защото напомнянето извика силна вътрешна болка. Темерер бе тук, на по-малко от петстотин ярда[2] от него, а не можеха да разменят и дума.

Той извърна глава натам, но сгради препречваха гледката. Не можеше да зърне черната му кожа.

Роланд попита Холин:

— Готово ли е всичко? Трябва да потеглим незабавно.

— Тъй вярно, чакаме само телеграмите — отговори Холин. — Пет минути, може да се разтъпчете преди полета.

Изкушението бе огромно. Лорънс преглътна тежко, но самодисциплината му надделя. Едно беше открито да не се подчини на позорна заповед, съвсем друго — да се прокрадва, за да не изпълни неприятна. Ако го направеше сега, това щеше да се отрази зле на Холин и Роланд.

— Само ще вляза в казармата да говоря с Джарвис — каза той вместо това и отиде да търси човека, който ръководеше грижите за Темерер.

Джарвис бе по-възрастен мъж, изгубил голяма част от левите си ръка и крак след неприятно падане от гърба на дракона, при когото служеше като впрегач. След възстановяването си, станало против всякаква логика, бе преназначен на лека служба в лондонското поделение, което се ползваше изключително рядко. Имаше странен несиметричен вид с дървения си крак и металната кука за ръка. Бездействието го беше направило малко ленив и опак, но Лорънс често се проявяваше като добър негов слушател и сега получи топло посрещане.

— Ще бъдеш ли така добър да предадеш съобщение от мен — попита Лорънс, след като отказа чаша чай. — Заминавам за Дувър, да помогна с каквото мога. Не искам Темерер да се измъчва заради мълчанието ми.

— Непременно ще му го предам и ще му го прочета. Ще има нужда, клетият приятел — Джарвис закуцука и донесе мастилница и писалка. Лорънс обърна къс ненужна хартия, за да напише бележката.

— Дебелакът от адмиралтейството дойде пак преди няма половин час с цяла сбирщина морски пехотинци и онези високомерни китайци. Още са там и дрънкат небивалици на животното. Ако не си тръгнат скоро, не отговарям, ако то ги схруска. Грозен морски мизерник. Не знам защо си мисли, че разбира нещо от дракони. Ще ме прощавате, сър — добави бързо Джарвис.

Ръката на Лорънс трепна над листа и мастилото опръска първите няколко реда и масата. Той отговори нещо тривиално и се помъчи да продължи писмото, но думите не идваха. Постоя така над недовършеното изречение, докато нещо едва не го хвърли на земята. Масата се катурна и мастилото се разля по пода. Отвън долетя ужасяващ тътен, като най-тежката буря, като зимна виелица в Северно море.

Перодръжката беше още в ръката му. Той я хвърли и отвори вратата със замах, а Джарвис закуцука след него. Ехото още трептеше във въздуха. Елси седеше на задните си крака и отваряше и затваряше нервно криле, докато Холин и Роланд се мъчеха да я успокоят. Малцината други дракони в поделението също бяха вдигнали глави, надзъртаха над дърветата и съскаха тревожно.

— Лорънс — викна Роланд, но той не й обърна внимание. Вече беше далече, тичаше, а ръката му несъзнателно хвана дръжката на сабята. Той излезе на площадката и видя, че пътят му е препречен от срутени постройки и няколко паднали дървета.

Хиляди години преди римляните да започнат да опитомяват западните породи дракони, китайците вече били майстори в това изкуство. Те ценели красотата и интелигентността повече от военната храброст и гледали с известно високомерие на огнедишащите и плюещите киселина породи, уважавани високо на запад. Техните въздушни легиони били толкова многобройни, че нямали нужда от това, което смятали за евтина показност. Те обаче не презирали всеки един от тези необичайни таланти и в лицето на Селестиала достигнали върха на своите постижения. Той съчетава всички други достойнства с една изтънчена смъртоносна мощ, която китайците наричат „божествен вятър“ — ревът със сила, по-голяма от тази на артилерийски огън.

Лорънс беше виждал само веднъж разрушенията, причинени от божествения вятър — в битката при Дувър, когато Темерер го използва крайно ефикасно срещу Наполеоновите въздушни сили. Тук обаче дърветата бяха понесли удара от упор. Нападали бяха като кибритени клечки, а стволовете им се бяха пръснали на трески. Цялата груба структура на казармите също се бе сгромолясала на земята, едрият хоросан беше напълно раздробен, а тухлите — натрошени и пръснати. Подобни разрушения можеше да причини ураган или земетресение. Внезапно поетичното име на тази сила започна да звучи много по-логично.

Свитата от морски пехотинци лежеше в храстите, опасващи площадката. Лицата им бяха пребледнели и застинали от ужас. От всички тях само Барам се бе задържал на крака. Китайците също не бяха отстъпили, но до един се бяха проснали на земята в покорно преклонение, с изключение на принц Юнсин, който стоеше непоколебимо начело.

Един паднал вековен дъб с още полепнала по корените пръст ги бе оградил в края на площадката. Зад него, с едната лапа на ствола, стоеше Темерер и се извисяваше внушително над главите им.

— Не смейте да ми говорите така — каза, навеждайки глава към Барам. Зъбите му бяха оголени, а заострената яка около главата му бе вдигната и трепереше от гняв. — Не ви вярвам нито за миг и не желая да слушам подобни лъжи. Лорънс никога не би приел друг дракон. Ако сте го отпратили, ще го намеря, а ако сте го наранили…

Той започна да поема дъх за още един рев, гърдите му се издуха като корабно платно в буря и този път злочестите мъже бяха право на пътя му.

— Темерер — извика Лорънс, като се покатери непохватно по руините, спусна се надолу по купчината и не забеляза треските, които се забиха в дрехите и кожата му. — Темерер, аз съм добре, тук съм…

Темерер се обърна рязко още на първата дума и прекоси площадката само с две крачки. Лорънс не помръдна. Сърцето му биеше лудо, но не от страх. Предните лапи със страховитите дълги нокти стъпиха от двете му страни. Лъскавото тяло на Темерер се уви закрилнически около неговото, внушителните люспести страни на животното се издигнаха като блестящи черни стени, а ъгловатата глава полегна до него.

Той положи ръце на муцуната на Темерер и за момент опря буза в мекия му нос. Темерер изрази нещастието си с ниско ръмжене.

— Лорънс, Лорънс, повече не ме изоставяй.

Лорънс преглътна.

— Скъпи приятелю — каза той и замлъкна. Нямаше какво да му отговори.

Двамата стояха, опрели главите си в мълчание, забравили за околния свят, но само за кратко.

— Лорънс — викна Роланд някъде отвън. Беше останала без дъх, а гласът й бе настоятелен. — Темерер, отмести се, приятелю.

Темерер вдигна глава и неохотно се премести колкото да могат да говорят, но през цялото време остана между Лорънс и групата на Барам. Роланд се провря под предната му лапа и застана до Лорънс.

— Знам, че не можеше да не дойдеш при Темерер, но това ще изглежда зле в очите на човек, който не разбира драконите. За Бога, не позволявай на Барам да те въвлече в още нещо. Отговаряй му смирено като на ядосана майка, изпълни всичко, което ти нареди. — Тя тръсна глава. — По дяволите, Лорънс, не ми се иска да те изоставям, когато си в подобно затруднение, но телеграмите пристигнаха, а всяка минута е от значение.

— Естествено, че не можеш да останеш — отвърна той. — В Дувър те очакват, най-вероятно за да поведеш атаката. Ние ще се справим тук, не се бой.

— Каква атака? Битка ли ще има? — Темерер бе подочул разговора. Той сви нокти и погледна далече на изток, сякаш оттук можеше да види как формациите се издигат в небето.

— Тръгвай и се пази, моля те — бързо каза Лорънс на Роланд. — Извини ме пред Холин.

Тя кимна:

— Помъчи се да останеш спокоен. Ще говоря с Лентън преди да потеглим. Корпусът няма да остане безучастен. Достатъчно лошо е, че ви разделиха, а сега и този безобразен натиск — да тревожат всичките дракони по този начин. Това не бива да продължава и никой не може да те вини за постъпката ти.

— Не се тревожи и не се бави нито миг повече. Атаката е по-важна — въодушевено каза той, сякаш вярваше на уверенията й, но и двамата знаеха, че положението е безнадеждно. Лорънс не съжаляваше нито за миг, че се е приближил до Темерер, но открито бе нарушил заповед. Нямаше Военен съд, който да го оправдае. Барам щеше да докаже обвиненията и Лорънс нямаше да може да отрече. Не вярваше да го обесят, това не бе неподчинение на бойното поле и обстоятелствата го оправдаваха до известна степен, но ако още служеше във флота, щяха да го разжалват. Нямаше избор, трябваше да си понесе последствията. Той се усмихна насила, Роланд стисна набързо ръката му и тръгна.

Китайците станаха на крака и си върнаха самообладанието. Изглеждаха по-добре от опърпаните морски пехотинци, които сякаш бяха готови всеки момент да побягнат. Всички заедно тръгнаха да прескачат падналия дъб. По-младият официален пратеник Сун Кай мина пъргаво напред и заедно с един от слугите подаде ръка на принца, за да му помогне да слезе. Юнсин се препъваше в тежката бродирана роба и оставяше по прекършените клони шарена паяжина от блестяща коприна. Ако изпитваше дори част от ужаса, изписан по лицата на англичаните, това по нищо не личеше. Той изглеждаше непоклатим.

Темерер не сваляше от групата свиреп, мрачен поглед.

— Няма да стоя тук, докато всички останали са в битка, независимо какво искат тези хора.

Лорънс го погали утешително по шията.

— Не им позволявай да те разстроят. Запази спокойствие, скъпи приятелю. Нервите няма да подобрят положението ни.

Темерер само изсумтя, а окото му остана приковано в тях. Яката му продължаваше да е вдигната, с насочени шипове. Той не бе в настроение за отстъпки.

Силно пребледнелият Барам не бързаше да доближи Темерер, но Юнсин му заговори остро. Ако се съдеше по жестовете му към Темерер, той повтаряше исканията си настоятелно и гневно. От своя страна, Сун Кай стоеше настрана и изучаваше с внимание Лорънс и Темерер. Най-накрая Барам тръгна намръщено към тях, очевидно намирайки спасение от страха в гнева. Лорънс често бе виждал това държание у мъжете в навечерието на битка.

— Такава е, значи, дисциплината във вашия корпус — започна Барам. Това бе дребнаво и злобно, след като неподчинението вероятно бе спасило живота му. Той самият, изглежда, го осъзнаваше, затова се ядоса още повече. — Но пред мен такива не минават, Лорънс. Ще си получиш заслуженото. Сержант, арестувайте го…

Не чуха края на изречението. Барам потъна, смали се, разпенената му червена уста се отваряше и затваряше като на риба на сухо. Думите станаха недоловими, докато земята се отдалечаваше под краката на Лорънс. Ноктите на Темерер бяха сключени внимателно около тялото му и големите черни криле пореха небето с широки махове нагоре, нагоре, нагоре през мъгливия лондонски въздух, който покриваше със сажди кожата на Темерер и изпъстряше с точици ръцете на Лорънс.

Лорънс се настани удобно в сключените нокти и пътува в мълчание. Белята вече бе сторена и той знаеше, че не е много разумно да иска от Темерер да го връща на земята. В размаха му се усещаше истинска ярост, едва сдържан гняв. Летяха много бързо. Лорънс погледна надолу с известно безпокойство, когато отминаха градските стени. Темерер летеше без сбруя и сигнализация и Лорънс се опасяваше, че оръдията може да се насочат към тях. Това обаче не стана. Темерер имаше характерна черна кожа и тъмносини и перлено сиви ивици по краищата на крилете и бе лесно разпознаваем. Или може би прелетяха твърде бързо, за да предизвикат реакция.

Те оставиха града зад гърба си петнадесет минути след излитането и скоро излязоха от обхвата дори на най-дългоцевния мускет. Под тях пътищата се разклониха през посипаните със сняг хълмове, въздухът замириса на чисто. Темерер увисна за момент във въздуха, тръсна глава, за да падне прахолякът, и кихна шумно. С това пораздруса Лорънс, но после продължи да лети вече с по-спокойно темпо и след още минута-две обърна глава и проговори:

— Добре ли си, Лорънс? Нали не ти е неудобно?

Прозвуча доста угрижен. Лорънс го потупа по лапата, която му бе наблизо.

— Да, добре съм.

— Много съжалявам, че те отнесох така — каза Темерер, поуспокоен от топлината в гласа на Лорънс. — Моля те, не се сърди, не можех да позволя на онзи мъж да те арестува.

— Не се сърдя — отвърна Лорънс. И наистина, в сърцето му имаше единствено непреодолима радост, че лети отново, че чувства потока енергия през тялото на Темерер, дори и по-рационалната му половина да знаеше, че това няма да продължи дълго. — Ни най-малко не те виня, че отлетя, но се боя, че вече трябва да се връщаме.

— Не. Няма да те предам на онзи мъж — твърдо отсече Темерер и Лорънс със страх осъзна, че вижда неговия закрилнически инстинкт в действие. — Той ме излъга, не те допусна до мен, а накрая искаше да те арестува. Трябва да се радва, че не го смачках.

— Скъпи приятелю, не можем да бягаме без посока — каза Лорънс. — Ако го направим, ще станем престъпници. Ще можем да се изхранваме единствено чрез кражби. Ще изоставим всичките си приятели.

— Не съм им от никаква полза, ако седя в поделение в Лондон — Темерер казваше самата истина и Лорънс не намери какво да му отговори. — Но нямам намерение да бягам без посока, макар че — добави замечтано — сигурно щеше да е хубаво да правим, каквото си пожелаем. Едва ли ще се забелязва липсата на няколко овце тук и там. Но не и докато имаме да водим битка.

— О, не — Лорънс погледна слънцето и си даде сметка, че летят на югоизток, право към поделението в Дувър. — Темерер, няма да ни позволят да се включим в битката. Лентън ще трябва да ми нареди да се върна, а ако не се подчиня, ще ме арестува толкова бързо, колкото и Барам, уверявам те.

— Не вярвам адмиралът на Обверсария да те арестува — каза Темерер. — Тя е много мила и винаги е била учтива с мен, макар че е много по-възрастна и е дракон-водач. Пък дори да опита, там са Максимус и Лили, те ще ми помогнат. А ако мъжът от Лондон дойде и отново се опита да те арестува, ще го убия.

Последното той добави с обезпокоителна кръвожадна страст.

Втора глава

Двамата кацнаха в Дувър в разгара на подготовката. Главните впрегачи крещяха заповеди на наземните екипажи, дрънчаха катарами, отекваше дълбокият метален звън на бомбите, които белмените товареха с чували, стрелците зареждаха оръжията си, точилата стържеха по сабите с остър пронизителен звук. Дузина заинтригувани дракони ги проследиха с поглед, други подвикнаха поздрави на Темерер, докато се спускаше към земята. Той им отвърна силно развълнуван. Радостта му растеше, а Лорънс, от своя страна, потъваше в отчаяние.

Темерер кацна на площадката на Обверсария. Тя бе една от най-големите в поделението, както се полага на водач на формация, макар че, като представител на породата Енгълуинг, Обверсария бе малко по-едра от средния ръст и Темерер спокойно си намери място до нея. Тя вече беше със сбруята и екипажът й заемаше местата си. Адмирал Лентън стоеше до нея в пълно бойно снаряжение и само чакаше офицерите му да се качат на борда. Излитаха след броени минути.

— Какви ги вършите? — попита Лентън, още преди Лорънс да се бе освободил от лапата на Темерер. — Роланд каза, че ви е посъветвала да кротувате. В дяволска каша сте се забъркали.

— Сър, съжалявам, че ви поставям в това неудобно положение.

На Лорънс му беше неловко. Чудеше се как да обясни отказа на Темерер да се върне в Лондон, без да звучи сякаш си търси оправдание.

— Вината е моя — обади се Темерер.

Той наведе глава и се опита да изглежда засрамен, но без голям успех. Не можеше да скрие ликуващия блясък в очите си.

— Отведох Лорънс, защото онзи мъж искаше да го арестува.

Това прозвуча самодоволно и Обверсария рязко се протегна и го перна по главата. Успя да го разклати, макар че ръстът й бе наполовина на неговия. Той се сепна и я изгледа с изненада и леко обиден. Тя само изсумтя и каза:

— Трудно се лети с навирен нос. Лентън, мисля, че сме готови.

— Да — отвърна Лентън и присви очи на слънцето, за да провери сбруята й. — Сега нямам време да се занимавам с вас, Лорънс. Това ще почака.

— Разбира се, сър, моля за извинение — тихо каза Лорънс. — Моля, не се бавете заради нас. С ваше позволение, ще изчакаме завръщането ви на площадката на Темерер.

Дори след като бе смъмрен от Обверсария, Темерер се осмели да възрази с тихо ръмжене.

— Не, не, не говорете като някой военен — нетърпеливо рече Лентън. — Млад мъжкар като него не бива да пропуска битка освен ако не е ранен. Този Барам и всички останали в адмиралтейството правят все една и съща проклета грешка. Успеем ли да им обясним, че драконите не са диви зверове, те започват да си внушават, че ще ги приучат към военна дисциплина като хората.

Лорънс отвори уста да отрече, че Темерер може да пренебрегне заповед, но се огледа и я затвори. Драконът ореше нетърпеливо пръстта с огромните си нокти, крилете му бяха почти отворени, очите му отбягваха тези на Лорънс.

— Именно — сухо отбеляза Лентън, когато видя как замлъкна Лорънс. Той въздъхна и, вече успокоен, отметна от челото си прошарен кичур. — Щом онези китайци искат да го отведат, ще стане само по-лошо, ако той бъде ранен в битка без броня и екипаж. Вървете да го подготвите, после ще говорим.

Лорънс не намери думи да изрази благодарността си, но те бяха излишни. Лентън вече се качваше на Обверсария. Наистина нямаше време за губене. Лорънс повика Темерер и хукна пеш към площадката, на която обичайно кацаха, без да го е грижа дали не изглежда нелепо. Обзеха го объркани, екзалтирани мисли, всички до една хаотични. Какво облекчение. Разбира се, че Темерер нямаше да пропусне битката, след минута щяха да са във въздуха. И все пак обстоятелствата не се бяха променили и това можеше да е последният им полет заедно.

Мнозина от хората му седяха навън, лъскаха екипировката, омасляваха юздите без нужда, като се преструваха, че не гледат небето. Бяха мълчаливи и унили. Отначало само се опулиха, когато Лорънс дотича на площадката.

— Къде е Гранби? — попита той. — Стройте се, господа. Пълно бойно снаряжение, веднага.

В това време Темерер долетя и останалите от екипажа наизлязоха да го поздравят, след което всички се втурнаха към оръжията и екипировката. Навремето това се струваше хаотично за навикналия на моряшка дисциплина Лорънс, но благодарение на него нелеката задача по впрягането на дракона се изпълняваше със светкавична скорост.

Сред тази кавалкада от казармата излезе Гранби — висок млад офицер, тъмнокос и върлинест. Светлата му кожа, обикновено загоряла и обелила се от всекидневните полети, беше невредима след седмиците, прекарани на земята. За разлика от Лорънс, той бе потомствен авиатор и отначало познанството им не мина без търкания. Както много други летци, той възнегодува, че първокласен дракон като Темерер е в ръцете на морски офицер. Но негодуванието му се изпари след първата им обща битка и Лорънс не бе съжалил, че го е взел за свой първи лейтенант, въпреки видимата разлика в характерите им. От уважение Гранби направи опит да спазва формалностите, които за джентълмена Лорънс бяха естествени като въздуха, който дишаше, но това държание не пусна корен. Както повечето летци, възпитавани от седемгодишна възраст далеч от изисканото общество, той бе свикнал на по-свободни обноски, които страничният наблюдател би сбъркал с разпуснатост.

— Лорънс, дяволски се радвам да ви видя — каза той сега и сграбчи ръката на Лорънс, без да съзнава колко неуместно се обръща към командващия си офицер, при това, без да козирува. В същото време се мъчеше да закачи меча си с една ръка.

— Да не би да са размислили? Не очаквах да проявят здрав разум, но ще съм първият, който ще ги помоли за прошка, ако са се отказали от това хрумване да го пратят в Китай.

Лорънс отдавна бе приел, че това не е проява на неуважение. В момента почти не забелязваше фамилиарността. Горчиво съжали, че ще разочарова Гранби, особено сега, когато знаеше, че от лоялност той е отказал първокласна служба.

— Опасявам се, че не, Джон, но сега няма време да ви обяснявам. Трябва веднага да излетим с Темерер. Намалете наполовина обичайното въоръжение и оставете бомбите. Флотата ни няма да е доволна, ако потопим корабите, а ако се наложи, Темерер ще причини повече щети със своя рев.

— Прав сте — каза Гранби и веднага се втурна към другия край на площадката, раздавайки заповеди наляво и надясно.

Голямата кожена сбруя бе изнесена за два пъти по-кратко време и Темерер се постара да помогне с каквото може. Сви се ниско до земята, за да улесни мъжете да нагласят широките ремъци, които носеха цялата тежест. Също толкова бързо му бе сложена металната ризница за гърдите.

— Без церемониалности — каза Лорънс и войниците се качиха един през друг на борда, като пренебрегнаха обичайния ред.

— Съжалявам да ви го съобщя, но сме с десет души по-малко — рече Гранби, когато се върна при него. — По искане на адмирала пратих шест души в екипа на Максимус, а останалите… — той се поколеба.

— Да — Лорънс му спести неудобството.

Мъжете несъмнено бяха останали недоволни, задето не участват в сраженията. Четиримата отсъстващи се бяха измъкнали в търсене на по-приятната утеха на бутилката или жените, отколкото усилната работа можеше да им предложи. Той се радваше, че са само четирима, и нямаше намерение после да им трие сол на главите. Чувстваше, че в момента не разполага с моралното основание.

— Ще се справим, но ако някой от наземния екипаж е вещ с пищова или сабята и не се бои от високото, ще го вземем, стига да иска.

Самият той вече се бе преоблякъл в тежката кожена куртка, с която влизаше в битка, и закопчаваше колана си. Недалеч се чу врявата на много гласове. Лорънс погледна натам. По-малките дракони отлитаха и той разпозна Дулсия и сиво-синия Нитидос. Те бяха в задната позиция на своята формация и сега летяха в кръг и чакаха останалите да се издигнат.

— Лорънс, още ли не си готов? Моля те, побързай, другите вече излитат — нетърпеливо рече Темерер и надигна глава, за да се огледа. Средно големите дракони също вече се издигаха над главите им.

Гранби скочи на борда заедно с двамата високи млади впрегачи Уилоуби и Портър. Лорънс ги изчака да се закачат за халките на сбруята и тогава каза:

— Готово, изпробвай ни.

Това бе ритуал на безопасността, който не можеха да пренебрегнат — Темерер се изправи на задни лапи и се изтръска, за да се увери, че сбруята и всички мъже са здраво вързани.

— По-силно — викна Лорънс.

Темерер не се бе постарал особено, защото бързаше да отлети. Този път изсумтя, но се подчини. Отново нищо не изпадна от него.

— Всичко е наред, качвай се на борда — каза, като стъпи тежко на земята и подаде предната си лапа.

Лорънс се покачи на лапата и бе метнат доста припряно на обичайното си място на врата на Темерер. Не възрази. Беше радостен, в екстаз от всеки детайл — сладостния звук от щракването на държача, хлъзгавината на намаслените каиши на юздите. Под него мускулите на Темерер се стегнаха за началния скок.

Внезапно иззад дърветата на север от тях изскочи Максимус. Внушителното му тяло в червено и златисто бе по-голямо отпреди, както бе съобщила Роланд. Той все още бе единственият Копър Регал, разпределен на Ламанша, и засенчваше всички останали създания, както и огромна част от слънцето. Темерер изцвили от радост и скочи след него, като във възбудата си размаха твърде бързо черните си крила.

— По-кротко — извика Лорънс. Темерер кимна в знак на съгласие, но скоростта им остана висока.

— Максимус, Максимус, виж, върнах се! — викна Темерер. Той зае място редом до големия дракон и двата заедно се издигнаха до летателната височина на формацията.

— Отведох Лорънс от Лондон — триумфиращо добави той с, както си мислеше, поверителен шепот. — Искаха да го арестуват.

— Убил ли е някого? — попита Максимус с интерес и без капчица неодобрение в дълбокия си, отекващ глас. — Радвам се, че се върнахте. Докато те нямаше, ме караха да летя в средата, а там всичките маневри са различни.

— Не — отвърна Темерер, — той просто дойде да говори с мен, въпреки че някакъв дебел дъртак му бил забранил, според мен напълно неоснователно.

— По-добре затвори устата на този твой вироглав дракон — извика Бъркли от гърба на Максимус, докато Лорънс клатеше отчаяно глава и се мъчеше да не забелязва любопитните погледи на младите мичмани.

— Темерер, моля те, не забравяй, че сме на работа.

Лорънс се опита да прозвучи строго, но всъщност нямаше смисъл да пази случилото се в тайна. Новината щеше да се разчуе до седмица. Скоро щяха да се принудят да поемат последствията. Нямаше нищо лошо в това да остави Темерер да се наслади на момента, докато още може.

— Лорънс — каза Гранби иззад рамото му, — в бързината натоварихме мунициите на обичайното място отляво, но не взехме бомбите да уравновесят тежестта. Трябва да пренаредим товара.

— Ще успеете ли, преди да нападнем? О, мили боже! — една мисъл осени Лорънс. — Не знам позицията на конвоя, ти знаеш ли я?

Гранби поклати засрамено глава и Лорънс преглътна гордостта си:

— Бъркли, къде отиваме?

Мъжете на гърба на Максимус дружно избухнаха в смях. Бъркли се провикна:

— Право в ада, ха-ха-ха! — новият изблик на смях почти заглуши координатите, които той изрева.

— Значи полетът е петнадесет минути — пресметна наум Лорънс — и поне пет от тях трябва да запазим за молитвата.

Гранби кимна.

— Ще успеем — каза и тръгна да слиза, за да организира операцията.

Той взе да разкача и закача с оттренирано движение държаните по разположените на равно разстояние халки, които водеха надолу към товарните мрежи, провесени под корема на Темерер.

Останалите дракони от формацията вече се бяха подредили, когато Темерер и Максимус се издигнаха до дефанзивните си позиции най-отзад. Лорънс забеляза, че флагът за водач на формацията се вееше на гърба на Лили. Това означаваше, че по време на отсъствието им командването най-после бе дадено на капитан Харкорт. Той се зарадва да види промяната. На сигналчика му беше трудно да следи дракона по фланга и да държи под око този пред него, но драконите винаги инстинктивно следваха водача, независимо от формалното старшинство.

Той все пак се чувстваше необичайно от факта, че ще приема заповеди от едно двайсетгодишно момиче. Харкорт бе много млад офицер, повишен набързо в резултат на изненадалото ги ранно излюпване на Лили. Във въздушния корпус обаче командването следваше способностите на драконите, а един рядък плюещ киселина Лонгуинг бе твърде ценен, за да бъде разположен другаде освен в центъра на формацията, дори и да приемаше капитан единствено от женски пол.

— Сигнал от адмирала „Пристъпете към изпълнение“ — викна сигналчикът Търнър.

Миг по-късно откъм Лили дойде сигналът за сгъстяване на формацията и драконите намалиха дистанцията, като достигнаха скорост на летене от седемнадесет възела. Темпото беше леко за Темерер, но максимално за по-продължителен период за Йелоу Рийпърите и огромния Максимус.

На Лорънс му остана време да смаже сабята в ножницата и да зареди пищовите си. Гранби беше долу и надвикваше вятъра със заповедите си. Не звучеше истерично и Лорънс имаше пълно доверие в способността му да приключи навреме задачата. Драконите представляваха внушителна формация, макар че това не бяха многобройните сили от битката при Дувър през октомври, които бяха парирали Наполеоновия опит за инвазия.

В онази битка бяха принудени да пратят в боя всички налични дракони, дори дребните куриери, защото повечето от бойните бяха на юг, при Трафалгар. Днес формацията на Екзидий и капитан Роланд отново бе начело с десет дракона, като най-малкият от тях бе среден на ръст Йелоу Рийпър. Всички те летяха в идеален строй, нито едно крило не нарушаваше синхрона — умение, придобито от многогодишния опит.

Формацията на Лили още не бе така внушителна. Зад нея летяха едва шест дракона. Фланговете и крайните позиции се поддържаха от по-малки и по-маневрени животни с по-опитни офицери, които щяха да компенсират грешките от неопитността на Лили или на Максимус и Темерер от задните редици. Дори след като сгъстиха строя, Лорънс видя Сътън, капитана на Месория, да се изправя на гърба й от средата на формацията и да поглежда назад към тях, за да се увери, че всичко е наред. Лорънс вдигна утвърдително ръка и видя, че същото е сторил и Бъркли.

Платната на френския конвой и британските кораби се забелязваха дълго преди да влязат в обсега на драконите. В сцената имаше нещо грандиозно, сякаш шахматни фигури заемаха местата си. Британската флотилия напредваше припряно към многобройните търговски кораби на французите. Хоризонтът бе покрит с великолепни бели платна, сред които се вееха английските цветове. Гранби се покатери по раменния ремък и зае място до Лорънс.

— Мисля, че всичко е наред.

— Много добре — каза разсеяно Лорънс.

Цялото му внимание беше насочено към британската флотилия, която той наблюдаваше с бинокъл през рамото на Темерер. В голямата си част тя се състоеше от бързоходни фрегати, наред с разнородна колекция от по-малки шлепове и няколко шестдесет и четири и седемдесет и четири оръдейни. Кралската флота нямаше да рискува големите си кораби от първи и втори ранг срещу огнедишащ дракон. Една успешна атака лесно щеше да прати в небето някой френски трипалубен, натъпкан с барут, а наред с него — и дузина от по-малките плавателни съдове.

— Всички по местата, господин Харли — рече Лорънс и се стегна.

Мичманите забързаха да сложат червена сигнална лента на сбруята. Стрелците, разположени по гърба на Темерер, частично се спуснаха отстрани на тялото му и насочиха оръжия, а останалите топмени се приведоха ниско с пищови в ръце.

Екзидий и другите дракони от голямата формация се снишиха над британските военни кораби, но оставиха полесражението на тях, като заеха важна дефанзивна позиция. Лили увеличи скоростта и Темерер издаде напрегнато ръмжене, което се усети през кожата му. Лорънс отдели един миг да се наведе и да сложи ръка отстрани на врата му. Нямаше нужда от думи. Той почувства леко облекчение на напрежението на животното, после се изправи и отново нахлузи кожената си ръкавица.

— Враг на хоризонта — слабо, но ясно доловимо се чу пискливият глас на предния съгледвач на Лили.

Думите дойдоха с вятъра, а след миг бяха повторени от младия Алън, разположен близо до крилото на Темерер.

Мъжете дружно замърмориха и Лорънс отново отвори бинокъла си, за да огледа.

— La Crabe Grande[3], мисля — каза той, подавайки бинокъла на Гранби, като тайно се надяваше произношението му да не е съвсем нетърпимо.

Почти сигурен беше, че е разпознал правилно типа на формацията, въпреки че нямаше голям опит във въздушните акции. Не бяха много строевете с по четиринадесет дракона, а формата бе силно отличима с двата си подобни на щипци реда от по-дребни животни, разположени от двете страни на групираните в центъра по-едри.

Флам дьо Глорът не се забелязваше лесно. Наблизо летяха дракони с подобна окраска за отвличане на вниманието — два от породата Папийон Ноар[4], чиито естествени сини и зелени ивици бяха боядисани в жълто, за да объркват отдалече наблюдателя.

— Ха, видях къде е! Това е Аксендар — каза Гранби, като върна бинокъла и посочи. — От задния й ляв крак липсва един нокът и е сляпа с дясното око. Хубавичко я отупахме в битката на славния първи юни.

— Виждам я. Господин Харли, предайте на всички съгледвачи. Темерер — викна той през рупора, — виждаш ли Флам дьо Глора? Тя е онази най-ниско и вдясно, с липсващия нокът. Сляпа е с дясното око.

— Видях — нетърпеливо каза Темерер и обърна леко глава. — Нападаме ли я?

— Първата ни задача е да не й позволяваме да напада нашите кораби. Дръж я под око — отвърна Лорънс и Темерер кимна бързо в отговор.

Лорънс пъхна бинокъла в малката кесийка, закачена на юздата. Вече нямаше нужда от него.

— Най-добре слез отдолу, Джон — рече. — Очаквам да предприемат абордаж с няколко от онези леки приятелчета в края на строя.

През цялото това време те бързо скъсяваха дистанцията. Внезапно моментът настъпи. Французите се обърнаха в съвършен унисон, без нито един дракон да изпадне от формацията, грациозно като птиче ято. Отнякъде се чу тихо подсвиркване. Гледката наистина бе внушителна, но Лорънс се намръщи, въпреки че сърцето му неволно запрепуска.

— Тишина!

Единият от Папийоните беше точно пред тях с широко отворена паст, сякаш за да бълва пламъци, които обаче не можеше да създаде. Лорънс се почувства странно развеселен от гледката на дракон, който се преструва. От мястото си отзад Темерер не можеше да нададе рев, не и когато Месория и Лили му бяха на пътя. Той обаче не се отказа, а вдигна лапи с извадени нокти и когато двете формации се сляха и разбъркаха, той и Папийонът се сблъскаха със сила, от която членовете на двата екипажа изпопадаха. Лорънс сграбчи юздата и успя да се изправи на крака.

— Хвани се тук, Алън — каза и протегна ръка.

Юношата висеше на ремъците си и бясно размахваше ръце и крака като някоя обърната костенурка. Той съумя да се хване със скобите и здраво се вкопчи. Лицето му бе пребледняло, със зеленикави оттенъци. Той беше нов, също като останалите съгледвачи. Нямаше и дванадесет години и още не се бе научил да внимава при спирането на дракона и при началото на битка.

Темерер дереше и хапеше, пляскаше лудо с криле и се мъчеше да не пуска Папийона. Френският дракон бе по-лек и единственото, което искаше в момента, бе да се освободи и да се върне в своята формация.

— Задръжте позициите си — викна Лорънс.

Най-важното в онзи миг беше формацията да не се разпада. Темерер неохотно пусна Папийона и се върна в строя. В далечината под тях дойде звукът от първия оръдеен залп. Беше от британски кораб, който се надяваше, с известен късмет, да събори някоя и друга мачта на французите. Това бе малко вероятно, но щеше да донесе на мъжете подходящо разположение на духа. Лорънс дочу зад гърба си тракане и дрънчене от презареждането на оръжията. Юздата все още изглеждаше в ред, не се виждаха струйки кръв и Темерер летеше добре. Нямаше време да го попита как е, защото Лили отново ги поведе право към вражеската формация.

Този път французите не оказаха съпротива. Вместо това драконите се разпръснаха — хаотично, както се стори на Лорънс, преди да забележи колко добре са се ситуирали. Четири от по-малките дракони се стрелнаха нагоре, останалите се снишиха на стотина фута[5], а Аксендар отново се изгуби сред маскираните примамки.

Вече нямаше ясна мишена, а с драконите над главите им формацията ставаше опасно уязвима. От гърба на Лили се развя флагът „влезте в близка битка с неприятеля“. Това им даде знак, че могат да се пръснат и да се бият самостоятелно. Темерер разчиташе флаговете не по-зле от всеки сигналчик и незабавно се хвърли към маскирания дракон с кървавите драскотини, нетърпелив да довърши започнатото.

— Не, Темерер — каза Лорънс, защото възнамеряваше да го прати след самата Аксендар, но закъсня.

Два от по-малките дракони, и двата от породата Пешьор Рай, се бяха устремили към тях от две различни посоки.

— Готови за отблъскване на абордажниците! — викна зад гърба му лейтенант Ферис, капитанът на топмените.

Двама от най-яките курсанти заеха позиции точно зад Лорънс. Той ги изгледа през рамо и сви устни. Все още му беше неудобно да е толкова защитен, сякаш се криеше малодушно зад другите. Налагаше се обаче да търпи, защото никой дракон нямаше да се бие, ако капитанът му е с опряна в гърлото сабя.

Темерер се задоволи да одраска още веднъж рамото на бягащия си съперник и зави, като се сгъна почти надве. Преследвачите му го отминаха и се наложи да се връщат — тази спечелена минута в момента бе по-ценна от злато. Лорънс хвърли едно око на полесражението. Бързите лекобойни дракони се стрелкаха и парираха английските, а по-едрите отново сформираха ядро и поддържаха темпото на конвоя.

Погледът на Лорънс бе привлечен от заслепяваща бомба, а миг по-късно дойде свистенето на лютите снаряди, които долитаха от френските кораби. Иморталис, един друг член на формацията им, се бе снишил с една идея повече от безопасното в преследването на вражески дракон. За щастие не го улучиха и гранатата го удари по рамото вместо в лицето. По-голямата част от пипера се изсипа надолу към морето, но останалото количество бе достатъчно да разкиха клетото животно така, че то се върна с десет дължини назад.

— Дигби, маркирай тази височина — каза Лорънс.

Задължение на съгледвачите от щирборда бе да предупреждават, когато се навлиза в обсега на вражеските оръжия отдолу. Дигби взе малък топовен снаряд, проби го и го върза за измервателното въже, след което го преметна през рамото на Темерер. Взе да отпуска тънката копринена връв. Възлите, отбелязващи всеки петдесет ярда, се заизнизваха през пръстите му.

— Шест до обекта, седемнадесет до водата — каза, като отброи от височината на Иморталис, и отряза въжето. — Обсег на лютите оръдия петстотин и петдесет ярда, сър.

Той върза нова тежест на въжето, за да го подготви за следващото измерване. Обсегът бе по-малък от обикновено. Да не би французите да се въздържаха, за да подмамят по-опасните дракони в ниското, или вятърът забавяше изстрелите им?

— Поддържай шестстотин ярда височина, Темерер — викна Лорънс. За момента предпазливостта бе най-удачна.

— Сър, водачът ни сигнализира да заемем позиция на левия фланг на Максимус — рече Търнър.

Не можеха да стигнат непосредствено до него. Двата Пешьора бяха отзад, опитваха се да доближат фланговете на Темерер и да качат хора на борда му, въпреки че летяха някак особено, не в права линия.

— Какво са наумили? — попита Мартин и в този момент отговорът осени Лорънс.

— Боят се да не станат мишени за неговия рев — каза той достатъчно силно, че да го чуе и Темерер.

Темерер изпръхтя презрително, спря рязко насред небето и застана с лице към двойката с високо вдигната яка. По-малките дракони, без съмнение уплашени от това представление, инстинктивно се оттеглиха назад, разкривайки целта.

— Ха! — Темерер закръжи на едно място, доволен от страха, който неговата мощ предизвика.

На Лорънс му се наложи да дръпне юздите, за да привлече вниманието му към сигнала, който драконът още не бе видял.

— А, разбирам — каза той и се втурна напред, за да заеме позиция отляво на Максимус.

Лили вече летеше отдясно. Намеренията на Харкорт бяха ясни.

— Всички да залегнат — нареди Лорънс и още докато даваше заповедта, се приведе плътно до тила на Темерер.

Веднага щом заеха позиция, Бъркли прати Максимус с удивителна скорост напред, право в групираните в центъра френски дракони. Темерер задиша тежко, яката му се вдигна. Полетяха толкова бързо, че очите на Лорънс се насълзиха от вятъра, но той все пак видя Лили да се засилва за същата маневра. Максимус наведе глава и връхлетя право върху френските дракони, като просто разбутваше редиците им, благодарение на огромното си физическо превъзходство. Драконите отскачаха от двете му страни само за да налетят на рева на Темерер и киселинните струи на Лили.

Отекнаха викове на болка. Ремъците на първите загинали войници бяха отрязани и те полетяха към океана, отпуснати като парцалени кукли. Френските дракони почти спряха настъплението си, много от тях се пръснаха в паника, този път без определена стратегия. В този момент Максимус, Темерер и Лили направиха пробива. Формацията бе разбита и от Аксендар ги делеше само един Пети Шевалиер, малко по-едър от Темерер, и другият дракон примамка.

Те забавиха ход. Максимус бе останал без дъх и с мъка поддържаше летателната височина. Харкорт махаше обезумяло на Лорънс и с пресипнал глас крещеше в рупора: „Нападни я!“, въпреки че лентата, сигнализираща това, вече се вееше от гърба на Лили. Лорънс потупа Темерер и поеха напред. Лили избълва още една струя киселина и двамата защитници отскочиха встрани, като направиха достатъчно място на Темерер и той се шмугна между тях.

Отдолу дойде гласът на Гранби:

— Внимание, абордажници!

Няколко французи бяха скочили на гърба на Темерер. Лорънс нямаше време да погледне натам — Аксендар се виеше точно пред лицето му, на някакви си десет ярда от него. Дясното й око бе замъглено, лявото — зло и втренчено, с бледожълта зеница в центъра на черната еклера[6]. Тя имаше дълги, тънки рогове, извити дъгообразно от челото до самия ръб на челюстта. Отвори уста и въздухът потрепера от горещината на пламъците, които тя избълва върху тях. В онзи кратък миг, когато надникна в червената паст, Лорънс си помисли, че гледа в бездната на ада. После Темерер прибра криле и полетя надолу като камък.

Стомахът на Лорънс подскочи. Зад себе си той чу трополене и викове на изненада. И нападатели, и свои изгубиха опората под краката си. Сякаш само миг измина, преди Темерер отново да разпери криле, а вече бяха паднали много ниско и Аксендар бързо се отдалечаваше от тях, за да се върне долу при конвоя.

Най-крайните френски кораби бяха навлезли в обсега на оръдията на английските бойни кораби. Тътенът на оръдейните залпове се засили, примесен със сяра и пушек. Най-бързите фрегати вече се бяха придвижили напред, бяха подминали търговските кораби под обстрел и продължаваха към по-богатата плячка. По този начин обаче напуснаха заслона на Екзидиевата формация и Аксендар се спусна към тях. Екипажът й мяташе запалителни гранати с големината на юмрук, които тя обгръщаше с пламъци по пътя им към уязвимите британски кораби.

Повече от половината гранати падаха в морето. С Темерер по петите Аксендар не можеше да се сниши достатъчно, та мерникът на хората й да е по-точен. Лорънс обаче видя няколко да избухват в пламъци. Тънките метални снаряди се разпукваха при падането си на палубите и нафтата в тях се възпламеняваше и разстилаше в огнена локва.

Темерер изръмжа гневно, когато видя как огънят погълна платната на една от фрегатите, и мигновено усили скоростта, с която летеше след Аксендар. Той се бе излюпил на палуба, бе прекарал в открито море първите три седмици от живота си и обичаше корабите. Лорънс споделяше неговия гняв и го пришпори с думи и потупване. Той бе погълнат от преследването на Аксендар и се оглеждаше за други дракони, които можеше да й окажат подкрепа, но бе изкаран много неприятно от целенасочената си вглъбеност. Кроин, един от топмените, падна отгоре му, преди да се търколи от гърба на Темерер със зяпнала уста и протегнати ръце — ремъците му се бяха скъсали.

Той не успя да се хване за юздата, пръстите му се плъзнаха по гладката кожа на Темерер. Лорънс посегна да го сграбчи, но напразно. Момчето падна, размахва ръце в празното пространство в продължение на четвърт миля и се изгуби във водата със слаб плисък. Повече не го видяха. Точно след него падна един от вражеските войници на борда, но той вече бе мъртъв и се понесе надолу с отпуснато тяло. Лорънс разхлаби ремъците си и се изправи с извадени пищови. На борда имаше още седмина абордажници и те се биеха с всички сили. Единият, с лейтенантските нашивки, бе само на няколко крачки и в близка схватка с Куорли, вторият курсант, който трябваше да прикрива Лорънс.

Когато Лорънс стъпи на крака, лейтенантът отметна със сабя ръката на Куорли и го прободе със страховития дълъг нож в лявата си ръка. Куорли изпусна своята сабя и се хвана за раната; падна на земята и започна да плюе кръв. Лорънс имаше възможност за чист изстрел, но точно зад лейтенанта един друг от абордажниците бе съборил Мартин на колене. Гърлото на стрелеца на крилото бе открито за камата на неприятеля.

Лорънс се прицели и стреля. Мъжът падна по гръб с кървяща дупка в гърдите и Мартин се изправи на крака. Преди Лорънс да се прицели наново, лейтенантът пое риска да пререже собствените си ремъци. Той прескочи мъртвото тяло на Куорли и се хвана за ръката на Лорънс хем за да се подпре, хем да изтласка пистолета. Това бе необикновена маневра, независимо дали бе в резултат на храброст, или на безразсъдство.

— Браво! — неволно рече Лорънс.

Французинът го изгледа изненадано, но после се усмихна с нелепо момчешко изражение на опръсканото си с кръв лице и вдигна сабя. Лорънс, разбира се, разполагаше с нечестно предимство. Мъртъв бе безполезен, защото драконът, чийто капитан бъдеше убит, се обръщаше крайно освирепял към врага — безконтролен и изключително опасен. Французинът не искаше Лорънс мъртъв, а пленник, затова бе извънредно предпазлив, докато Лорънс можеше спокойно да се прицели и да го убие с най-добрия си изстрел.

В момента обаче това не бе особено уместно. Битката бе нетипична. Двамата стояха в тясната основа на тила на Темерер. Бяха така близо един до друг, че Лорънс се възползваше от опората на високия лейтенант, а французинът не пускаше Лорънс, без когото със сигурност щеше да падне. Вместо да се дуелират истински, те повече се бутаха един друг. Остриетата на сабите им не се раздалечаваха на повече от един-два инча и Лорънс започна да си мисли, че двубоят ще свърши само ако единият от тях падне.

Лорънс рискува да направи една стъпка. Това му позволи леко да се извърти и да вижда останалата част от битката над рамото на лейтенанта. Мартин и Ферис продължаваха да се бият, няколко от стрелците също, но ги превъзхождаха числено и дори само още двама вражески войници да минеха напред, Лорънс щеше да се озове в голямо затруднение. Няколко от белмените правеха опити да се качат горе, но двама от абордажниците бяха заели позиции да ги отблъскват. Джонсън бе прободен пред очите на Лорънс и падна.

— Vive l’Empereur[7] — окуражи хората си лейтенантът и се огледа.

Той набра смелост от изгодната си позиция и атакува отново, като се целеше в крака на Лорънс. Лорънс отклони удара, но сабята му издрънча странно при съприкосновението и с неприятна изненада той осъзна, че се бие с парадното оръжие, с което се бе явил предния ден в адмиралтейството. Така и не бе имал възможност да го смени.

Той започна да се бие с по-ограничени движения. Стараеше се да не посреща оръжието на французина с долната половина на своята сабя, та ако тя се счупеше, да му остане поне част от острието. Последва нов силен удар към дясната му ръка. Той отблъсна и него, но този път наистина се отчупиха пет инча от острието, които оставиха тънка драскотина по челюстта му, преди да отлетят, златисточервени от отразения огън.

Французинът разбра, че сабята е слаба и я засипа с удари, за да я раздроби на парчета. Поредното нападение — и замина още една част от острието. Сега Лорънс се дуелираше с някакви си шест инча стомана с фалшиви брилянти по посребрената дръжка, които блещукаха подигравателно и нелепо. Той стисна зъби. Нямаше да се предаде и да стане свидетел как французите пленяват Темерер. Проклет да беше, ако допуснеше това. Можеше да скочи с вик от борда и имаше надежда Темерер да го хване. Ако ли пък не, поне нямаше да е отговорен за предаването на дракона в ръцете на Наполеон.

Тогава дочу вик — Гранби се появи по задния опашен ремък, катереше се без държачи и промуши войника, който пазеше левия коремен ремък. Мъжът падна мъртъв и шест белмени почти едновременно изскочиха на горната палуба. Останалите абордажници се събраха в плътна групичка, но трябваше да се предадат или да умрат. Мартин, подпомогнат от белмените, вече се бе освободил и прескачаше тялото на Куорли с извадена сабя.

— Ah, voici un joli gâchis[8]! - c отчаян тон изрече лейтенантът и направи последен храбър опит да приклещи с острието си дръжката на Лорънсовата сабя.

Изби я със страшен замах от ръката на Лорънс, но точно в този момент се олюля изненадано, а от носа му бликна кръв. Той падна ничком в ръцете на Лорънс. Младият Дигби стоеше колебливо зад него, а в ръка стискаше измервателното въже с вързания в края топовен снаряд. Бе се прокраднал от съгледваческия си пост на рамото на Темерер и бе ударил французина по главата.

— Браво на теб — рече Лорънс, след като разбра какво се бе случило.

Момчето се изчерви от гордост.

— Господин Мартин, ако обичате, свалете този мъж в лазарета — Лорънс подаде безжизненото тяло на французина. — Той се би като лъв.

— Слушам, сър! — устните на Мартин продължаваха да мърдат.

Той казваше още нещо, но тътенът отгоре заглушаваше думите му. Това бе последното, което Лорънс чу.

Ниският и опасен грохот от рева на Темерер проникна през мъглата на безсъзнанието. Лорънс опита да помръдне и да се огледа, но светлината заслепи болезнено очите му, а единият му крак въобще не реагира. Той опипа бедрото си и откри, че е заплетено в кожените ремъци на сбруята, а там, където една от катарамите бе разкъсала бричовете и кожата му, лепнеше от кръв. За миг помисли, че може да са пленени, но чу английска реч, а после разпозна крясъците на Барам и ожесточените думи на Гранби:

— Не, сър, не пристъпвайте още напред, по дяволите! Темерер, ако тези мъже се опитат да направят нещо, може да ги свалиш.

Лорънс се помъчи да се надигне и изведнъж го подхванаха нечии грижовни ръце.

— Внимателно, сър, добре ли сте? — това бе младият Дигби, който му пъхна в ръцете протекъл мях с вода.

Лорънс накваси устни, но не посмя да преглътне. Стомахът му бушуваше.

— Помогни ми да се изправя — каза дрезгаво и се опита да отвори очи поне малко.

— Не бива, сър — прошепна настойчиво Дигби. — Ударихте си лошо главата, а тези хора дойдоха да ви арестуват. Гранби каза да ви държим далеч от очите им и да чакаме адмирала.

Той бе скрит зад предния крак на Темерер и лежеше върху отъпканата пръст на летателната площадка. Съгледвачите Дигби и Алън се бяха навели над него от двете му страни. Вадички тъмна кръв се стичаха по хълбока на Темерер и оцветяваха пръстта в черно.

— Той е ранен — рязко каза Лорънс и отново се помъчи да се изправи.

— Господин Кейнс отиде за превръзки, сър. Един Пешьор ни удари през раменете, но останаха само драскотини — отвърна Дигби, като му попречи да стане.

Справи се успешно, защото Лорънс въобще не можеше да свие изкълчения си крак, камо ли да отпусне тежестта си върху него.

— Не бива да ставате, сър. Бейлзуърт отиде за носилка.

— Достатъчно, помогни ми да стана — рязко рече Лорънс.

Лентън не можеше да пристигне толкова скоро след битката, а той нямаше намерение да се излежава и да остави ситуацията да се влоши. Накара Дигби и Алън да му помогнат да се изправи и докато двамата мичмани се превиваха под тежестта му, излезе с накуцване от укритието си.

Барам бе там с дузина морски пехотинци и това не бяха неопитните момчета от ескорта му в Лондон, а обръгнали стари войници, които носеха оръдие с люти снаряди. То бе малко и късоцевно, но при това разстояние не им трябваше повече. Лицето на Барам беше станало мораво от препирнята с Гранби в края на площадката. В този момент той зърна Лорънс и присви очи.

— Ето ви и вас. Наистина ли мислехте, че може да се скриете тук като някой страхливец? Веднага се отдалечете от животното! Сержант, вървете да го арестувате.

— Няма да доближавате Лорънс!

Темерер се озъби на войниците, преди Лорънс да може да отговори, и вдигна лапа с извадени нокти, готов да ги нападне. Кръвта по раменете и врата му придаваше особено свиреп вид, голямата му яка бе вдигната заплашително. Мъжете се отдръпнаха, но сержантът каза с равен глас:

— Насочете оръдието, ефрейтор — и направи жест към останалите да вдигнат мускетите си.

Лорънс викна притеснено:

— Темерер, престани, успокой се, за Бога! — но без резултат.

Темерер бе изпаднал в дива ярост и не му обърна внимание. Дори мускетите да не го нараняха сериозно, лютите снаряди щяха да го заслепят и ядосат още повече. Лесно щяха да го докарат до абсолютно неконтролируем бяс, опасен както за него, така и за околните.

Дърветата в западна посока внезапно се разклатиха и от тях се надигна огромното туловище на Максимус. Той отметна глава в страховита прозявка, разкривайки редиците остри зъби, и се изтръска.

— Не свърши ли битката? Каква е тази врява?

— Ти там! — викна Барам към Копър Регала и посочи Темерер. — Задръж този дракон!

Максимус бе ужасно далекоглед като всички Копър Регали. За да фокусира летателната площадка, той бе принуден да се отдалечи малко, затова приседна на задните си крака. Бе два пъти по-тежък от Темерер и по-дълъг с двадесет фута. Крилете му, полуотворени за равновесие, хвърлиха дълга сянка и засияха в червеникаво от слънцето зад гърба му, а вените им се откроиха по полупрозрачната кожа. Така, издигнал се внушително над всички тях, той отдръпна още малко глава и се вгледа в площадката.

— Защо трябва да те задържа? — попита той с интерес.

— Не трябва! — Темерер почти плюеше в яда си, а яката му трепереше. Кръвта потече по-обилно по раменете му. — Тези мъже искат да ми отнемат Лорънс, да го вкарат в затвора и да го екзекутират, но аз няма да им позволя. Никога. И Лорънс не може да ми забрани да те смачкам! — добави той ожесточено към лорд Барам.

— Мили Боже — ужасено прошепна Лорънс.

Не беше съзнавал коя е истинската причина за страха на животното. Темерер бе виждал арест само веднъж — на един изменник, екзекутиран по-късно пред очите на собствения си дракон. Случката съкруши всички млади дракони в поделението и дни наред бяха изпаднали в състрадателна меланхолия. Нищо чудно, че сега Темерер бе в паника.

Гранби се възползва от отвличането на вниманието, което Максимус неволно бе причинил, и направи бърз приканващ жест към останалите офицери от екипажа на Темерер. Ферис и Евънс скочиха след него, Ригс и стрелците му ги последваха и след миг всички се строиха пред Темерер в отбранителна позиция, вдигнали пушки и пищови. Беше само перчене, мунициите им бяха свършили в битката, но това по никакъв начин не отслаби ефекта. Лорънс затвори очи от ужас. С това открито неподчинение Гранби и всичките му хора току-що бяха скочили в казана заедно с него. Налице бяха всички основания това да се нарече бунт.

Насочените към тях мускети не потрепнаха. Морските пехотинци бързаха да заредят оръдието. Натъпкваха едно от кръглите гюлета с помощта на малък шомпол.

— Готови! — каза ефрейторът.

Лорънс не можеше да реши как да постъпи. Ако наредеше на Темерер да събори оръдието, това щеше да е нападение над приятелски войски, над мъже, които просто изпълняват дълга си. Би било непростимо и съвсем малко по-невъобразимо, отколкото да бездейства, докато нараняват Темерер или хората му.

— Какво правите всички, по дяволите?

Кейнс, лекарят, назначен да се грижи за Темерер, се върна на площадката с двама олюляващи се помощници, натоварени догоре с нови превръзки и копринен конец за шиене. Той си проправи път през стреснатите пехотинци. Опръсканата с кръв престилка му придаваше авторитет, на който те предпочитаха да се подчинят. Той дръпна фитила от ръцете на войника до лютото оръдие, запокити го на земята и го стъпка. Хвърли гневен поглед наоколо, като не пропусна нито Барам и войниците му, нито Гранби и хората му. Ядът му бе напълно справедлив.

— Къде ви е умът? Току-що се връщат от полет. Не бива да разстройвате драконите след битка. След половин минута насам ще гледа цялото поделение, не само онзи голям клюкар — и той посочи Максимус.

И наистина, още няколко дракона надничаха над дърветата и протягаха шии, за да видят какво се случва. Вдигна се голям шум от чупещи се клони. Земята потрепера под краката им, когато засраменият Максимус се отпусна на задните си крака и се наведе в опит да не изглежда чак толкова любопитен. Барам огледа с безпокойство множеството заинтригувани зрители. Драконите обикновено се хранеха веднага след битка и сега от челюстите на мнозина от тях капеше съсирена кръв и се носеше хрускане на кости.

Кейнс не му остави време да се окопити:

— Марш веднага, всички марш! Не мога да работя посред целия този цирк. Колкото до теб — сопна се той на Лорънс, — лягай моментално! Дадох заповеди да бъдеш отведен право в лазарета. Само Бог знае какво причиняваш на крака си, като подскачаш насам-натам. Къде е Бейлзуърт с носилката?

Барам се намеси неуверено:

— Лорънс е арестуван, по дяволите, и възнамерявам да тикна зад решетките и вас, размирни кучета.

Кейнс обаче го прекъсна:

— Ще го арестувате на сутринта, след като се погрижа за крака му и за дракона. От всички долни, нехристиянски постъпки, да се атакуват ранени хора и зверове, е…

Кейнс буквално размахваше юмрук в лицето на Барам — стряскаща гледка, благодарение на стиснатия в ръката му тридесетсантиметров закривен тенакулум[9] и моралната сила на аргументите му. Барам несъзнателно отстъпи назад. Войниците с облекчение приеха това за сигнал и започнаха да се изтеглят заедно с оръдието. Барам, объркан и изоставен, бе принуден да се откаже.

Спечеленото по този начин отлагане не трая дълго. Хирурзите се почесаха по главите над крака на Лорънс. Костта не бе счупена, въпреки секващата дъха болка, докато го опипваха, за да установят нараняването. Нямаше видима рана, с изключение на огромните синьо-зелени натъртвания, покрили почти всяко ъгълче от кожата му. Главата също го болеше ужасно, но можеха да му предложат единствено лауданум, който той отказа. Наредиха му да не стъпва на крака си — съвет, колкото практичен, толкова и излишен, защото той не можеше да се задържи за дълго изправен, без да рухне на земята.

Междувременно раните на Темерер, за щастие повърхностни, бяха зашити и Лорънс успя да го придума да хапне малко въпреки възбудата му. До сутринта стана ясно, че Темерер се възстановява добре, раните не бяха инфектирани и нямаше причини отлагането да продължи. От адмирал Лентън се получи официална заповед Лорънс да се яви в щаба на поделението. Той бе занесен дотам на кресло, а Темерер остана да го чака нервен и тревожен.

— Ако не се върнеш до утре сутринта, ще те намеря — закле се той и не позволи да го разубеждават.

Лорънс трудно можеше да го успокои, без да лъже. По всяка вероятност щяха да го арестуват, освен ако Лентън не им бе повлиял като по чудо. След тези многобройни провинения бе възможно Военният съд да наложи смъртно наказание. Обикновено летците не ги бесеха за по-малко провинение от безспорна измяна. Барам обаче със сигурност щеше да го изправи пред комисия от военноморски офицери, които щяха да са далеч по-строги и нямаше да вземат под внимание въпроса със запазването на дракона на служба. По настояване на китайците Англия вече бе изгубила Темерер като боен дракон.

Ситуацията в никакъв случай не бе лесна, но най-силно го мъчеше мисълта, че бе изложил хората си на опасност. Гранби трябваше да отговаря за откритото си неподчинение, както и другите лейтенанти — Евънс, Ферис и Ригс. Имаше вероятност да ги разжалват — ужасна съдба за човек, влязъл още от дете в редиците на летците. Обикновено не отпращаха дори онези курсанти, които никога не стигаха до чина лейтенант. Вместо това им намираха някаква работа в развъдника или поделението, за да не напускат средата си.

Макар че състоянието на крака му се бе подобрило през нощта, Лорънс беше още блед и се изпоти от краткото разстояние, което рискува да измине по входните стълби на сградата. Болката се засили рязко и зашеметяващо и той се принуди да спре, за да си поеме дъх, преди да влезе в малкия кабинет.

— Боже мой! Мислех, че лекарите са ви обявили за здрав. Седнете, Лорънс, преди да паднете. Заповядайте — каза Лентън, като пренебрегна нетърпеливата гримаса на Барам и сложи чаша бренди в ръката на Лорънс.

— Благодаря, сър. Не грешите, наистина ме обявиха за здрав — отвърна Лорънс и отпи веднъж от учтивост. Главата му бе достатъчно замъглена.

— Достатъчно! Той не е дошъл тук да го глезите — обади се Барам. — Никога в живота си не бях виждал такова възмутително поведение на офицер. За бога, Лорънс, не обичам бесилото, но в този случай не бих се поколебал. Лентън обаче ми се кълне, че вашият звяр ще стане неуправляем, въпреки че не знам колко по-различен ще е от сега.

Надменният тон накара Лентън да стисне устни. Лорънс можеше само да си представя унижението, на което се е подлагал, за да създаде подобно впечатление у Барам. Лентън бе адмирал, току-що извоювал поредната голяма победа, но дори това имаше съвсем малко значение. Барам можеше да го обижда безнаказано, докато един военноморски адмирал имаше достатъчно политическо влияние и приятели, че да изисква по-уважително отношение.

— Ще бъдете уволнен от военна служба, това е вън от всякакво съмнение — продължи Барам. — Но животното трябва да замине за Китай и тук, съжалявам да го кажа, се нуждаем от вашето съдействие. Намерете начин да го убедите и ще забравим всичко, но продължите ли с непокорството, проклет да съм, ако не ви пратя на въжето. Животното ще застрелям, а китайците да вървят по дяволите.

Последните думи едва не накараха Лорънс да скочи от стола въпреки травмата. Задържа го единствено ръката на Лентън на рамото му, която го натисна решително.

— Сър, отивате твърде далеч — каза Лентън. — В Англия не сме убивали дракон за по-малко провинение от човекоядство, няма тепърва да започваме. Това ще предизвика истински метеж.

Барам се навъси и промърмори под носа си нещо неразбираемо за липсата на дисциплина — интересна забележка от човек, за когото Лорънс знаеше, че е бил на служба по време на големите моряшки бунтове през 1797 година, когато се бе надигнала половината флота.

— Да се надяваме, че няма да се стига дотам. На пристанището в Спитхед чака един кораб, „Преданост“. До седмица ще бъде подготвен за път. Как ще качим животното на борда, ако е толкова плашливо?

Лорънс не можеше да отговори. Една седмица бе ужасно кратък период и за момент той дори си позволи да обмисли неблагоразумната идея за бягство. Темерер лесно щеше да прелети от Дувър до континента, а в немските земи имаше гори, където и до днес живееха диви дракони, въпреки че бяха само от дребните породи.

— Няма да е особено лесно — рече Лентън. — Ще ви кажа направо, сър, че от самото начало изпуснахте нещата от контрол. Темерер вече е ужасно разстроен, а не е детска игра да придумаш дракон да направи нещо, което не желае.

— Стига оправдания, Лентън, достатъчно — започна Барам, но на вратата се почука.

И тримата се изненадаха, когато един доста пребледнял курсант отвори и каза:

— Сър, сър… — след което бързо изчезна от погледите им, защото китайските войници щяха да го прегазят, докато разчистваха пътя на принц Юнсин.

Те бяха толкова слисани, че отначало забравиха да станат. Юнсин вече бе в стаята, а Лорънс продължаваше да се мъчи да се изправи на крака. Прислужниците побързаха да придърпат стола на лорд Барам за принца, но той го отказа с жест и така принуди и другите да останат прави. Лентън подхвана дискретно Лорънс под ръка, за да му бъде опора, но въпреки това се олюля и стаята се завъртя, а блясъкът на ярката роба на Юнсин го прободе в очите.

— Значи така показвате почитта си към Небесния син — каза принцът на Барам. — Отново хвърлихте в битка Лун Тиен Сян, а сега правите тайни съвещания и заговорничите как да запазите плодовете от своята кражба.

Макар само преди пет минути да пращаше китайците по дяволите, сега Барам пребледня и запелтечи:

— Сър, Ваше Височество, ни най-малко… — но Юнсин не се трогна.

— Обходих цялата казарма, както наричате тези животински обори — каза той. — Като вземем предвид варварските ви методи, не е чудно, че Лун Тиен Сян е развил тази заблудена привързаност. Естествено е да не желае да се разделя с компаньона, който му предоставя единствената разтуха тук. — Той се обърна към Лорънс и го огледа презрително от глава до пети. — Възползвали сте се от неговата младост и неопитност, но ние няма да толерираме това. Не приемаме повече оправдания за отлагане на пътуването. Веднъж щом го върнем в неговия дом и на полагащото му се място, той ще се научи да цени по-високопоставена компания.

— Ваше Височество, грешите, ние имаме огромно желание да ви съдействаме, — обади се Лентън, докато Барам търсеше по-изтънчени фрази, — но Темерер не иска да изостави Лорънс, а вие несъмнено знаете, че драконът не може да бъде командван, а само придуман.

Юнсин каза с леден глас:

— В такъв случай трябва да дойде и капитан Лорънс. Или сега ще ни увещавате, че това е невъзможно?

Всички зяпнаха от почуда, напълно объркани. Лорънс не смееше да повярва, че е чул правилно. Тогава Барам изстреля бързо:

— По дяволите, ако искате Лорънс, ваш е, много благодаря.

За Лорънс остатъкът от срещата премина като на магия. Смесицата от объркване и неимоверно облекчение му пречеха да се съсредоточи. Виеше му се свят и той отговаряше механично на въпросите, докато Лентън не се намеси още веднъж, за да го прати да си легне. Той се задържа буден още само колкото да прати бележка на Темерер и веднага бе повален от дълбок, неободрителен сън.

Отскубна се от лапите му на следващата сутрин, след като бе спал в продължение на четиринайсет часа. Капитан Роланд дремеше до леглото му с глава, опряна в облегалката на стола, и отворена уста. Когато той се размърда, тя се събуди и, прозявайки се, разтърка лице.

— Лорънс, буден ли си? Много ни уплаши, ще знаеш. Емили ме повика, защото клетият Темерер умирал от притеснение. Защо му прати такава бележка?

Лорънс отчаяно се помъчи да си спомни какво беше написал — невъзможно, всичко се бе изпарило. Не помнеше почти нищо от предишния ден, освен най-основното.

— Роланд, нямам ни най-малка представа какво съм му написал. Темерер знае ли, че заминавам с него?

— Вече да, но не го научи от теб. Лентън ми каза, когато дойдох да те търся — и тя му подаде лист хартия.

Почеркът и подписът бяха неговите, иначе написаното бе напълно непознато и безсмислено:

Темерер,

Не се бой, аз отивам. Небесният син няма да толерира повече отлагане. Барам ме пуска. „Преданост“ ще ни спаси. Моля те, хапни нещо.

Л.

Лорънс гледаше бележката с недоумение и се чудеше как е могъл да напише подобно нещо.

— Не помня и една дума. Не, почакай, „Преданост“ е името на кораба, а принц Юнсин нарече императора „Небесния син“, макар че нямам представа защо съм повторил това богохулство. — Той й върна бележката. — Изглежда, не съм бил на себе си. Моля те, хвърли я в огъня и върви кажи на Темерер, че вече съм добре и ще се видим скоро. Би ли позвънила за камериер, трябва да се облека.

— Струва ми се, че е по-добре да останеш в леглото — отвърна Роланд. — Полежи си още. Доколкото разбирам, в момента нямаш бърза работа, а Барам иска да говори с теб. Лентън също. Отивам да съобщя на Темерер, че нито си умрял, нито ти е пораснала втора глава. Ще кажа на Емили да ви е на разположение, за да си предавате съобщения с него.

Лорънс отстъпи. Всъщност наистина не бе в състояние да стане, а щом Барам желаеше да разговарят отново, трябваше да запази всичката си налична сила. Този път обаче беше пощаден. Лентън го посети сам.

— Е, Лорънс, боя се, че ви очаква дяволски дълго пътуване, и се надявам да го прекарате добре — каза той, като си придърпа стол. — През деветдесетте години, когато плавах за Индия, ни застигна тридневна буря. Дъждовните капки замръзваха, докато падаха, и драконите не можеха да литнат над облаците, за да си отдъхнат. Клетата Обверсария беше болна през цялото време. Няма нищо по-неприятно от дракон с морска болест — и за него, и за теб.

Лорънс не беше командвал транспортен кораб за дракони, но ясно си представи картината.

— Радвам се да отбележа, сър, че Темерер няма да има подобни затруднения и всъщност обича пътуването по море.

— Ще видим колко го обича, ако попаднете на ураган — поклати глава Лентън. — Не че очаквам някой от двама ви да възрази, предвид обстоятелствата.

— Ни най-малко — искрено отвърна Лорънс.

Той предполагаше, че просто скача от трън та на глог, но междувременно бе благодарен за свободното падане. Плаването щеше да продължи с месеци и имаше място за надежда. Докато стигнеха Китай, можеше да се случи какво ли не.

Лентън кимна:

— Приличате на призрак, затова ще бъда кратък. Съумях да убедя Барам, че е най-добре да си оберете крушите, във вашия случай — екипажа. В противен случай някои от офицерите ви ги очакват доста неприятни последици. Най-добре да тръгнете по-скоро, преди той да е размислил.

Това бе поредното неочаквано облекчение.

— Сър — рече Лорънс, — трябва да знаете колко дълбоко съм ви задължен…

— Глупости, не благодарете на мен. — Лентън отметна прошарената си коса от челото. — Дяволски съжалявам за всичко това, Лорънс. На ваше място аз отдавна да съм побягнал презглава. Грозна беше тая работа.

Лорънс не знаеше какво да отговори. Не бе очаквал съчувствие и не мислеше, че го заслужава. След миг Лентън продължи по-оживено:

— Съжалявам, че не ви давам време да се възстановите, но на борда няма какво друго да правите, освен да си почивате. Барам им обеща „Преданост“ да отплава след седмица, но, доколкото разбирам, няма да му е лесно да намери капитан дотогава.

— Мислех, че капитан ще е Картрайт — каза Лорънс, воден от някакъв бегъл спомен.

Той не бе спирал да чете вестника „Морски хроники“ и следеше назначенията на корабите. Името на Картрайт изплува в паметта му. Преди много години бе служил заедно с него на „Голиат“[10].

— Да, „Преданост“ трябваше да отплава за Халифакс, където в момента се строи друг кораб за капитана. Не могат обаче да го чакат да завърши двугодишното плаване до Китай и обратно — каза Лентън. — Ще се намери някой друг, бъдете подготвени.

— Може да разчитате на това, сър — отвърна Лорънс. — Дотогава ще съм се съвзел.

Този оптимизъм вероятно беше неоправдан. След като си тръгна Лентън, Лорънс се опита да напише писмо, но откри, че не може да се справи. Главата го болеше непоносимо. За щастие Гранби се отби да го види след час. Беше изпълнен с въодушевление за предстоящото пътешествие и гледаше отвисоко на рисковете, които бе предприел в кариерата си.

— Пукната пара не давах за нея, когато онези негодници се опитаха да ви отведат и бяха насочили оръжие към Темерер — каза той. — Сега не мислете за това, а кажете какво желаете да напиша.

Лорънс се отказа да го съветва да внимава повече. Лоялността на Гранби бе толкова упорита, колкото и първоначалната му неприязън, но по-удовлетворяваща.

— Само няколко реда, ако обичаш. За капитан Томас Райли — кажи му, че след седмица се отправяме към Китай и той може да поеме командването на „Преданост“, ако няма нищо против транспортните кораби. Трябва веднага да се яви в адмиралтейството, защото Барам търси капитан, но нека не споменава моето име.

— Много добре — рече Гранби, докато записваше.

Почеркът му не бе особено елегантен. Буквите се разтягаха разточително по листа, но все пак можеше да му се разчита.

— Добре ли го познавате? Ще трябва задълго да се задоволим с него.

— Да, много добре — отговори Лорънс. — Той беше мой трети лейтенант на кораба „Белиз“ и втори на „Самоуверен“. Присъства на излюпването на Темерер. Чудесен офицер и моряк. Не можем да се надяваме на по-добър капитан.

— Лично ще предам писмото на куриера и ще му кажа да се постарае то да бъде получено — обеща Гранби. — Какво облекчение ще е да не сме заобиколени от тези жалки, високомерни типове… — той прекъсна засрамено. Неотдавна смяташе и Лорънс за „високомерен тип“.

— Благодаря, Джон — каза набързо Лорънс, за да му спести неудобството, — но по-добре още да не възлагаме големи надежди. Правителството може да предпочете по-опитен човек.

Въпреки това той тайно смяташе, че Райли има отлични шансове. Барам нямаше лесно да намери желаещи за този пост. Колкото и внушително да изглеждаха на незапознатия, транспортните кораби бяха неудобни за командване плавателни съдове. Често прекарваха дълги периоди на пристанището в очакване на дракони за превозване, а екипажите им се отдаваха на гуляи в кръчмите. Друг път стояха месеци наред в открито море, като служеха за пунктове за почивка за дракони, прекосяващи големи разстояния. Все едно бяха на блокада, но по-лошо, поради липсата на общество. Малки бяха изгледите им за битки и слава, още по-малки — за плячкосване. Не им служеха хора, които имаха шанс за нещо по-добро.

„Самоуверен“ обаче бе пострадал толкова тежко в бурята след Трафалгар, че още дълго щеше да стои на сух док. Райли, останал на сушата без влияние, което да му осигури нов кораб, и практически без екипаж, щеше да е доволен от тази възможност, колкото и Лорънс щеше да е доволен от присъствието му, а имаше голяма вероятност Барам да се спре още на първия предложил услугите си кандидат.

Лорънс прекара следващия ден малко по-успешно, в работа над други неотложни писма. Личните му дела не бяха подготвени за едно дълго пътуване отвъд границите на куриерските райони. Освен това, в последните мъчителни седмици той напълно бе занемарил личната си кореспонденция и сега имаше да отговаря на няколко писма, предимно на роднини. След битката при Дувър баща му бе станал по-толерантен към кариерата му и въпреки че все още не си пишеха лично един на друг, Лорънс поне вече не бе длъжен да крие кореспонденцията с майка си и от известно време насам открито адресираше писмата до нея. Възможно бе след последните събития баща му отново да прекратеше тази привилегия, но Лорънс се надяваше той да не научи подробностите. За щастие Барам нямаше да спечели нищо, ако изложеше лорд Алъндейл. Не и сега, когато общият им политически съюзник Уилбърфорс възнамеряваше на следващото заседание на парламента отново да повдигне въпроса за отмяната на робството.

Лорънс нахвърля набързо още дузина бележки с не особено типичен за него почерк. Повечето бяха до морски офицери, които познаваха нужната подготовка на едно бързо отплаване. Въпреки че не бяха дълги, усилието взе своето и когато Джейн Роланд отново го посети, той бе капнал от умора и лежеше със затворени очи.

— Да, ще ги пратя, но се държиш абсурдно, Лорънс — каза тя и събра писмата. — Ударът по главата не е шега работа, дори да не си си пукнал черепа. Когато имах жълта треска, не скачах напред-назад и не твърдях, че ми няма нищо. Лежах в леглото, ядях си овесената каша, пиех си греяното вино и оздравях по-бързо от всички други в Западните Индии.

— Благодаря ти, Джейн — отвърна той и не й се противопостави.

Наистина се чувстваше много зле и й беше благодарен, когато тя пусна завесите и стаята потъна в приятен полумрак.

Няколко часа по-късно се събуди за кратко от врява пред вратата на стаята. Чу Роланд да казва:

— Махайте се, по дяволите, или аз ще ви изритам навън. Откъде накъде се промъквате да го тормозите в първия момент, в който го оставих сам?

— Но аз трябва да говоря с капитан Лорънс, въпросът е изключително важен. — Възразилият глас бе непознат и доста смутен. — Пристигам направо от Лондон…

— Щом е толкова спешно, вървете да го съобщите на адмирал Лентън — отвърна Роланд. — Не ме интересува дали сте от правителството, мога да ви бъда майка. Не вярвам дори за миг, че новината не може да изчака до сутринта.

При тези думи тя затвори вратата след себе си и заглуши останалата част от спора. Лорънс отново се унесе в сън.

На следващата сутрин нямаше кой да го брани и прислужницата едва бе внесла закуската от крайно неапетитна овесена каша и греяно вино, когато бе направен нов опит за нахлуване, този път успешен.

— Сър, моля за извинение, че ви се натрапвам по този неприемлив начин — каза забързано непознатият и без покана притегли стол до леглото на Лорънс. — Позволете ми да ви обясня. Съзнавам, че появата ми е крайно необичайна. — Той нагласи тежкия стол и седна, или по-скоро кацна на ръба му. — Името ми е Артър Хамънд. Упълномощен съм от правителството да ви придружа до китайския императорски двор.

Хамънд бе изненадващо млад, вероятно на двайсетина години, с безредна тъмна коса и напрегнато изражение, което придаваше на бледото му слабо лице интересно озарение. Говореше припряно, разкъсван между необходимостта да се извини и нетърпението си да дойде на въпроса.

— Моля да ме извините, че не се запознахме официално. Случилото се изключително силно ни изненада. Лорд Барам вече нареди да отплаваме на двадесет и трети. Разбира се, ако предпочитате, може да помолим за малка отсрочка…

Точно за това Лорънс нямаше никакво желание, но бе наистина удивен от прямотата на Хамънд. Отвърна бързо:

— Не, сър, изцяло съм на ваше разположение. Не можем да отлагаме плаването заради официалности, още повече че принц Юнсин получи уверение за тази дата.

— О! Аз съм на същото мнение — изрече с огромно облекчение Хамънд.

Като гледаше лицето му и преценяваше годините му, Лорънс заподозря, че са му дали това назначение само поради липсата на време. Хамънд обаче бързо го убеди, че готовността му да замине за Китай без предизвестие далеч не бе единственото му качество. След като се настани удобно, той извади връзката документи, която издуваше предницата на палтото му, и започна да обсъжда в детайли тяхната мисия.

Лорънс трудно следеше мисълта му. На моменти Хамънд несъзнателно превключваше на китайски, докато преглеждаше документите, написани на този език, а когато говореше на английски, надълго и нашироко обсъждаше темата за делегацията на Макартни в Китай отпреди четиринайсет години. По онова време Лорънс току-що бе станал лейтенант и бе ангажиран изцяло с въпросите на флотата и на собствената си кариера и почти не помнеше съществуването на тази мисия, още по-малко в детайли.

Той не прекъсна веднага Хамънд. От една страна, нямаше удобна пауза в потока на разсъжденията му, а от друга, в този монолог имаше нещо успокоително. Хамънд говореше с нетипичен за годините си авторитет. Несъмнено познаваше отлично темата, но най-важното — нямаше и намек за надменността, с която Лорънс се бе сблъсквал при Барам и цялото правителство. Лорънс беше благодарен да има сътрудник, когото да слуша с желание, дори ако единственото му познание за експедицията бе, че корабът на Макартни „Лъвът“ е първият западен плавателен съд, акостирал в залива Джътао.

— O — доста разочаровано каза Хамънд, когато най-после осъзна, че е избрал неподходяща публика. — Е, предполагам, че това няма голямо значение. С две думи, делегацията допуснала фатална грешка. Лорд Макартни отказал да изпълни котау[11], местният ритуал за оказване на почит към императора, и те го приели като оскърбление. Отказали да дадат съгласието си за постоянна английска мисия в Китай и Макартни бил ескортиран от дузина дракони до границата на Китайско море.

— Това вече го помня — каза Лорънс. Той имаше смътен спомен, че бе обсъждал разпалено обидата на британския дипломат. — Този ритуал наистина е крайно оскърбителен. Не го ли бяха накарали да пълзи по пода?

— Не можем да пренебрегваме чуждите обичаи, когато най-смирено посещаваме дадена страна — убедено отвърна Хамънд, като се наведе напред. — Сам виждате пагубните последствия. Сигурен съм, че лошите чувства от онзи инцидент продължават да възпрепятстват и настоящите ни взаимоотношения.

Лорънс се намръщи. Този аргумент наистина бе убедителен и обясняваше защо Юнсин бе пристигнал в Англия с най-лоши очаквания.

— Дали същият този конфликт не е бил причината да предложат Селестиал на Бонапарт? След толкова години?

— Ще бъда напълно искрен с вас, капитане, нямаме ни най-малка представа — отвърна Хамънд. — Единственото ни успокоение през тези четиринайсет години, така важни за външната ни политика, беше нашата увереност, че Китай се интересува от Европа не повече, отколкото ние се интересуваме от пингвините. Днес тази увереност е разклатена.

Трета глава

Преданост беше огромен и тромав кораб, дълъг малко над 400 фута и несъразмерно тесен, с изключение на предната част, където имаше разширение за драконова палуба, простиращо се от фокмачтата до носа. Гледан отгоре, той изглеждаше много необичайно, почти като ветрило, но под ръба на драконовата палуба корпусът бързо се стесняваше. Килът бе изработен, вместо от брястово дърво, от стомана, плътно боядисана в бяло срещу ръждата. Дългата бяла ивица, която минаваше през средата, придаваше на кораба почти бързоходен вид.

Газенето[12] му бе повече от двайсет фута, за да притежава стабилността да посреща бурите. Бе прекалено голям да влиза спокойно в пристанищата и трябваше да акостира до гигантски подводни стълбове навътре в морето, а товарът му се пренасяше до брега от по-малки лодки — като грандама, около която се суетят камериерки. Това не беше първият транспортен кораб, с който Лорънс и Темерер бяха пътували, но щеше да е първият презокеански. Не можеше да се сравнява с малкото корабче за три дракона от Гибралтар до Плимут.

— Тук е много хубаво. По-удобно ми е, отколкото на моята площадка — одобри Темерер.

От уединеното си място на почетен пътник той виждаше цялото движение на кораба, без да се пречка, а камбузът с готварските печки се намираше точно под него и отопляваше палубата му.

— Нали не ти е студено, Лорънс? — сигурно за трети път попита той и наведе глава, за да го види по-отблизо.

— Ни най-малко — лаконично отвърна Лорънс.

Тази прекомерна грижовност вече започваше да го дразни. Макар че световъртежът и главоболието бяха намалели заедно с цицината на главата му, натъртеният му крак още се инатеше и на моменти пулсираше от постоянна болка. Качиха го на борда с боцмански стол — много унизително за дееспособен човек като него. Веднага го настаниха в кресло и го отнесоха на палубата, опакован в одеяла като някой инвалид, а Темерер внимателно се бе увил около него, за да му пази завет.

Към драконовата палуба водеха две стълбища, по едно от всяка страна на фокмачтата. Зоната на бака се простираше от подножието им до половината път до гротмачтата и по правило се полагаше на летците, докато моряците се разпореждаха с останалата площ до гротмачтата. Екипажът на Темерер вече бе завзел полагащата му се територия и многозначително бе избутал няколко купчини с навити въжета по протежението на невидимата граница. Сега на тяхно място стояха кожени сбруи и кошове с халки и катарами като предупреждение към моряците, че трябва да се съобразяват с летците.

Мъжете, които не бяха заети с прибирането на принадлежностите си, се бяха наредили по граничната линия в разнообразни отпуснати пози и симулираха работа. Младата Роланд и другите двама кадети куриери, Морган и Дайър, се бяха заиграли до мичманите, които бяха загърбили задълженията си, за да защитават територията на въздушния корпус. Бяха още малки и можеха с лекота да вървят по бордовата ограда и сега тичаха напред-назад по нея с детинско безразсъдство. Лорънс ги наблюдаваше с мрачно настроение. Продължаваше да се притеснява, че е взел младата Роланд.

— Защо искаш да я оставиш? Не слуша ли? — бе всичко, което Джейн попита, когато той се посъветва с нея.

Беше му неловко да изрази опасенията си пред нея. От друга страна, имаше логика в това да вземе малкото момиче. Когато, при пенсионирането на майка си, то станеше капитан на Екзидий, щеше да се сблъска с всички отговорности на мъжете офицери. Ако сега го щадяха, щеше да остане неподготвено.

Въпреки всички доводи, Лорънс съжаляваше. Това не беше поделението, а той знаеше, че във всеки корабен екипаж има някои долни, наистина много долни типове — пияници, кавгаджии, престъпници. Твърде голяма бе отговорността да се грижи за едно младо момиче сред подобни мъже, да не говорим, че предпочиташе да запази тайната за служещите във въздушния корпус жени.

Той нямаше намерение да инструктира Роланд да лъже и, естествено, не можеше да й възлага по-различни задачи от обикновено, но тайно и силно се надяваше истината да остане скрита. Роланд беше едва на единайсет години и от пръв поглед нямаше да се разбере, че е момиче — с тези панталони и къса куртка. Самият Лорънс преди време я беше взел за момче. В същото време той имаше силно желание да види дружески, или поне не враждебни отношения между летците и моряците, а при по-близко общуване никой нямаше да пропусне да забележи истинския пол на Роланд.

За момента случаят бе повече на нейна страна. Докато се занимаваха с товаренето на кораба, матросите на висок глас обсъждаха хората, които си нямали друга работа, освен да се возят като пътници. Неколцина от тях коментираха как преместените въжета били нахвърляни безразборно и се заеха да ги намотават наново без видима нужда. Лорънс поклати глава и запази мълчание. Хората му бяха в правото си, но той не можеше да смъмри мъжете на Райли, защото това нямаше да доведе до нищо добро.

Темерер също забеляза случващото се. Той изсумтя, а яката му почна да се надига.

— На мен това въже ми изглежда идеално — каза. — Екипажът ми много внимаваше, когато го премести.

— Всичко е наред, приятелю. Никога не е излишно да се пренамотае едно въже — бързо се намеси Лорънс.

Той не се изненада, че Темерер вече бе прехвърлил покровителственото си отношение и над екипажа — бяха заедно от няколко месеца. Моментът обаче бе повече от неподходящ. Моряците бяха нервни от присъствието на дракон и ако Темерер се включеше в някой спор и вземеше страната на хората си, това само щеше да нагнети напрежението на борда.

— Не се засягай — добави Лорънс, като галеше хълбока на Темерер, за да привлече вниманието му. — Началото на едно плаване е много важно. Трябва да сме добри спътници, вместо да поощряваме съперничеството между хората.

— Така е, предполагам — отвърна Темерер и се отпусна, — но не сме сторили нищо нередно. Те не са прави да недоволстват.

— Скоро потегляме — Лорънс искаше да смени темата. — Приливът започна, а мисля, че в момента товарят и последния от сандъците.

При нужда на „Преданост“ можеше да се натоварят до десет средни на ръст дракони. Темерер не беше чак толкова тежък, а на борда имаше много внушителна площ за съхранение на товари. Въпреки това количеството багаж на китайската делегация изглеждаше застрашително за капацитета на кораба. Това шокира Лорънс, който бе навикнал да пътува само с един моряшки сандък. Беше прекалено дори за този многоброен антураж.

Той се състоеше от петнайсет войници и поне трима лекари — един за принца, един за другите двама дипломати и един за останалите придружаващи лица, всеки със свой асистент. Освен тях и преводача имаше двама готвачи с помощници, около дузина лични прислужници и още толкова мъже с неясни функция. Сред тях бе и един господин, представен като поет, но Лорънс се усъмни в точността на превода — може би имаха предвид „писар“.

Само гардеробът на принца заемаше двайсетина сандъка с умела дърворезба и златни панти и ключалки. Боцманският камшик неведнъж плющя заради по-предприемчивите моряци, които се опитаха да ги разкъртят. Многобройните чували с храна също трябваше да бъдат прехвърлени на борда, а тъй като вече веднъж бяха изминали пътя от Китай, започваха да се износват. За огромна радост и възхита на кръжащите чайки един четиридесеткилограмов чувал с ориз се скъса и моряците трябваше през няколко минути да разпръсват облака от екзалтирани птици, за да си вършат работата.

Малко по-рано, при качването на борда бе настъпила голяма суматоха. Придружителите на Юнсин настояха да им се направи мостик до самия кораб. Това беше напълно невъзможно, дори „Преданост“ да бе акостирал достатъчно близо до дока, защото палубата му беше висока. Клетият Хамънд изгуби почти час да ги увещава, че няма нищо унизително или рисковано в това да те издигнат с въжета, и в своята безпомощност сочеше кораба като безмълвен аргумент. Накрая отчаяно бе попитал Лорънс:

— Капитане, това вълнение опасно ли е?

Въпросът беше абсурден. Вълните нямаха и пет фута, въпреки че от време на време режещият вятър отъркваше чакащата баржа във въжетата на пристана. Придружителите обаче не се задоволиха дори с учудения отрицателен отговор на Лорънс. Изглежда, никога нямаше да се качат на борда, но най-накрая самият Юнсин се отегчи от чакането и приключи спора, като слезе от драпирания си стол носилка и се качи на лодката. Не обърна внимание нито на шетнята на разтревожените си слуги, нито на подадените от екипажа на баржата ръце.

Китайските пътници, които бяха изчакали втория курс на баржата, се качваха чак сега откъм щирборда. Там сковано и официално ги приветстваха дузина морски офицери и най-порядъчно изглеждащите измежду моряците. Бяха строени покрай вътрешния край на мостика, облечени в яркочервените си куртки, бели панталони и къси сини жилетки на военноморските сили.

По-младият дипломат Сун Кай скочи с лекота от боцманския стол и със сериозно изражение огледа оживената палуба. Лорънс се зачуди дали не се възмущава от шума и безпорядъка, но не, той просто се ориентираше в обстановката. Направи няколко крачки напред-назад, после се престраши да прекоси мостика в двете посоки със сключени на гърба ръце. Огледа съсредоточено такелажа и сякаш се опита да проследи от край до край плетеницата от въжета.

Строените мъже останаха доволни, защото най-после получиха възможност да позяпат на воля член на делегацията. Принц Юнсин ги разочарова, като почти моментално изчезна в каютата, приготвена за него на кърмата. Сун Кай, висок, подобаващо невъзмутим, с дълга черна плитка, обръснато чело и пищна синя роба с оранжеви и червени бродерии, бе също толкова интересен, а и никак не бързаше да се скрие.

Минута по-късно станаха свидетели на още по-добро представление. Отдолу дойдоха викове и писъци и Сун Кай скочи да погледне зад борда. Лорънс се надигна и видя как Хамънд тича пребледнял от ужас. Дочу се шумен плисък. След секунда по-възрастният дипломат се появи на борда с подгизнали от вода поли на робата си. Въпреки злополуката сивобрадият мъж избухна в добродушен смях и махна опрощаващо с ръка на Хамънд, който го засипваше с извиненията си. Той се плесна по големия корем с печално изражение и се оттегли в компанията на Сун Кай.

— Спаси се на косъм — отбеляза Лорънс и се отпусна обратно в креслото. — Ако беше паднал целият, тази роба щеше да го завлече на дъното.

— Жалко, че не изпопадаха всичките — промърмори Темерер.

Каза го тихо за един двайсеттонен дракон, което ще рече, че всички го чуха. Понесе се сподавено хихикане и Хамънд се огледа притеснено.

Останалите придружители се качиха на борда без инциденти и изчезнаха толкова бързо, колкото и багажите им. Хамънд изглеждаше страшно облекчен, когато цялата операция приключи. Забърса потно чело с опакото на ръката си, въпреки че духаше студен и режещ вятър, и за огромна досада на екипажа приседна на един сандък на мостика. Моряците не можеха да вдигнат лодката на борда, докато той им стоеше на пътя, а нямаше как направо да му кажат да се премести, защото бе важен пътник и дипломат.

Лорънс ги съжали и погледна своите куриери. Роланд, Морган и Дайър изпълняваха заповедта да кротуват на драконовата палуба и да не се пречкат, затова седяха на самия й ръб и клатеха крака във въздуха.

— Морган — каза Лорънс и тъмнокосото момче се отзова, — покани господин Хамънд да дойде да поседи при мене.

Хамънд грейна при тази покана и веднага се качи на драконовата палуба. Дори не забеляза, че зад него мъжете веднага се заеха да връзват въжетата, за да вдигнат лодката на борда.

— Благодаря, сър, благодаря. Много мило от ваша страна.

Той седна на сандъка, който Морган и Роланд донесоха за него, и прие с още по-голяма благодарност поканата за чаша бренди.

— Нямам представа какво щях да правя, ако Лиу Бао се беше удавил.

— Така ли се казва онзи господин? — попита Лорънс.

От срещата в адмиралтейството помнеше по-възрастния дипломат единствено със свистящото похъркване.

— Това щеше да е неблагоприятно начало на пътуването, но Юнсин едва ли би обвинил вас.

— Не, тук силно грешите — отвърна Хамънд. — Той е принц, може да обвини когото си пожелае.

Лорънс бе склонен да приеме случилото се на шега, но Хамънд изглеждаше мъртвешки сериозен и след като почти допи брендито си в нетипично за него мълчание, рязко добави:

— Моля да ме извините, но трябва да отбележа колко са вредни подобни забележки, дошли в резултат на моментно нехайство…

На Лорънс му беше нужно известно време да се досети, че Хамънд говори за негодуванието на Темерер. Самият Темерер реагира по-бързо и отговори сам:

— Не ме е грижа дали те ме харесват. Може пък така да ме оставят на мира и да не се налага да живея в Китай.

Тази мисъл го осени внезапно и той вдигна глава с ентусиазъм.

— Ако съм прекалено груб, дали няма да си тръгнат веднага? Лорънс, какво се смята за особено оскърбително?

Хамънд погледна досущ като Пандора, пуснала бедите по света. Лорънс го досмеша, но сподави желанието, воден от съчувствие. Хамънд бе прекалено млад за тази работа. Колкото и умен и талантлив да беше, той усещаше липсата на личен опит и това го правеше излишно предпазлив.

— Не, приятелю, така нищо няма да постигнеш — рече Лорънс. — По-скоро ще ни обвинят, че сме те направили грубиянин, и още повече ще настояват да останеш при тях. — О…

Темерер отпусна печално глава върху лапите си.

— Е, не възразявам чак толкова да замина, само дето няма да участвам в битките — каза той примирено. — Пътуването ще е много интересно и ми се иска да видя Китай, но те ще се опитат да ми отнемат Лорънс, сигурен съм, а аз не съм съгласен.

Хамънд има благоразумие да не задълбава в тази тема. Вместо това побърза да каже:

— Колко време вече товарят? Това сигурно не е типично. Увериха ме, че до обяд ще сме прекосили половината Ламанш, а ето, още не сме вдигнали платната.

— Мисля, че почти приключиха — отвърна Лорънс.

Последният грамаден сандък се озова в ръцете на моряците на борда с помощта на въже и скрипец. Мъжете изглеждаха уморени и имаше защо. За времето, в което можеха да натоварят десет дракона, те натовариха един мъж и парадните му дрехи и вече закъсняваха с половин час за обяд.

Сандъкът изчезна в трюма и капитан Райли се качи при тях от квартердека, свали шапка и избърса потта от челото си.

— Понятие си нямам как са се добрали до Англия. Предполагам, не са дошли с транспортен кораб.

— Не, иначе щяхме да пътуваме с него — отвърна Лорънс.

Той не се бе замислял по този въпрос и едва сега осъзна, че няма представа как е пристигнала китайската делегация.

— Може да са дошли по суша.

Хамънд мълчеше намръщено, очевидно и той се чудеше същото.

— Такова пътешествие сигурно е много интересно, минава се през толкова различни места — отбеляза Темерер. — Не че съжалявам, че тръгваме по море — добави бързо и погледна засрамено Райли, за да се увери, че не го е засегнал. — По-бързо ли ще стигнем по море?

— Не, ни най-малко — отговори Лорънс. — Чувал съм, че един куриер стигнал от Лондон до Бомбай за два месеца, а ние ще имаме късмет да пристигнем в Кантон след седем месеца. По суша обаче няма безопасен маршрут. Минава се през Франция, по пътищата има много разбойници, а да не говорим, че трябва да прекосим планините и пустинята Такламакан.

— Аз не бих заложил на по-малко от осем месеца — намеси се Райли. — Като съдя по корабния дневник, ако развием скорост от шест възела и имаме попътен вятър, това ще е повече, отколкото мога да очаквам.

Около тях настъпи оживление, моряците се приготвиха да отвържат кораба от пристана и да вдигнат платната. Оттеглящите се вълни се плискаха нежно в наветрената страна на кораба.

— Време е да потеглим. Лорънс, тази вечер трябва да остана на палубата, за да видя колко може този кораб, но се надявам утре да вечеряме заедно. Разбира се, с вас също, господин Хамънд.

— Капитане — каза Хамънд, — не съм запознат с обичайния ход на живота на кораба и моля за вашето снизхождение. Удобно ли ще бъде да поканя и членовете на мисията?

— Ами…

Райли бе изненадан и Лорънс не можеше да го вини. Беше малко прекалено да каниш гости на чуждата трапеза. Райли обаче се окопити и каза, вече по-любезно:

— Сър, редно е принц Юнсин пръв да отправи подобна покана.

— При сегашното състояние на отношенията ни, ще бъдем в Кантон преди да я дочакаме — отвърна Хамънд. — Не, трябва някак си да спечелим благоволението му.

Райли се съпротивлява още малко, но Хамънд се беше заинатил и успя да постигне своето с помощта на изкусна комбинация от увещания и глухота за намеците. Райли щеше да се бори още, но екипажът му чакаше нетърпеливо заповедта за вдигане на котва, отливът всеки момент щеше да започне, а Хамънд приключи с думите:

— Сър, благодаря ви за снизхождението. Сега ви моля да ме извините. На сушата се справям отлично с китайското писмо, но предполагам, че на борда на кораб ще ми е нужно известно време да напиша приемлива покана.

С тези думи той стана и се измъкна, преди Райли да се отметне от капитулацията, която всъщност не бе обявил.

— Е — мрачно каза Райли, — докато той приключи, аз ще изкарам кораба колкото се може по-навътре в морето. Ако те се ядосат на дързостта на подобна покана, поне ще съм искрен, като им кажа, че не можем да се върнем в пристанището, за да ме изритат от кораба. Пък до Мадейра може да им мине.

Той слезе от драконовата палуба и даде заповедта. След миг мъжете се напънаха на четворно по-високите шпилове. Сумтенето и виковете им огласиха долната палуба, когато въжето се провлачи по желязната подкранова греда. Най-малката спомагателна котва на „Преданост“ беше колкото главната котва на обикновен кораб, а лапите й бяха по-големи от човешки ръст.

За огромно облекчение на мъжете, Райли не нареди да обръщат кораба. Шепа моряци го отблъснаха от пилоните с помощта на железни пръти, но дори това почти не беше необходимо. Вятърът бе попътен, духаше от северозапад и в комбинация с отлива с лекота отнесе кораба навътре в морето. Бяха само на марсели, но веднага щом потеглиха, Райли нареди да вдигнат и брамстенгите и долните платна и въпреки песимистичните му предвиждания, скоро плаваха по вълните с порядъчна скорост. При този дълбок кил нямаше голям дрейф и корабът прекосяваше Ламанша с внушително достолепие.

Темерер обърна глава напред, за да се наслади на бриза. Заприлича на фигурата на носа на някой стар викингски кораб. Лорънс се усмихна при тази мисъл. Темерер видя изражението му и нежно го побутна.

— Ще ми почетеш ли? — попита с надежда. — Остават ни още два часа дневна светлина.

— С удоволствие — отвърна Лорънс и потърси с поглед някой от куриерите. — Морган — викна той, — бъди така добър да слезеш в трюма и да ми донесеш книгата най-отгоре в моряшкия ми сандък. Авторът е Гибън[13], сега сме на втори том.

Голямата адмиралска каюта на кърмата набързо бе преустроена в апартамент за принц Юнсин, капитанската каюта под задната палуба беше разделена за другите двама дипломати, а по-малките помещения в съседство бяха дадени на свитата от стражи и прислужници. Така не само Райли бе изтикан от полагащото му се място, но също и неговият първи лейтенант лорд Пърбек, помощник-капитанът, лекарят и още няколко от офицерите. За щастие помещенията в предната част на кораба, запазени обикновено за старшите летци, сега бяха свободни, тъй като Темерер бе единственият дракон на борда. Имаше предостатъчно място, всеки се бе сдобил с каюта, затова корабните дърводелци бяха съборили няколко преградни стени и се бе получила една широка трапезария. Отначало беше прекалено просторна и Хамънд възрази.

— Не може да имаме повече място от принца — обясни той.

Така преградните стени бяха изместени с шест фута напред и масите изведнъж се сбутаха една в друга.

Райли се бе облагодетелствал от огромната парична награда за пленяването на яйцето на Темерер почти колкото Лорънс и за щастие можеше да си позволи охолна трапеза. Случаят изискваше наличието на всяка мебел, която можеше да се намери на борда. Когато се съвзе от шока, че поканата му е приета дори частично, Райли моментално покани всички флотски офицери, лейтенантите на Лорънс и всеки друг, от когото можеше да се очаква цивилизован разговор.

— Принц Юнсин обаче няма да дойде — каза Хамънд, — а останалите знаят десетина думи на английски. Изключение прави единствено преводачът.

— Тогава ние ще вдигнем достатъчно шум, та да не стоим в неловко мълчание — отвърна Райли.

Тази надежда обаче остана напразна. С пристигането на гостите трапезарията бе потънала в тишина и имаше изгледи така да премине цялата вечер. Макар че там бе и преводачът, никой от китайците не заговори пръв. Възрастният дипломат Лиу Бао го нямаше и най-висшият представител се оказа Сун Кай, но дори той поздрави сдържано и официално при пристигането им, а после остана мълчалив и дистанциран. Той само огледа съсредоточено дебелата колона на фокмачтата, боядисана в жълти линии, която идваше от тавана и минаваше право през средата на масата, и си позволи да надникне под покривката, за да се увери, че продължава надолу през пода.

Райли бе определил дясната половина на масата изцяло за китайските гости. Те бяха заведени до местата си, но не седнаха. Това смути англичаните, някои от мъжете почти се бяха настанили и останаха полуприклекнали във въздуха. Райли бе объркан и ги подкани да заемат местата си, но трябваше да го направи няколко пъти, за да постигне резултат. Началото не вещаеше нищо добро и не насърчи разговорите.

Офицерите потърсиха спасение в чиниите си, но дори това подобие на добри маниери не продължи много дълго. Китайците не се хранеха с нож и вилица, а с лакирани пръчици, които сами си донесоха. Ловко маневрираха с тях, за да поднесат храната до устата си, и скоро английската част от компанията ги зяпна с невъзпитан интерес. Всяко ново блюдо предоставяше нова възможност да наблюдават тяхната сръчност. Гостите за момент се замислиха над подноса с печено овнешко, нарязано на огромни парчета, но скоро един от по-младите внимателно нави резена само с пръчиците си, вдигна го целия и го изяде на три хапки, като така проправи път и на останалите.

Трип, най-младият курсант на Райли, беше закръглен и неприятен дванайсетгодишен младеж, който бе на борда само благодарение на семейните връзки и тази вечер бе поканен повече с педагогическа цел, отколкото заради компанията му. Той скришом се мъчеше да имитира стила на китайците, като бе хванал наобратно вилицата и ножа наместо пръчици. Усилията му не даваха особен резултат, само оскверниха чистите му бричове. Той седеше в дъното на масата, далеч от строгите погледи, а мъжете до него бяха прекалено заплеснати другаде, за да го забележат.

Сун Кай бе заел почетното място най-близо до Райли. За да отклони вниманието му от гротескното държание на момчето, Райли колебливо вдигна чаша към него, погледна Хамънд с крайчето на окото си и каза:

— За ваше здраве, сър!

Хамънд измърмори превода и Сун Кай кимна, вдигна своята чаша и учтиво отпи, но съвсем малко — това беше подсилена с бренди мадейра, питие за оцеляване в морска буря. За момент вечерта изглеждаше спасена. Останалите офицери най-накрая си припомниха задълженията си на джентълмени и започнаха да вдигат тостове за гостите. Пантомимата с вдигането на чаши бе напълно разбираема и без превод и доведе до затопляне на отношенията. На масата взеха да се разменят усмивки и кимвания. Лорънс чу Хамънд до себе си да изпуска почти недоловима въздишка и най-накрая да започва да се храни.

Лорънс знаеше, че не изпълнява своите задължения. Коляното му бе притиснато в крака на масата и той не можеше да опъне болния си крак, а въпреки че бе отпивал съвсем по малко, главата му вече бе замаяна. Той само се надяваше да не се изложи и реши след вечеря да се извини на Райли за своята инертност.

Третият лейтенант на Райли, мъж на име Франке, запази непочтително мълчание при първите три тоста. Седеше сковано и вдигаше чаша с безмълвна усмивка, но накрая виното развърза езика му. Той беше служил на търговски кораб в Индия и очевидно знаеше няколко израза на китайски. Сега изпробваше по-малко нецензурните върху седналия срещу него чужденец — млад, гладко избръснат мъж на име Йе Бин, дългунест под изящната си роба, който се оживи и започна да му отговаря със собствените си оскъдни познания по английски.

— Много… хубав… — каза и се запъна, защото не можа да намери думи да довърши комплимента.

Франке му предложи няколко възможности, които му се сториха логични — вятър, нощ, вечеря, — но Йе Бин поклати глава. Накрая направи знак на преводача, който каза от негово име:

— Поздравления за вашия кораб, конструиран с толкова умение.

Подобна похвала бе най-лесният път към сърцето на един моряк. Райли я дочу и спря разпокъсания си двуезичен разговор с Хамънд и Сун Кай за поетия южен курс, за да каже на преводача:

— Моля, благодарете на джентълмена за любезните думи и му кажете, че се надявам всички да се чувстват удобно тук.

Йе Бин сведе глава и каза чрез преводача:

— Благодаря ви, сър, удобствата са много по-големи от онези по пътя ни на идване. Пристигнахме с четири кораба, а единият се оказа отчайващо бавен.

— Капитан Райли, разбрах, че в миналото сте минавали през нос Добра надежда — грубо ги прекъсна Хамънд и Лорънс го изгледа с почуда.

Райли също изглеждаше изненадан, но му отговори учтиво. Франке обаче бе прекарал последните два дни във вонящия трюм, за да организира подреждането на багажите, и сега каза с известна пиянска безочливост:

— Само четири кораба? Чудно как не са ви трябвали шест. Сигурно сте били натъпкани като сардини.

Йе Бин кимна:

— Съдовете бяха малки за толкова дълго плаване, но всяко неудобство е радост, когато е в служба на императора. Във всеки случай, по онова време вашите кораби бяха най-големите в Кантон.

— О, значи за пътуването насам сте наели търговски кораби? — попита Макреди.

Той беше лейтенант от флота, слаб като върлина, жилав и енергичен. Носеше очила, които изглеждаха не на място на покритото му с белези лице. Въпросът не бе зададен с лоши чувства, но несъмнено се долавяше намек за превъзходство. Потвърждение бяха и разменените между моряците усмивки — французите ги бива да строят кораби, но не и да плават с тях, испанците са кибритлии и недисциплинирани, китайците въобще не разполагат с флот. Това бяха често повтаряни клишета сред моряците и потвърждението им носеше радост и самодоволство.

— Четири кораба в кантонското пристанище, а вие сте напълнили трюмовете с багаж, вместо с коприна и порцелан. Сигурно ви е излязло солено — добави Франке.

— Колко странно, че го казвате — отвърна Йе Бин. — Въпреки че пътувахме под флага на императора, един капитан наистина настоя да му платим, а после дори се опита да отплава без разрешение. Трябва да го бе обладал някой зъл демон, че да се държи така налудничаво. После официалните лица от Компанията[14] намериха лек за човека и на него му бе позволено да ни поднесе извиненията си.

Франке погледна неразбиращо:

— Как така ви качиха на борда, щом не сте им платили?

Този път неразбиращо погледна Йе Бин, учуден от подобен въпрос.

— Корабите бяха конфискувани с указ на императора. Какво друго можеха да направят?

Той сви рамене, сякаш за да приключи темата, и отново насочи вниманието си съм блюдата. Изглежда, смяташе, че тази информация е по-маловажна от тарталетите с мармалад, които готвачът на Райли поднесе.

Лорънс рязко остави ножа и вилицата. Апетитът му поначало не беше голям, но сега съвсем се стопи. Говореха така непринудено за конфискацията на британски кораби и имущество, за принудителното слугуване на британски моряци на чужд трон, че за миг той си помисли, че не е разбрал правилно. Редно бе всеки вестник в страната да вдигне шум за подобен инцидент, редно бе правителството да повдигне официално възражение. Тогава погледна Хамънд. Лицето на дипломата бе бледо и обезпокоено, но не и изненадано. Всичките съмнения на Лорънс се изпариха, когато си припомни жалкото, почти раболепно държание на Барам и опитите на Хамънд да смени темата на разговора.

Истината осени останалите англичани само миг по-късно и тихото шушукане на офицерите обиколи масата. Райли, който в това време отговаряше на Хамънд, забави думите си и накрая замлъкна, въпреки че Хамънд отново настоя:

— Трудно ли го прекосихте? Надявам се да не ни застигне лошо време по пътя.

Беше късно. Настъпи пълна тишина, в която се чуваше само шумното мляскане на младия Трип. Помощник-капитанът Гарнет смушка момчето с лакът и затихна дори този звук. Сун Кай остави чашата с вино и огледа намръщено цялата маса. Беше доловил промяната в атмосферата и струпването на буреносни облаци. Всички бяха доста подпийнали, въпреки че едва бяха преполовили блюдата си, а мнозина от офицерите бяха млади и сега почервеняха от унижение и гняв. Не един моряк, останал на брега поради временен мир или липса на влияние, бе намирал работа на корабите на Източноиндийската компания. Между британския флот и търговското дружество съществуваха здрави връзки, затова и обидата бе почувствана особено силно.

Преводачът стоеше встрани с разтревожено изражение, но повечето китайци още не бяха схванали какво става. Един от тях се засмя с глас на някаква забележка на съседа си и този звук отекна самотен в помещението.

— За Бога — внезапно изрева Франке, — иде ми да…

Съседите му го хванаха навреме за ръцете и му попречиха да стане от стола, като му шъткаха с притеснени погледи, но започнаха да се чуват други шушукания.

— И седят на нашата маса! — каза един мъж и събеседниците му ядно се съгласиха с него.

Всеки момент можеше да избухне катастрофална експлозия. Хамънд се опитваше да каже нещо, но никой не го слушаше.

— Капитан Райли — рязко и високо се обади Лорънс, за да обуздае яростните шушукания, — ще бъдете ли така добър да ни запознаете с курса на нашето пътуване? Господин Гранби живо се интересуваше от маршрута, който ще следваме.

Гранби, който седеше няколко стола по-надолу с пребледняло под слънчевия загар лице, се сепна, но след малко кимна към Райли с думите:

— Да, наистина, направете ми тази услуга, сър.

— Разбира се — отвърна Райли, може би малко сковано.

Той посегна към сандъка зад себе си, където стояха картите. Сложи една на масата и проследи курса, като говореше малко по-високо от обикновено.

— Щом напуснем Ламанша, трябва да заобиколим отдалече Франция и Испания. После ще се върнем от открито море и ще следваме плътно бреговата линия на Африка. Ще спрем на нос Добра надежда до началото на летния мусон, може би за седмица или три, в зависимост от скоростта ни. Този вятър ще ни отведе чак до Южнокитайско море.

Тягостното мълчание бе нарушено и скоро се подновиха задължителните разговори на маловажни теми. Сега обаче никой не се обръщаше към китайските гости, само Хамънд разменяше по някоя дума със Сун Кай, но дори той замлъкна след неодобрителните погледи. Райли поръча да сервират пудинга и вечерята се отправи към катастрофален и много по-ранен от обичайното край.

Зад стола на всеки морски офицер имаше моряци в ролята на прислуга и те започваха да мърморят неодобрително. Когато Лорънс се върна на своята палуба, изкатервайки стълбата най-вече със силата на ръцете си, те вече бяха излезли и новината беше обиколила кораба от край до край, дори бе накарала летци и моряци да си говорят през въображаемата си граница.

Хамънд излезе на палубата и се загледа в напрегнатите, негодуващи групички мъже, като хапеше устните си до кръв. От напрежението лицето му изглеждаше необичайно старо и изпито. Лорънс не изпита съжаление към него, само негодувание. Хамънд умишлено се бе опитал да скрие позорния факт, в това нямаше никакво съмнение.

Райли стоеше до него с чаша кафе в ръка, от която не отпиваше.

— Господин Хамънд — каза той много тихо, но авторитетно. В гласа му имаше повече тежест, отколкото Лорънс бе чувал досега, познавайки го най-вече като свой подчинен, тежест, която заличи всички следи от обичайното му добряшко настроение. — Моля, предайте на китайците, че е важно да си останат долу. Все ми е тая какво извинение ще измислите, но животът им няма да струва пукната пара, ако сега излязат на тази палуба. Капитане — обърна се към Лорънс, — пратете веднага хората си по леглата. Настроението им не ми харесва.

— Слушам — отвърна Лорънс с пълно разбиране.

Тези възбудени мъже можеше да станат агресивни, а оттам стъпката до метежа бе съвсем малка и тогава първоначалната причина за яростта им нямаше да е от значение. Той повика Гранби с жест.

— Джон, прати момчетата долу и кажи на офицерите да ги озаптят. Не искаме да се нарушава дисциплината.

Гранби кимна.

— Обаче… — каза гневно, но млъкна, когато Лорънс поклати глава, и отиде.

Летците тихо се разотидоха. Примерът им подейства добре на моряците и те не възразиха, когато им бе наредено да направят същото. Знаеха, че в този случай офицерите им не са техни врагове. Гняв бушуваше в гърдите им, свързваха ги общи настроения, затова само измърмориха недоволно, когато първият лейтенант лорд Пърбек излезе на палубата и им нареди с провлачения си акцент да се приберат:

— Вървете, Дженкинс. Хайде, Харви.

Темерер чакаше на драконовата палуба с вдигната глава и блеснали очи. Дочул бе достатъчно, че да се запали любопитството му. Когато чу и остатъка от историята, той изсумтя и каза:

— Щом не са имали собствени кораби, да си бяха останали у дома.

Това бе не толкова възмущение от оскърблението, колкото най-обикновена неприязън. Той не можеше да се сърди силно. Както повечето дракони, бе безразличен към собствеността, разбира се, с изключение на скъпоценните камъни и златото, които пазеше за себе си. Дори и в момента лъскаше големия сапфирен медальон, подарен му от Лорънс, с който никога не се разделяше.

— Това е обида към короната — каза Лорънс, като пляскаше с ръка по крака си. Имаше огромно желание да крачи напред-назад.

Хамънд стоеше на квартердека и пушеше пура. Червената светлинка на горящия й край се засилваше с вдишването му и осветяваше бледото му, обляно в пот лице. Лорънс му хвърли яден поглед от другия край на палубата.

— Не мога да му се начудя. На него и на Барам, задето са преглътнали подобно възмутително поведение. Това не се понася лесно.

Темерер запримига срещу него.

— Мислех, че трябва на всяка цена да избегнем война с Китай — каза той, и съвсем основателно, след като това му бе втълпявано седмици наред, дори от самия Лорънс.

— Ако трябваше да се избира по-малкото зло, предпочитам да се бях договорил с Бонапарт — отвърна Лорънс, твърде ядосан, за да обмисли разумно въпроса. — Той поне има благоразумието да обяви война, преди да плени наши поданици, а те най-безцеремонно ни оскърбяват в лицето, сякаш не смеем да им отвърнем. Не че това правителство им е дало много поводи да мислят другояче. Държат се като някакви проклети псета и лягат угоднически по гръб. Като си помисля, че този негодник почти ме убеди да правя метани на китайците, а е знаел за случая…

Темерер хлъцна от изненада при това страстно излияние и нежно го побутна с нос.

— Моля те, не се ядосвай толкова, не е хубаво.

Лорънс тръсна глава, но не от несъгласие, облегна се на Темерер и потъна в мълчание. Нямаше полза да дава израз на гнева си. Останалите по палубата мъже можеше да го чуят и да почерпят сили за някои необмислени действия, а той не искаше да разстройва Темерер. Изведнъж всичко му се изясни — след преглъщането на подобно оскърбление бе напълно естествено правителството да не се дърпа толкова за един дракон. Вероятно бързаше да се отърве от неприятния спомен и да потули целия случай.

Той погали Темерер за утеха.

— Ще останеш ли за малко при мен? — нежно попита драконът. — Най-добре стой и си почивай, не се измъчвай така.

Лорънс, наистина, не желаеше да го оставя. Усещаше как изгубеното му самообладание се възвръща под въздействието на равномерните удари на сърцето, което усещаше под ръката си. Вятърът за момента не беше силен, а имаше мъже на вахта и един офицер на палубата щеше да е добре дошъл.

— Добре, ще постоя тук. При всички случаи, не бих оставил Райли сам, когато на кораба цари такова настроение — отвърна той и с куцукане се запъти да си вземе одеяло.

Четвърта глава

Вятърът от североизток бе освежаващ и много студен.

Лорънс се отърси от полудрямката и погледна към звездите — бяха изминали само няколко часа. Той се сгуши по-плътно в одеялата си до Темерер и се помъчи да забрави за постоянната болка в крака. Палубата бе необичайно тиха. Под зоркия и строг поглед на Райли останалите членове на екипажа почти не разговаряха, макар че Лорънс от време на време чуваше неясен шепот от такелажа отгоре. Нямаше луна, само няколко фенера на палубата.

— Измръзнал си — неочаквано се обади Темерер. Лорънс се обърна и срещна изучаващите го тъмносини очи. — Влез вътре, Лорънс, трябва да оздравееш. Няма да позволя Райли да пострада. Или китайците, ако предпочиташ — добави той без особен ентусиазъм.

Лорънс кимна уморено и се надигна. Сметна, че опасността е преминала, поне за момента, и няма смисъл да остава навън.

— На теб удобно ли ти е?

— Да, печките отдолу ми топлят идеално — отвърна Темерер.

Лорънс наистина усещаше топлината на драконовата палуба дори през подметките на ботушите си. Вътре, на завет, беше далеч по-приятно. Когато се качваше по стълбата към горната палуба, кракът на два пъти го бодна болезнено, но той отпусна тежестта си върху ръцете, докато спазъмът не премина, и стигна до каютата си без инциденти.

Лорънс имаше няколко малки, добре уплътнени илюминатора, а както беше близо до камбуза, каютата му оставаше топла въпреки вятъра. Един от куриерите бе запалил висящия фенер. Книгата на Гибън още стоеше отворена върху сандъка. Той заспа почти веднага въпреки болката. Приятното полюшване на койката му бе по-познато от всяко легло на света, а тихото плискане на водата в корпуса на кораба му носеше безмълвно успокоение.

Събуди се внезапно, въздъхна изненадано още преди да бе отворил очи. Не толкова чу, колкото почувства шума. Корабът се наклони и той се предпази с ръка от удара в тавана. Един плъх се изтъркаля по пода и се блъсна в сандъците, после отново се скри възмутен в тъмното.

Корабът се изправи почти веднага. Нямаше необичаен вятър, нито силно вълнение. Лорънс разбра, че Темерер бе излетял. Той наметна пелерината си и хукна навън босоног и по нощна риза. Барабанчикът биеше всеки да заеме поста си. Отсеченото стакато отекваше от стените и дърводелците притичаха покрай куцукащия Лорънс, за да разчистят преградните стени. Последва ново сътресение — бомби, позна той. Тогава до него изникна Гранби в малко по-подобаващ вид, защото бе спал с бричовете. Лорънс без колебание прие подадената му ръка и с негова помощ си проби път през тълпата и суматохата до драконовата палуба. Моряците тичаха в паника към помпите и пълнеха ведра през борда, за да наквасят с вода палубите и платната. Оранжево-жълтият пламък се опитваше да се разрасне в края на навития марсел. Един от флотските курсанти, пъпчиво тринайсетгодишно момче, което Лорънс бе видял да се забавлява доста шумно предишната сутрин, сега се хвърли смело на рейката с мокра риза в ръка и го потуши.

Беше тъмно, не се виждаше какво става в небето над тях, а виковете бяха прекалено силни, за да се чуе битката над главите им. Нямаше да разберат, дори Темерер да надаваше своя рев.

— Трябва веднага да изстреляме осветителна ракета — каза Лорънс и взе ботушите си от Роланд. Тя бе дотичала с тях, а Морган с бричовете му.

— Калоуей, донеси сандъка с осветителните ракети и заслепяващия барут — викна Гранби. — Това трябва да е Фльор дьо Нюит, никоя друга порода не може да вижда в пълен мрак. Да беше само малко по-тихо… — и той се взря безпомощно нагоре.

Шумният пукот ги предупреди — Лорънс скочи на земята, а Гранби се опита да го прикрие, но се разлетяха само шепа трески. Някъде под тях долетяха писъци. Бомбата бе минала през дъските и бе попаднала в камбуза. През дупката излезе гореща пара и мирис на осолено свинско, мариновано за следващата вечеря. Това напомни на Лорънс, че утре бе четвъртък. Корабните навици бяха залегнали дълбоко в съзнанието му и асоциацията беше светкавична.

— Трябва да ви скрием долу — каза Гранби и го подхвана за ръката, като викна Мартин.

Лорънс го погледна учудено и ужасено. Гранби дори не забеляза, а Мартин, който подхвана лявата му ръка, изглежда, не видя в това нищо притеснително.

— Няма да напусна палубата — отсече Лорънс.

Мичман Калоуей дойде задъхан със сандъка в ръце.

След миг първата осветителна ракета изсвистя сред ниските гласове и небето се озари от жълто-бяла искра. Чу се рев на дракон, но твърде гърлен, за да е на Темерер. В краткия миг, в който проблесна светлина, Лорънс зърна Темерер да кръжи закрилнически над кораба. Фльор дьо Нюитът му се бе изплъзнал в тъмното и летеше малко встрани, с извърната от искрата глава.

Темерер изрева и се стрелна към френския дракон, но ракетата угасна и падна, и всичко отново потъна в непрогледен мрак.

— Още една, още една, по дяволите! — викаше Лорънс към Калоуей, който все още се взираше в небето като всички останали. — Трябва му светлина, не спирай да ги изстрелваш.

На помощ му се притекоха още хора от екипажа, но се престараха и изстреляха три сигнални ракети наведнъж. Гранби скочи натам, за да попречи на прахосничеството им. Скоро влязоха в ритъм и ракетите започнаха да излитат равномерно една след друга. Всяка нова светла искра се разпукваше с изчезването на предишната. Около Темерер се струпа облак дим, който той разпръсна с криле в бледата жълта светлина, когато нападна Фльор дьо Нюита с рев. Френският дракон пикира, за да му избяга, и бомбите му изпопадаха с плисък във водата, без да нанесат щети.

— Колко осветителни ракети ни останаха? — тихо попита Лорънс.

— Към четири дузини, не повече — отвърна мрачно Гранби. Намаляваха с голяма скорост. — Говоря за нашите заедно с тези на „Преданост“. Корабният оръжейник ги донесе всичките.

Калоуей забави темпото на изстрелване, за да им стигнат стопяващите се боеприпаси за по-дълго. Така между светлите проблясъци отново настъпваше пълен мрак. Очите им смъдяха от пушека и усилието да се взират в слабата, заглъхваща светлина на ракетите. Лорънс само си представяше как се чувства Темерер сам, полусляп и в битка с опонент в пълно бойно снаряжение.

— Капитане — извика Роланд, като му махаше от перилото на щирборда.

Мартин помогна на Лорънс да тръгне натам, но преди да стигнат до него, избухна една от последните осветителни ракети и за момент океанът зад кораба се освети съвсем ясно. Две френски тежки фрегати наближаваха с попътен вятър, а от двете страни на „Преданост“ настъпваха дузина лодки, претъпкани с мъже. Видя ги и морякът на вахта.

— Кораб на хоризонта, абордажници! — изрева той и отново настъпи суматоха.

Матросите хукнаха през палубата, за да опънат мрежата срещу абордажници, а Райли застана на големия щурвал с кормчията и двама от най-яките си моряци. Те започнаха с отчаяна припряност да обръщат кораба, за да посрещне атаката странично. Нямаше смисъл да бягат на френските фрегати. В този вятър те щяха да развият най-малко десет възела и „Преданост“ нямаше да им се изплъзне.

В комина на камбуза кухо отекнаха думи и топуркането на множество крака към борда с оръдията. Курсантите и лейтенантите на Райли подреждаха хората по местата им до оръдията. Повтаряха инструкциите с пискливи, нервни гласове в опита си да набият в главите на сънените и объркани мъже онова, което бяха упражнявали с месеци.

— Калоуей, спри осветителните ракети!

Лорънс даде тази заповед с нежелание. Мракът щеше да направи Темерер уязвим за атаките на Фльор дьо Нюита, но трябваше да запазят ракетите, докато не се появеше по-сгоден случай да нанесат сериозен удар на френския дракон.

— Готови за отблъскване на абордажниците — изрева боцманът.

„Преданост“ най-сетне се изравни с вятъра и настъпи миг на тишина. Някъде там в мрака продължаваха да плискат гребла, долиташе далечен глас, който ритмично отброяваше на френски. Тогава Райли извика „огън“.

Оръдията изреваха и пръснаха червен огън и пушек. Невъзможно бе да се разбере какви щети бяха нанесли, освен по смесицата от викове и шум на разтрошено дърво, която им показа, че поне един изстрел бе улучил целта. Стрелбата разклати борда, докато „Преданост“ правеше тромавия си завой. След първия залп си пролича неопитността на екипажа.

Най-накрая, поне четири минути по-късно първото оръдие се обади повторно, второто въобще не се обади, третото също. Четвъртото и петото гръмнаха едновременно и звукът от щетите бе по-ясно доловим, но шестото гюле цамбурна право във водата, както и седмото и Пърбек извика:

— Прекратете огъня!

„Преданост“ се бе отдалечил. Докато не се обърнеше отново, те не можеха да стрелят. Междувременно абордажниците щяха да наближават все повече, като гребците им имаха стимул да увеличат скоростта.

Оръдията замлъкнаха и над водата се понесе облак от гъст сив дим. Корабът отново потъна в мрак, с изключение на малките, люлеещи се светли петна, хвърляни от палубните фенери.

— Трябва да ви качим на Темерер — каза Гранби. — Още не сме толкова далече от брега и той ще успее да прелети. Освен това наблизо може да има други кораби, например транспортният от Халифакс.

— Нямам намерение да бягам и да оставям в ръцете на французите кораб със сто оръдия — отвърна ожесточено Лорънс.

— Сигурен съм, че ще удържим. Ако не, вие ще уведомите флотата и има голяма вероятност да си върнем кораба преди да е стигнал до тяхно пристанище — възрази Гранби.

Никой морски офицер не би спорил така със своя командир, но летците имаха по-хлабава дисциплина и Гранби настояваше да бъде чут. Нещо повече, като първи лейтенант негов дълг бе да се погрижи за безопасността на капитана.

— Може да откарат кораба в Западните Индии или Испания, далече от блокадите и там да съберат екипаж. Не можем да си позволим да го изгубим — каза Лорънс.

— Все пак ще е добре да сте някъде, където не могат да се доберат до вас, освен ако не бъдем принудени да се предадем — отвърна Гранби. — Трябва да намерим начин да отпратим Темерер.

— Сър, простете — обади се Калоуей до сандъка с осветителните ракети, — ако ми дадете едно от онези люти оръдия, може да изстреляме снаряд със заслепяващ барут, за да му позволим да си поеме дъх — и той вдигна брадичка към небето.

— Ще говоря с Макреди — веднага отговори Ферис и хукна да търси морския лейтенант.

Качиха лютото оръдие от трюма. Двама моряци носеха двете половини на дългата цев, докато Калоуей внимателно разби един от лютите снаряди. Оръжейникът изсипа от него половината пипер и отвори сандъка със заслепяващ барут. Извади един-единствен фишек, а после отново запечата капака. Задържа фишека далеч от себе си, над водата. Двама от помощниците му го хванаха през кръста за по-голяма стабилност, докато той разви хартията и внимателно изсипа жълтия прах в снаряда. Гледаше само с едно око, а другото бе присвил и отчасти бе обърнал лице в обратната посока. Страните му бяха осеяни с черни белези, спомени от предишно вземане-даване с този прах. Той не се нуждаеше от фитил, можеше да се взриви при всеки по-невнимателен допир и гореше с по-висока температура от барута.

Той запечата снаряда и пусна остатъка от фитила във ведро с вода. Помощниците му го хвърлиха зад борда, а той намаза снаряда със смола и го покри целия с масло, преди да зареди оръдието. Тогава монтираха и втората половина от цевта.

— Готово. Не казвам, че ще се взриви, но допускам, че е възможно — каза Калоуей и с немалко облекчение избърса ръце.

— Много добре — отвърна Лорънс. — Стойте в готовност и запазете последните три сигнални ракети, за да ни светят за този изстрел. Макреди, имаш ли човек за оръдието? Трябва ни най-добрият. Ако не улучи главата, се губи ефектът.

— Харис, заеми се ти — Макреди посочи оръдието на един от хората си — висок, кокалест тип на около осемнайсет години, и добави към Лорънс: — Млади очи за далечен изстрел, сър. Ще улучат целта.

Вниманието им бе привлечено от гневни гласове, идващи от квартердека долу. Дипломатът Сун Кай беше излязъл на палубата с двама от слугите си, които носеха един огромен пътнически сандък. Моряците и по-голямата част от екипажа на Темерер се бяха струпали по бордовата ограда със сабя и пищов във всяка ръка, за да отблъскват абордажниците. Въпреки напредването на френските кораби един мъж с пика в ръка си позволи да тръгне към дипломата, но боцманът го заплаши с камшика си и ревна:

— Не разваляйте строя, момчета, стойте в строя!

В суматохата Лорънс бе забравил за бедствената вечеря, струваше му се, че се е случила преди седмици, но Сун Кай още носеше същата бродирана роба. Ръцете му бяха скръстени спокойно в ръкавите, а на ядосаните и нервни мъже им липсваше само подобна провокация.

— О, по дяволите! Трябва да го приберем оттам. Долу, сър, веднага слезте долу — викна Лорънс, сочейки мостика, но Сун Кай само направи жест на хората си да продължат и се качи на драконовата палуба, а те затътриха след него големия сандък.

— Къде е проклетият преводач? — каза Лорънс. — Дайър, потърси…

В този момент слугите качиха сандъка, отключиха го, отметнаха капака и вече нямаше нужда от превод. Ракетите, които лежаха в постеля от сено, бяха с изпипани детайли, червени, сини и зелени като детски играчки, боядисани спираловидно в цвят, златно и сребристо и много ярки.

Калоуей моментално грабна една синя с бели и жълти ивици. Единият от слугите му показа с жестове как да закрепи фитила.

— Да, да — отвърна нетърпеливо той и донесе бикфордовия шнур.

Ракетата се запали веднага, изсъска към небето и се изгуби от поглед, далеч отвъд обсега на осветителните ракети. Първо видяха бяла светкавица, после над водата отекнаха страховити гърмежи и се разстла един по-блед проблясващ кръг от жълти звезди, който за миг сякаш увисна неподвижно във въздуха.

С изригването на фойерверка Фльор дьо Нюитът изкряска от унижение. Стана ясно, че е на не повече от сто ярда над водата и Темерер незабавно се стрелна нагоре с оголени зъби и гневно съскане. Френският дракон се уплаши и пикира, като се изплъзна под разперените нокти на Темерер.

— Харис, стреляй, стреляй! — викна Макреди и младият матрос се прицели.

Лютият снаряд излетя право към целта, но може би малко високо. Фльор дьо Нюитът обаче имаше тесни закривени рога на челото, точно над очите. Снарядът се разчупи от удара в тях и заслепяващият барут се взриви, нажежен до бяло. Драконът изрева отново, този път от истинска болка, излетя с бясна скорост и потъна в мрака. Мина толкова ниско над кораба, че платната изплющяха на вятъра от крилата му.

Харис се изправи иззад оръдието, отвори уста в широка, редкозъба усмивка и падна с изненадано изражение. Ръката и рамото му ги нямаше. Падащото му тяло събори Макреди. Лорънс извади от собствената си ръка треска с големината на нож и забърса кървавите пръски от лицето си. Лютото оръдие бе станало на парчета. Улучи го бомбата, пусната от екипажа на Фльор дьо Нюита, докато драконът отстъпваше.

Двама моряци изтеглиха тялото на Харис и го хвърлиха зад борда. Други загинали нямаше. Шумовете станаха странно приглушени. Калоуей изстреля още два фойерверка. Звездната експлозия осея половината небе с оранжеви ивици, но Лорънс я чу само с лявото ухо.

С пропъждането на Фльор дьо Нюита Темерер се върна на палубата, като съвсем леко разклати кораба.

— Бързо, бързо! — каза и мушна глава под каишите, за да помогне на впрегачите. — Тя е много бърза и не мисля, че светкавицата й навреди колкото на онази, с която се бихме миналата есен. В очите на тази има нещо различно.

Той дишаше тежко, а крилата му потреперваха. Беше кръжал доста дълго, а не бе свикнал да изпълнява по-продължително време тази маневра. Сун Кай, който още се намираше на палубата и наблюдаваше обстановката, не възрази срещу впрягането на Темерер. Явно нямаха нищо против, ако ножът е опрял до техните гърла, с горчивина си помисли Лорънс. Тогава забеляза по палубата капки тъмна червено-черна кръв.

— Къде си ранен?

— Няма страшно, тя ме докопа само два пъти — отвърна Темерер, обърна глава и взе да се ближе отдясно.

Там имаше една повърхностна рана и друга, по-дълбока следа от нокът нагоре към гърба му. Две рани бяха много повече, отколкото Лорънс можеше да понесе. Той се сопна на Кейнс, който пътуваше заедно с тях и сега превързваше животното.

— Не трябва ли да ги зашиеш?

— Глупости — отвърна Кейнс. — Нищо му няма, раните са само повърхностни. Престани да се тревожиш.

Макреди се бе окопитил и бършеше чело с опакото на ръката си. При този отговор той изгледа лекаря с подозрение и хвърли кос поглед на Лорънс. Кейнс продължи да работи и да се оплаква под носа си от паникьосани капитани, прекаляващи с грижите. Самият Лорънс беше твърде благодарен и изпълнен с облекчение, за да възрази.

— Готови ли сте, господа? — попита и провери оръжията си.

Този път на кръста му висеше неговата вярна закривена сабя от истинска испанска стомана със семпла дръжка. Хареса му да усети солидната й тежест в ръката си.

— Готови сме, сър — каза Фелоус и затегна последния ремък, а Темерер качи Лорънс на рамото си. — Опънете я там горе. Държи ли? — викна, когато Лорънс се настани.

— Идеално — отвърна му Лорънс, когато се отпусна на сбруята с цялата си тежест. — Благодаря, Фелоус, добра работа. Гранби, прати стрелците на горната палуба с матросите, а останалите да отблъскват абордажници.

— Много добре. И, Лорънс… — каза Гранби, очевидно с намерението отново да го окуражи да изтегли Темерер от битката.

Лорънс не го изслуша, а смушка дракона с коляно. „Преданост“ се залюля под тежестта от засилката му и двамата най-после излетяха заедно. Въздухът над кораба тежеше от острия серен пушек от фойерверките. Въпреки студения вятър по езика и кожата полепваше мирис като от кремъклийка.

— Ето я — каза Темерер и се издигна още по-нагоре.

Лорънс проследи неговия поглед и видя, че Фльор дьо Нюитът отново се е насочил към тях. Наистина се бе възстановил бързо от заслепяващата атака, ако се съдеше по опита им с тази порода. Лорънс се зачуди дали това не е някаква нова кръстоска.

— Нападаме ли?

Лорънс се поколеба. За доброто на Темерер трябваше спешно да обезвредят Фльор дьо Нюита. Ако принудеха „Преданост“ да се предаде и се наложеше Темерер да лети до брега, имаше опасност френският дракон да ги преследва в мрака по целия път. И все пак фрегатите можеха да нанесат много повече щети на кораба — един масиран огън щеше да означава смърт за техните хора. Превземането на „Преданост“ щеше да бъде ужасен удар за флотата и въздушния корпус, които не разполагаха с излишни транспортни кораби.

— Не — каза той накрая. — Основната ни задача е да браним „Преданост“. Трябва да се погрижим за онези фрегати.

Той убеждаваше повече себе си, отколкото Темерер. Чувстваше, че решението е правилно, но го мъчеше ужасно съмнение. Куражът у един обикновен човек можеше да се приеме за безразсъдство при авиатора, който носеше отговорност за рядък и ценен дракон. Гранби бе длъжен да е предпазлив, но от това не следваше, че греши. Лорънс не беше израснал във въздушния корпус и природата му се противеше на много от ограниченията, поставени пред един капитан на дракон. За момент се зачуди дали не се ръководи твърде много от гордостта си.

Темерер се ентусиазираше от всякакви битки. Той не възрази, само погледна надолу към фрегатите.

— Тези кораби са много по-малки от нашия „Преданост“ — каза колебливо. — Той наистина ли е в опасност?

— В много голяма опасност. Те се канят да го обстрелват.

Докато Лорънс говореше, излетя още един фойерверк.

Взриви се стряскащо близо сега, когато с Темерер бяха заедно в небето. Лорънс бе принуден да закрие с ръка заслепените си очи. Когато престана да вижда точици, той забеляза с тревога, че фрегатата от подветрената страна смени посоката си, за да обърне другия борд — рискована маневра, каквато той лично едва ли би предприел в името на по-добра позиция. Трябваше обаче да признае, че тя бе изпълнена блестящо. Сега кърмата на „Преданост“ беше уязвима и напълно открита за оръдията на бакборта на френския кораб.

— За Бога, там! — посочи той, макар че Темерер не можеше да види жеста му.

— Видях — отвърна драконът и се спусна надолу.

Гърдите му се издуха, докато събираше дъх за божествения вятър, а блестящата му черна кожа се опъна като барабан с разширяването на гръдния му кош. Лорънс долови как в Темерер се трупа ниско ръмжащо ехо, вестител на задаващата се разрушителна мощ.

Фльор дьо Нюитът разгада намеренията му и се приближи в гръб. Лорънс чу пляскането на крилата, но Темерер бе по-бърз, голямото му тегло улесни спускането им. Френските стрелци откриха огън и барутът припука шумно, но това бяха само опити в тъмното. Лорънс легна плътно до врата на Темерер и му нареди без думи да засили скоростта си.

Под тях оръдието на фрегатата изригна в гигантски облак пушек. Огнени езици се стрелнаха през оръдейните отвори и запратиха ужасяващ ален пламък към гърдите на Темерер. От палубата на фрегатата дойде ново пукане на пушки и той потрепери, сякаш го бяха улучили. Лорънс го викна разтревожено, но драконът продължи да се носи към кораба. Той зае удобна позиция за атаката и гласът на Лорънс се изгуби в ужасния грохот на божествения вятър.

Досега Темерер не бе нападал кораб с божествения вятър, но в битката при Дувър Лорънс видя как смъртоносният резонанс разтрошава превозвачите на Наполеоновите войски. Той очакваше нещо подобно и тук — счупена палуба, натрошени рейки, може би дори прекършени мачти. Френската фрегата обаче бе солидна, построена от дебели по два фута дъбови дъски, мачтите и рейките й бяха пригодени за битка, а такелажът бе подсилен с железни вериги.

Платната уловиха и задържаха мощта на драконовия рев. Потрепериха за момент, после се издуха почти до скъсване. Няколко въжета се скъсаха като струни на цигулка. Мачтите силно се наклониха, но все пак устояха, чу се скърцане на дърво и брезент. Сърцето на Лорънс се сви — изглежда, нямаше да нанесат големи щети.

Ако обаче една част не поддаваше, значи трябваше да поддаде цялото. Когато Темерер спря рева си и се стрелна напред, целият кораб се завъртя, изтласкан от вятъра, и бавно се килна на една страна. Страховитата атака го остави силно наклонен, по въжетата и перилата безпомощно увиснаха моряци, заритаха с крака във въздуха, някои паднаха в океана.

Лорънс се обърна да погледне, докато се носеха напред. Темерер се плъзгаше ниско над водата. На кърмата с красиви златисти букви бе изписано името „Валери“, осветено от закачени по люковете на каютите фенери, които сега се мятаха бясно. Капитанът си разбираше от работата — Лорънс чу викове и мъжете тръгнаха да се катерят по борда с всички налични котви и въжета в ръце, готови да се опитат да изправят кораба.

Нямаха време. Божественият вятър на Темерер бе разпенил морето и сега се надигаше огромна вълна. Тя растеше бавно и нависоко, сякаш имаше точно определена цел. За миг всяко движение замря, корабът остана да виси в мрака, голямата блестяща водна стена закри цялата нощ. После вълната падна и го преобърна като детска играчка, а океанът потуши залповете на оръдията му.

Корабът повече не се изправи. На мястото му остана белезникава пяна. Няколко малки вълни последваха голямата и се разбиха в издутия корпус, който остана над водата, но само за момент. После се плъзна под повърхността, а небето блесна от градушка златни фойерверки. Фльор дьо Нюитът покръжи ниско над разпенените води и изрева с дълбокия си, самотен глас, сякаш не можеше да проумее внезапното изчезване на кораба.

От „Преданост“ не се чуха одобрителни възгласи, макар че екипажът трябваше да ги е видял. Лорънс също притихна от ужас — това бяха триста души, а може би повече. Океанът отново стана гладък като стъкло. Един кораб можеше да потъне в буря, при силни ветрове и четиридесетфутови вълни, можеше да потъне и в сражение, да бъде опожарен след дълга битка, да заседне в скалите. Този кораб обаче бе непокътнат. Плаваше в открития океан при десетфутови вълни и скорост на вятъра от четиринайсет възела, а сега бе заличен от лицето на земята.

Темерер се прокашля и издаде болезнен стон. Лорънс извика дрезгаво:

— Обратно на кораба, веднага!

Фльор дьо Нюитът вече летеше със страшна сила към тях. На светлината на следващата осветителна ракета се видяха силуетите на абордажниците, които се готвеха да скочат на борда, а ножовете, сабите и пистолетите проблясваха в бяло в ръцете им. Темерер летеше тромаво и с големи мъки. С наближаването на Фльор дьо Нюита той положи последно отчаяно усилие и отскочи напред, но вече не бе най-бързият в небето и не можеше да преодолее другия дракон, за да стигне до „Преданост“.

На Лорънс му се искаше да се върнат на борда, за да се погрижат за раната. Усещаше потръпването и усилието на крилете на Темерер и мислеше единствено за онзи ужасен момент, за неясното съприкосновение с куршума. Сега всяко забавяне можеше да влоши травмата. Той обаче чуваше как екипажът на френския дракон крещи от мъка и ужас — за това не му бе нужен преводач — и не вярваше, че той би се съгласил да отстъпи.

— Чувам плясък на криле — изпъшка Темерер с изтънял от болката глас.

Имаше предвид друг дракон и Лорънс напразно се вторачи в непрогледната нощ. Британски или френски? Фльор дьо Нюитът отново се стрелна към тях. Темерер се стегна за поредния конвулсивен изблик на сила и тогава със съскане и бълване се появи Нитидос. Той бъхтеше със сребристосиви крила главата на френския дракон, а капитан Уорън на гърба му махаше ожесточено с шапка на Лорънс:

— Бягайте, бягайте!

Дулсия се приближи от другата страна и заръфа хълбоците на Фльор дьо Нюита, като го принуди да се обърне назад и да й се озъби. Двата по-леки дракона бяха най-бързите в своята формация и въпреки че не бяха от категорията на Фльор дьо Нюита, можеха хубаво да го изтормозят. Темерер вече правеше широк завой, крилете му потрепваха при всеки мах. Когато се спуснаха над кораба, Лорънс видя как екипажът бърза да разчисти място за кацане на драконовата палуба, защото тя бе затрупана от трески, въжета и изкривен метал. „Преданост“ бе пострадал тежко при обстрела, а втората фрегата поддържаше постоянен огън към долните палуби.

Темерер не кацна правилно, а почти се строполи и разклати целия кораб. Лорънс разкопча ремъците още във въздуха и се плъзна зад плешките му, без да се държи за юздата. Когато скочи тежко на палубата, кракът му не го издържа, но той се изправи и се запрепъва към главата на Темерер.

Кейнс веднага се залови за работа и затъна до лактите в черна кръв. За да му е по-удобно, Темерер се отпусна бавно настрани с помощта на множество ръце, а впрегачите донесоха фенери. Лорънс падна на колене до главата на дракона и се притисна в меката муцуна. Панталонът му се затопли от кръв, очите му щипеха. Той не бе съвсем сигурен какво казва, нито дали то има някакъв смисъл, но Темерер, макар да не продума, отговори, като му духна струя топъл въздух в лицето.

— Намерих го, сега щипците. Алън, спри с глупостите или обърни глава настрани — рече Кейнс някъде зад гърба му. — Добре. Горещо ли е желязото? Лорънс, той трябва да стои съвсем неподвижно.

— Дръж се, любими приятелю — каза Лорънс и погали носа на Темерер. — Опитай се да стоиш неподвижно. Не мърдай.

Темерер само просъска леко, а въздухът изсвири през разтворените му червени ноздри. Един удар на сърцето, два, после дъхът му изригна навън и заостреният куршум издрънча, когато Кейнс го пусна в подноса. Темерер изстена още веднъж при допира на горещото желязо до раната. На Лорънс му се догади при миризмата на опърлено месо.

— Готово, раната е почистена. Куршумът се беше спрял в гръдната кост — каза Кейнс.

Вятърът разнесе пушека и изведнъж Лорънс започна да чува грохота на дългоцевните пушки и суматохата на кораба. Светът отново придоби смисъл и форма. Лорънс с мъка се изправи на крака и се олюля.

— Роланд — каза, — изтичайте с Морган да потърсите ненужни остатъци от брезент и кечета. Трябва да му направим подплънка.

— Морган е мъртъв, сър — каза Роланд и той видя на светлината на фенерите, че бледите ивици през нечистотията по лицето й оставаха от сълзи, а не от пот. — Ще отида с Дайър.

Двамата не изчакаха Лорънс да кимне, а хукнаха незабавно, удивително дребни сред плещестите фигури на моряците. Той ги проследи с поглед, после се обърна и изражението му стана студено.

Квартердека бе така плътно напоен с кръв, че лъщеше като прясно боядисан в черно. Такова кръвопролитие, без никакви повреди в такелажа, накара Лорънс да се усъмни, че французите са използвали шрапнели, и, наистина, той видя по палубата счупени части от метални кутии. Французите бяха натъпкали в лодките всеки моряк, когото можеха да пожертват, и бройката бе голяма. Двеста отчаяни мъже се бореха да се качат на борда, разярени от загубата на своя кораб. На места по абордажните въжета имаше по четирима-петима, други се бяха вкопчили в бордовата ограда. Английските моряци се мъчеха да ги отблъснат и зад тях цялата палуба стоеше празна. Свистяха изстрели, дрънчаха саби, моряците с дълги пики мушкаха масата абордажници, които напираха да се качат.

Лорънс не беше наблюдавал абордажна битка от толкова необичайна дистанция — тя бе едновременно близко и далече. Той се почувства странно и неудобно и извади пистолетите си за свое собствено успокоение. Не виждаше мнозина от екипажа си. Гранби го нямаше, вторият му лейтенант Евънс също. Русата коса на Мартин просветна за миг на фенерите, когато той скочи да отблъсне един мъж, но изчезна под удара на едър френски моряк, въоръжен със сопа.

— Лорънс!

Той чу името си, или поне нещо подобно, странно разтеглено в три срички като „Лао-рен-тзе“ и се обърна. Сун Кай сочеше на север, по посока на вятъра, но последният фойерверк вече избледняваше и Лорънс не видя нищо.

Внезапно някъде горе Фльор дьо Нюитът нададе рев и рязко се изплъзна на Нитидос и Дулсия, които продължаваха да го налагат по хълбоците. Той полетя с голяма скорост на изток и бързо потъна в мрака. Някъде зад него се чу дълбокият рев на Копър Регал и тънкото кряскане на Йелоу Рийпъри. Вятърът от крилата им раздвижи димната завеса и те се плъзнаха над кораба, бълвайки огън във всички посоки.

Оцелялата френска фрегата незабавно угаси фенерите си с надеждата да избяга в нощта, но Лили поведе формацията след нея, при това достатъчно ниско, че да й повреди мачтите. Две атаки, и Лорънс видя на залязващата пурпурна заря как френският флаг бавно се спуска надолу, а абордажниците оставиха оръжие и налягаха покорно по палубата.

Пета глава

…А държанието на Вашия син във всяко отношение бе на герой и джентълмен. За загубата му ще скърбят всички, които имаха привилегията да го познават, и най-вече удостоените с честта да служат рамо до рамо с него и да наблюдават как гради благородния характер на мъдър и смел офицер и верен слуга на своята родина и крал. Моля се да намерите известна утеха в уверението, че той си отиде така, както и живя — доблестно, със страх единствено от Всемогъщия Бог, и с убедеността, че ще заслужи мястото си сред онези, които пожертваха всичко за своя народ.

Ваш,

Уилям Лорънс

Той остави писалката и сгъна писмото. То бе жалко, неловко и невярно, но по-добро не можеше да съчини. Като курсант и млад лейтенант бе губил достатъчно приятели на своята възраст, както и едно тринайсетгодишно момче при първото си командване. И все пак, не му се беше налагало да пише писмо за дете на десет години, което още трябваше да е в класната стая и да играе с оловни войници.

Това беше последното от задължителните писма и най-краткото. Нямаше много предишни доблестни постъпки, които да спомене. Лорънс го сложи настрана и написа няколко реда от по-личен характер до майка си. Новината за сражението сигурно щеше да бъде публикувана в „Газет“ и той знаеше, че тя ще се притесни. Не му беше лесно да започне след предишната си задача. Той се ограничи с уверенията за собственото си и на Темерер добро здраве, като пропусна да спомене травмите им. Бе написал дълго и угнетяващо описание на битката в рапорта си до адмиралтейството и нямаше сили да го обрисува на майка си в по-светли краски.

Лорънс най-после приключи, затвори малкото си писалище и събра писмата. Запечати всяко едно и ги уви в мушама, за да ги запази от дъжда и морската вода. Не тръгна веднага, а поседя и погледа в мълчание празния океан.

Връщането на драконовата палуба беше бавна работа, разделена на малки стъпки. Когато се добра до бака, Лорънс закуцука към парапета на бакборта, за да си почине, а всъщност се престори, че оглежда пленената фрегата „Шантуз“[15]. Платната й бяха увиснали хлабаво и се издуваха на вятъра, мъже се катереха по мачтите и слагаха в ред такелажа. От това разстояние приличаха на заети мравки.

Драконовата палуба изглеждаше съвсем различно, както бе приютила почти цялата формация. На Темерер бе отстъпена цялата част откъм щирборда, за да се съвзема от раната, а останалите дракони лежаха в многоцветна купчина от заплетени крайници и почти не помръдваха. Максимус заемаше почти цялото свободно място и лежеше в дъното. Лили, която обикновено смяташе, че е под достойнството й да се сгушва при другите дракони, сега бе принудена да облегне на него опашка и крило. По-старите и по-дребни дракони Месория и Иморталис нямаха никакви претенции и просто се изтегнаха на големия му гръб с провесени крайници.

Всички дремеха и изглеждаха напълно доволни от обстоятелствата. Само нервакът Нитидос не го свърташе дълго на едно място и в момента кръжеше с любопитство над фрегатата. Може би беше прекалено ниско, ако се съди по главите на „Шантуз“, които често се вдигаха с безпокойство към небето. Дулсия не се виждаше никаква. Вероятно вече бе потеглила към Англия с новината за сражението.

Прекосяването на палубата се бе превърнало в цяло приключение, особено с този неотзивчив, отпуснат крак. Лорънс замалко не падна върху висящата опашка на Месория, когато тя потрепна в съня си. Темерер също спеше дълбоко. Когато Лорънс отиде да го види, едното око се отвори наполовина, проблясна в тъмносиньо и клепачът отново се спусна. Лорънс не искаше да го буди, радваше се да види, че му е удобно. Сутринта Темерер се бе нахранил добре с две крави и голяма риба тон, а Кейнс заяви, че е доволен от зарастването на раната.

— Неприятно оръжие — беше казал, когато с жестока наслада показа на Лорънс извадения куршум.

Като гледаше с неприязън множеството му закривени шипове, Лорънс бе благодарен, че му го бяха показали почистен.

— Не бях виждал такъв куршум, но съм чувал, че руснаците използват нещо подобно. Ако бе попаднал по-надълбоко, признавам, никак нямаше да ми е приятно да го вадя.

По една щастлива случайност куршумът се бе спрял в гръдната кост и бе заседнал само на половин фут под кожата. Въпреки това, при изваждането му гръдните мускули бяха разкъсани сериозно и Кейнс каза на Темерер да не лети поне две седмици, ако не и месец. Лорънс постави ръка на широкото, топло рамо. Радваше се, че цената е толкова ниска.

Другите капитани седяха на малка сгъваема маса, сбутана до комина на камбуза, почти единственото свободно място на палубата, и играеха карти. Лорънс се присъедини и даде свитъка с писмата на Харкорт.

— Благодаря ви, че ще ги отнесете — каза и седна тежко, за да си поеме дъх.

Всички прекъснаха играта и погледнаха обемистия пакет.

— Много съжалявам, Лорънс — Харкорт ги прибра в чантата си. — Претърпяхте ужасяващи удари.

— Страхлива работа, по дяволите! — Бъркли поклати глава. — Това спотайване нощем прилича повече на шпионаж, отколкото на истинска битка.

Лорънс не каза нищо. Изпитваше благодарност за съчувствието им, но в момента бе твърде подтиснат, за да води разговор. Погребенията бяха истинско мъчение. Той стоя на крак часове наред въпреки болките, докато телата бяха хвърляни едно след друго през борда, зашити в собствените им хамаци — моряците с гюлета в краката, летците с железни снаряди, — а Райли бавно четеше опелото.

Той бе прекарал остатъка от сутринта с новия си втори лейтенант Ферис в обсъждане на печалния и дълъг списък на убитите и ранените. Гранби бе улучен в гърдите от мускет. За щастие куршумът беше попаднал на ребро и веднага бе излязъл откъм гърба, но той изгуби много кръв и вече го мъчеше треска. Вторият му лейтенант Евънс беше с тежко счупен крак и щяха да го върнат в Англия. Поне Мартин щеше да се възстанови, но в момента челюстта му бе толкова отекла, че той можеше да говори само с мучене и не виждаше с лявото око.

Още двама от топмените бяха леко пострадали. Дън, единият от стрелците, беше ранен, а другият, Донъл, не бе оцелял. Белменът Мигси също беше убит. Най-много жертви дадоха впрегачите. Четирима от тях загинаха от едно гюле, което ги бе застигнало, докато изнасяха допълнителната сбруя. С тях беше и Морган, който носеше кутията с резервните катарами — ужасна загуба.

Вероятно тъжната равносметка бе изписана на лицето му, защото Бъркли каза:

— Мога да ви оставя Портис и Макдонау.

Имаше предвид двама от топмените на Лорънс, които бяха прехвърлени на Максимус по време на объркването при пристигането на китайските дипломати.

— Вие самите нямате ли недостиг на хора? — попита Лорънс. — Не мога да ощетя Максимус, ще бъдете на действителна служба.

— На транспортния кораб „Уилям Оранжски[16]“, който пристига от Халифакс, ще има дузина подходящи момчета за Максимус — отвърна Бъркли. — Няма причина да не ви върнем вашите хора.

— Няма да споря с вас. Бог знае, че имаме отчаяна нужда от тях, но транспортният може да не пристигне още месец, ако пътуването му е тежко.

— О, по-рано бяхте долу, затова не чухте, когато уведомихме капитан Райли — каза Уорън. — Преди два дни „Уилям“ е забелязан недалеч оттук. Пратихме Ченъри и Дулсия да го доведат, за да закара нас и ранените у дома. Освен това Райли каза, че лодката ви се нуждае от нещо. Какво беше, Бъркли? Ран…

— Рангоут[17] — отвърна Лорънс, докато оглеждаше такелажа. На дневна светлина ясно се виждаше, че рейките, поддържащи платната, наистина изглеждат много зле, нацепени и осеяни с куршуми. — Ще ни бъде от голяма полза да ни оставят някои припаси. Но трябва да знаете, Уорън, че това е кораб, а не лодка.

— Има ли значение? — Уорън възмути Лорънс с незаинтересоваността си. — Мислех, че това са две думи за едно и също нещо. Или е въпрос на размер? Този кораб е истински гигант, въпреки че Максимус всеки момент ще се изсипе от палубата.

— Няма — отвърна Максимус, но отвори очи и погледна към задните си части. Заспа отново едва когато се увери, че няма опасност да падне във водата. Лорънс отвори уста, но пак я затвори без да обяснява. Чувстваше, че тази битка вече е изгубена.

— Значи ще останете няколко дни при нас, така ли?

— Само до утре — каза Харкорт. — Ако корабът се забави, ще трябва да излетим. Не обичам да пресилвам драконите без нужда, но още по-малко ми харесва да оставям Лентън без хора в Дувър. Той има да се чуди къде сме се дянали. Тръгнахме само за нощни маневри с флотата при Брест, но тогава видяхме заревото като в Деня на Гай Фокс[18].

Райли покани всички на вечеря, включително и пленените френски офицери. Харкорт се оправда с морска болест, за да избегне близките контакти, при които полът й лесно щеше да се забележи, а Бъркли беше сдържан мъж, склонен да се изразява с изречения с не повече от пет думи. Уорън обаче разговаряше свободно, особено след чаша-две силно вино, а Сътън имаше чудесна колекция от анекдоти от почти трийсетгодишната си служба. Те двамата поддържаха разговора по един енергичен, макар и донякъде хаотичен начин.

Французите стояха безмълвни и шокирани, британските моряци почти не им отстъпваха. С напредването на вечерта унинието им стана още по-видно. Лорд Пърбек бе скован и официален, Макреди — мрачен, дори Райли бе притихнал. Изпадаше в дълги, нетипични за него периоди на мълчание и се чувстваше неловко.

По-късно, докато пиеха кафе на драконовата палуба, Уорън каза:

— Лорънс, не искам да обидя старата ви служба и колеги, но, мили Боже, какво е това отношение! Имах чувството, че сме им нанесли смъртна обида, а не че сме ги спасили от дълга битка и кой знае колко пролята кръв.

— Предполагам, те смятат, че сме дошли твърде късно, за да ги спасим. — Сътън се облегна другарски на дракона си Месория и запали пура. — Вместо това им отнехме славата от победата, както и част от военната плячка, защото пристигнахме преди френският кораб да нападне. Искаш ли да си дръпнеш, скъпа? — попита той и вдигна пурата към устата на Месория.

— Не, напълно грешите за тях, уверявам ви — отвърна Лорънс. — Без вас нямаше да пленим фрегатата. Тя не бе толкова зле повредена и лесно можеше да ни избяга. Всеки мъж на борда бе щастлив да ви види.

Не му се искаше да им обяснява, но не желаеше да ги оставя с погрешно впечатление, затова добави кратко:

— Всичко е заради другата фрегата „Валери“, която потопихме, преди да дойдете. Тя даде много жертви.

Те усетиха унинието му и не настояха за повече обяснения. Когато Уорън отвори уста, Сътън го смушка да мълчи и повика куриера си да им донесе тесте карти. Те се настаниха да играят и Харкорт се присъедини, защото вече се бяха отделили от морските офицери. Лорънс допи кафето си и си тръгна незабелязано.

Темерер просто стоеше и гледаше празното море. Бе спал през целия ден и се събуди за следващото голямо хранене. Той се премести, за да направи място на Лорънс на предната си лапа, и се нави около него с лека въздишка.

— He го вземай присърце.

Лорънс съзнаваше, че дава съвет, който самият той не може да последва, но се боеше, че Темерер ще премисля потапянето твърде дълго и накрая ще изпадне в меланхолия.

— С тази втора фрегата при бакборта ни, най-вероятно щяха да ни пленят и ако бяха спрели нашите фойерверки, Лили и другите нямаше да ни видят в нощта. Ти спаси много хора и самия „Преданост“.

— Не изпитвам вина — каза Темерер. — Не възнамерявах да ги потопя, но не съжалявам, че стана така. Те щяха да избият нашия екипаж и не можех да го позволя. Проблемът е в моряците. Сега ме гледат странно и въобще не ме доближават.

Лорънс не можа да отрече истината, нито да му предложи лъжлива утеха. Моряците предпочитаха да гледат на дракона като на бойна машина, като на кораб, който диша и лети, като на инструмент на човешката воля. Приемаха неговата мощ и груба сила като естествено отражение на размерите му. Бояха се от него толкова, колкото човек се бои от едър и опасен мъж. Божественият вятър обаче му придаде усещане за свръхестественост. Разрушенията на „Валери“ бяха прекалено жестоки, за да са човешки. Те пробудиха спомените за всяка стара легенда за огън и разрушения от небето.

Битката вече изглеждаше кошмарна и в собствените му спомени — безкрайния поток от бляскащи фойерверки, червения огън от оръдията, пепелявобелите очи на Фльор дьо Нюита в мрака, горчивия вкус на пушека на езика му и най-вече бавното спускане на вълната като завеса в края на представление. Той погали в мълчание лапата на Темерер и двамата се загледаха в дирята на кораба по водата.

Викът „Платна!“ дойде с първите слънчеви лъчи. „Уилям Оранжски“ се появи на хоризонта на два румба вдясно от носа. Райли се загледа през бинокъла.

— Ще свикаме хората на ранна закуска. Корабът ще ни настигне още преди девет часа.

Фрегатата „Шантуз“ стоеше между двата по-големи кораба и сигнализираше на приближаващия се транспортен. Тя също щеше да се върне в Англия, за да бъде конфискувана и да откара пленниците. Денят бе ясен и много студен. Небето бе в онзи специфичен богат оттенък на синьото, запазен за зимата. „Шантуз“ изглеждаше много весела с белите си брамсели и бомбрамсели. Рядко се случваше транспортен кораб да се сдобие с военна плячка и беше редно настроението да е празнично. Един красив четирийсет и четири оръдеен кокетен платноход със сигурност щеше лесно да се продаде, а щеше да има и награда за пленниците. Неспокойното настроение от предишната нощ обаче не се бе разсеяло и мъжете работеха в мълчание. Самият Лорънс не спа много добре и сега стоеше на бака и наблюдаваше замислено приближаването на „Уилям Оранжски“. Скоро отново щяха да са съвсем сами.

— Добро утро, капитане — каза Хамънд и застана до него.

Това натрапване бе нежелано и Лорънс не направи опит да скрие този факт, но без резултат. Хамънд бе зает да оглежда „Шантуз“ с израз на цинично задоволство.

— Не можехме дори да мечтаем за по-добро начало на пътуването.

Дърводелецът и помощниците му бяха наблизо и поправяха счупената палуба. Един от тях, веселяк със смъкнати рамене на име Ледоус, който вече си бе спечелил име на корабен шут, при тази забележка се наежи и загледа Хамънд с открито неодобрение. Дърводелецът Еклоф, едър, мълчалив швед, го потупа по рамото с големия си юмрук, за да го върне към работата.

— Учуден съм, че мислите така — каза Лорънс. — Не предпочитате ли да пътувате с първа класа?

— Не, не — отвърна Хамънд, глух за сарказма. — По-добре от това не може да бъде. Знаете ли, че едно гюле мина през каютата на принца? Един от стражите му загина, друг бе ранен тежко и почина снощи. Доколкото разбрах, той е побеснял. За една нощ френската флота ни помогна повече, отколкото нашата дипломация за месеци. Дали не е възможно да му представим капитана на пленения кораб? Аз, разбира се, му казах, че нападателите ни са французи, но ще е добре да представя неоспоримо доказателство.

— Няма да развеждаме пленени офицери като на някой римски парад — каза Лорънс с равен глас.

Той знаеше какво е да си пленник и макар тогава да беше още момче, млад флотски курсант, още помнеше благоразположението на френския капитан, който напълно сериозно поиска честната му дума.

— Разбирам, естествено. Няма да изглежда много добре — отвърна Хамънд със съжаление за този пропуск. — Макар че ще е много жалко, ако…

— Това ли е всичко? — Лорънс го прекъсна, защото нямаше желание да слуша повече.

— О… Моля да ме извините, натрапих ви присъствието си — несигурно каза Хамънд и най-накрая погледна Лорънс. — Исках само да ви информирам, че принцът изрази желание да ви види.

— Благодаря, сър — отсече Лорънс.

Хамънд сякаш искаше да каже още нещо, вероятно да пришпори Лорънс да тръгне веднага или да му даде съвет за срещата, но не посмя и си тръгна с кратък поклон.

Лорънс нямаше желание да разговаря с Юнсин, а още по-малко — да търпи пренебрежението му, а настроението му не се подобри особено след мъчителното усилие, с което се добра до апартамента на принца чак на кърмата на кораба. Когато прислугата се опита да го накара да чака в преддверието, той каза кратко:

— Да ме уведоми, когато е готов — и се обърна да си ходи.

Настъпи суетня и шушукане, един мъж дори си позволи да препречи вратата и след миг Лорънс бе въведен право в голямата каюта.

Двете зеещи дупки в срещуположните стени бяха запушени с парчета синя коприна, за да не влиза вятър. Въпреки това продълговатите флагове по стените, изписани с йероглифи, от време на време се вееха и потракваха на течението.

Юнсин седеше с изправен гръб на драпирано с червен плат кресло до малко писалище от лакирано дърво. Въпреки люшкането на кораба, четката му се движеше стабилно от мастилницата до хартията. Не капна нито веднъж, а мокрите йероглифи бяха в спретнати редове и колони.

— Пожелали сте да ме видите, сър — каза Лорънс.

Юнсин довърши една последна черта и остави четката настрана, но не отговори веднага. Взе един каменен печат от малка купичка с червено мастило и го постави в края на страницата. После сгъна листа, остави го върху друг подобен лист и уви и двата в мушама.

— Фън Ли — викна.

Лорънс се стресна. Дори не бе забелязал прислужника в ъгъла, невзрачен в своята проста роба от тъмносин памук, който сега излезе напред. Фън бе висок мъж, но така се бе навел в поклон, че Лорънс видя от него единствено идеалната линия на главата, където черната коса бе избръсната до гладко. Той хвърли на Лорънс бърз, любопитен поглед, после вдигна писалището и го отнесе до стената, без да разлее и капчица мастило.

Побърза да се върне с табуретка за крака за Юнсин, после отново се оттегли в ъгъла на стаята. Явно Юнсин не възнамеряваше да го отпрати по време на тази среща. Принцът седеше изправен, с ръце, отпуснати на креслото, и не предложи стол на Лорънс, макар че в помещението имаше още два. Това веднага зададе тона и Лорънс усети как раменете му се сковават, още преди Юнсин да бе проговорил.

— Въпреки че вашето идване бе продиктувано от чиста необходимост — студено каза Юнсин, — вие си въобразявате, че можете да останете другар на Лун Тиен Сян и да се отнасяте с него като с ваша собственост. А сега станахме свидетели на най-лошото — заради вашата невъздържаност и безразсъдство, той пострада сериозно.

Лорънс стисна устни. Не беше в състояние да даде дори бледо подобие на цивилизован отговор. Той бе подложил преценката си на съмнение преди да вкара Темерер в битката и през цялата следваща нощ, когато си припомняше звука на ужасното съприкосновение на куршума и тежкото, болезнено дишане на Темерер. Да го обвинява Юнсин обаче бе съвсем друг въпрос.

— Това ли е всичко? — попита.

Вероятно Юнсин бе очаквал Лорънс да раболепничи и да моли за прошка. Този кратък отговор го ядоса и направи по-словоохотлив.

— Толкова ли ви липсват принципи? — каза той. — Нямате ли капка угризение? Готов сте да поведете Лун Тиен Сян към сигурна смърт, все едно е обикновен кон. Забранява ви се да летите отново с него и си приберете недостойните слуги. Аз ще му пратя от моите стражи…

— Сър — каза безцеремонно Лорънс, — вървете по дяволите.

Юнсин млъкна. Изглеждаше повече стъписан, отколкото обиден, че го прекъсват, и Лорънс добави:

— Колкото до вашите стражи, ако някой от тях доближи драконовата палуба, ще кажа на Темерер да го изхвърли зад борда. Приятен ден.

Той се поклони и не остана да чуе отговора, ако изобщо последва такъв, а се обърна и напусна стаята. Прислужниците го изгледаха, докато минаваше покрай тях, но този път не му препречиха пътя. Той застави крака си да го слуша и забърза крачка. Накрая си плати за перченето. Когато стигна до каютата си в другия край на този безкрайно дълъг кораб, кракът му започна да се свива в спазми с всяка следваща стъпка. Зарадва се, когато най-после се отпусна в своето кресло и потуши раздразнението си с чаша вино. Може би показа невъздържаност, но ни най-малко не съжаляваше. Юнсин трябваше да научи, че не всички британски офицери и джентълмени са готови да му се кланят и да угаждат на всеки негов деспотичен каприз.

Колкото и да бе приятна подобна решителност, Лорънс не можеше да не признае пред себе си, че това незачитане до голяма степен се подсилваше от убеждението, че Юнсин никога не би си позволил да го раздели от Темерер. Правителството, в лицето на Хамънд, сигурно очакваше да спечели нещо срещу подмазването си. От своя страна, Лорънс нямаше нищо важно за губене. Тази мисъл го потисна. Той остави чашата и известно време стоя така, мрачен и мълчалив, и разтрива вдигнатия си на един сандък болен крак. Камбаната на палубата би шест пъти и той чу далечното пищене на боцманската свирка и топуркането на моряците, които отиваха на закуска на долната палуба. От камбуза дойде аромат на силен чай.

Лорънс допи чашата си и облекчи болката. Тогава отново се изправи на крака, отиде до каютата на Райли и почука. Искаше да го помоли да разпредели няколко от моряците си на палубата, за да не допускат стражите на принца. Бе неприятно изненадан да завари там Хамънд, който седеше пред писалището на Райли с гузен и тревожен израз на лицето.

— Лорънс — каза Райли, след като му предложи стол, — разговарях с г-н Хамънд за пътниците.

Лорънс забеляза, че самият Райли също изглежда уморен и напрегнат.

— Той доведе до знанието ми, че те стоят затворени, откакто се разбра новината за Източноиндийската компания. Това не може да продължава цели седем месеца. Трябва да намерим начин да им осигурим спокоен достъп до свежия въздух. Сигурен съм, че няма да възразите… Мисля, че трябва да им позволим да се разхождат по драконовата палуба. Не смеем да ги пуснем в близост до моряците.

Предложението не можеше да е по-неохотно прието или да дойде в по-неподходящ момент. Лорънс изгледа Хамънд със смесица от неприязън и чувство, много близко до отчаяние. Този човек сякаш бе злият гений на катастрофите, поне в очите на Лорънс, и перспективата за едно дълго пътуване, подчинено на дипломатическите му машинации, изглеждаше все по-непоносима.

— Съжалявам за неудобството — каза Райли, когато Лорънс се забави с отговора. — Просто не виждам друг изход. Несъмнено има достатъчно място.

Така беше. С толкова малко летци на борда и при пълен корабен екипаж, щеше да е нечестно да искат от моряците да отстъпват част от своето жизнено пространство. Това само би обтегнало повече бездруго напрегнатите отношения. От практична гледна точка Райли бе напълно прав и негово право на капитан бе да реши къде да се разхождат свободно пътниците. Заплахата на Юнсин обаче направи въпроса принципен. На Лорънс му се искаше да си излее душата само пред Райли и щеше да го направи, ако Хамънд не присъстваше, но…

— Може би — намеси се бързо Хамънд — капитан Лорънс се притеснява да не раздразнят дракона му. Позволявам си да предложа да отделим с демаркационна линия част от палубата само за тях. Например да опънем въже или да я маркираме само с боя.

— Добра идея, но бъдете така добър да им разясните ограниченията, господин Хамънд — каза Райли.

Нямаше начин Лорънс да протестира открито, без да даде обяснение. Той предпочете да не излага случилото се пред Хамънд, за да не му позволява да коментира — не и когато вероятно нищо нямаше да спечели. Райли щеше да му симпатизира, поне така се надяваше Лорънс, макар че вече не бе толкова уверен. Симпатия или не, проблемът оставаше и Лорънс не знаеше какво друго може да се направи.

Той не се бе примирил — ни най-малко, но не желаеше да поставя Райли в още по-трудна ситуация.

— Също така ще им разясните, господин Хамънд — каза Лорънс, — че не бива да идват на палубата въоръжени. Никакви мускети, нито саби. При проблеми ще слизат моментално в трюма. Няма да позволя да се натрапват на екипажа ми, нито на Темерер.

— Но, сър, сред тях има войници — възрази Хамънд. — Може би ще желаят от време на време да се упражняват…

— Ще изчакат да пристигнем в Китай — отвърна Лорънс.

Хамънд го последва вън от каютата и го приклещи на вратата на неговата. Двама от наземния екипаж бяха внесли допълнителни столове, а Роланд и Дайър забързано редяха чиниите. Останалите капитани на дракони щяха да закусват с Лорънс, преди да отпътуват.

— Сър — каза Хамънд, — позволете за момент. Моля за извинение, задето ви пратих при принц Юнсин, макар да знаех, че е в избухливо настроение. Уверявам ви, виня единствено себе си за последствията и за вашата кавга. И все пак ви моля да се сдържате…

Дотук Лорънс го изслуша намръщено, но сега каза с нараснала скептичност:

— Да не твърдите, че вече сте чули? Наистина ли отправихте предложението към капитан Райли, знаейки, че аз съм им забранил да стъпват на палубата?

Той повиши глас и Хамънд стрелна отчаян поглед към отворената врата на каютата. Роланд и Дайър ги наблюдаваха с интерес и бяха забравили, че държат големи сребърни подноси.

— Разберете, не можем да ги поставяме в подобно положение. Принц Юнсин издаде заповед. Ако откажем да й се подчиним, ще го унижим пред хората му.

— В такъв случай, да се научи да не ми заповядва — каза ядосано Лорънс. — По-добре му съобщете това, вместо да играете негов вестоносец в тази подмолна…

— За Бога! Мислите ли, че искам да останете без Темерер? Единственият ни коз е отказът на дракона да се раздели с вас — каза разгорещено Хамънд. — Но само той няма да ни отведе далеч, ако няма добра воля, и ако принц Юнсин не може да налага заповедите си в открито море, стигнем ли Китай, ролите ни напълно ще се обърнат. Наистина ли искате да жертваме този съюз заради вашата гордост? Да не говорим — допълни Хамънд с последен отчаян опит — за надеждата да запазите Темерер…

— Не съм дипломат — каза Лорънс — но ще ви кажа, че ако си въобразявате да видите и капка добра воля от този принц, колкото и да се подмазвате, значи сте проклет глупак. И, моля ви, не си въобразявайте, че ще ме купите с въздушни кули.

Лорънс възнамеряваше да отпрати вежливо Харкорт и останалите, но трапезата понесе светското бреме и без неговото участие в разговорите. За щастие бяха сервирани хубави продукти. Близостта на камбуза си имаше своите предимства — беконът, шунката, яйцата и кафето стигнаха до масата още горещи, заедно с част от една риба тон, оваляна в натрошен сухар и изпържена. Останалата част беше отишла при Темерер. Имаше също огромен поднос с черешов конфитюр и един още по-голям с мармалад. Лорънс хапна съвсем малко и се зарадва на възможността да се разсее, когато Уорън го помоли да им нахвърли хода на битката. Той бутна настрана почти недокоснатата си чиния, за да им демонстрира маневрите на корабите и Фльор дьо Нюита с натрошени парченца хляб, като „Преданост“ беше солницата.

Драконите довършваха своята малко по-нецивилизована закуска, когато Лорънс и другите капитани се върнаха на палубата. Лорънс остана доволен, задето завари Темерер напълно буден, много по-спокоен и с чисти превръзки. Беше зает да увещава Максимус да пробва от рибата тон.

— Тази е особено вкусна, прясно уловена тази сутрин — каза той.

Максимус изгледа рибата с дълбоко недоверие. Темерер вече беше изял половината, но главата стоеше и тя лежеше на дъските със стъклен поглед и зейнала уста. Лорънс предположи, че е била поне шестстотин и петдесет кила. Беше внушителна, дори и преполовена.

Когато Максимус най-накрая се наведе и я взе, целият куп месо му стигна за една хапка и беше забавно да го гледаш как дъвче със скептично изражение. Темерер чакаше заинтригувано. Максимус преглътна и се облиза:

— Не е ужасно зле, в случай че няма нищо друго за ядене, но е прекалено хлъзгава.

Яката на Темерер се сви от разочарование.

— Сигурно първо трябва да свикнеш с нея. Може да ти уловят още една.

Максимус изсумтя.

— Не, оставям рибата на теб. Има ли още овнешко? — попита той и погледна с интерес овчаря.

— Колко излапа вече? — запита Бъркли, като се показа на стълбата. — Четири? Стига ти толкова. Ако натежиш още малко, няма да можеш да се вдигнеш от земята.

Максимус пренебрегна забележката и омете последния овчи бут от качето. Другите също приключиха и помощниците на овчаря започнаха да изпомпват вода на драконовата палуба, за да отмият кръвта. Скоро във водите пред кораба се появи стадо обезумели акули.

„Уилям Оранжски“ се бе изравнил с техния кораб и Райли се прехвърли на него, за да обсъди с неговия капитан въпроса с припасите. Сега отново се появи на палубата и го откараха обратно, докато моряците започнаха да вадят дървени рейки и брезент.

— Лорд Пърбек — каза Райли, като отново стъпи на кораба, — ще пратим лодката да докара припасите.

— Защо не ги донесем ние? — викна от драконовата палуба Харкорт. — Така и така Максимус и Лили ще трябва да освободят мястото. Може да прелетим дотам.

— Благодаря ви, сър, много ще ме улесните — каза Райли и се поклони без видима мнителност.

Косата на Харкорт бе пристегната назад, дългата й плитка беше скрита под качулката, а пелерината маскираше добре фигурата й.

Максимус и Лили се вдигнаха в небето без хората си и освободиха място на палубата за приготовленията. Екипажите развиха сбруите и ризниците и започнаха да впрягат по-дребните дракони, докато двамата по-големи отидоха за припаси на „Уилям Оранжски“. Моментът на отпътуването им наближаваше и Лорънс отиде при Темерер. Обзе го остро и неочаквано съжаление.

— Не познавам този дракон — каза Темерер на Лорънс, като гледаше към другия транспортен кораб.

На палубата му недоволно се бе изтегнал едър звяр в кафяво и зелено. По крилете имаше червени ивици, почти като боядисани. Лорънс не бе виждал тази порода.

— Това е индиански дракон, от едно от племената в Канада — каза Сътън, когато Лорънс посочи необичайното животно. — Дакога, ако го произнасям правилно. Разбрах, че той и ездачът му — там не ползват екипажи, независимо от размера, — били пленени при атака на една гранична колония. Напълно различна порода. Доколкото чух, са безпощадни бойци. Възнамеряват да го пратят във фермата за разплод в Халифакс, но щом си получат обратно Прекурзорис, ще го заменят за този приятел. Изглежда доста кръвожаден.

— Сигурно му е тежко да е толкова далече от дома — тихо изрече Темерер, вперил поглед в другия дракон. — Не изглежда никак щастлив.

— Просто ще живее във фермата за разплод в Халифакс, вместо тук. Няма особена разлика — каза Месория и разтвори криле за удобство на своите впрегачи, които се катереха по нея, да я екипират. — Всички те си приличат и не са особено интересни, с изключените на момента на разплод — добави тя с малко стряскаща прямота. Беше много по-възрастна от Темерер, над трийсетгодишна.

— Това също не звучи много интересно — отвърна Темерер и мрачно отпусна тяло на палубата. — Дали в Китай ще ме затворят във ферма за разплод?

— Няма, сигурен съм — обади се Лорънс.

Той бе твърдо решен да не позволява подобна съдба за Темерер, независимо какво смяташе по въпроса китайският император или всеки друг.

— Ако целяха единствено това, едва ли щяха да вдигнат толкова шум.

Месория изсумтя снизходително:

— Веднъж да пробваш, може да не ти се стори чак толкова ужасно.

— Престани да развращаваш младите! — Капитан Сътън я плесна закачливо и изпробва юздата за последен път. — Мисля, че сме готови. Сбогом за втори път, Лорънс. Надявам се, че тези вълнения ви бяха достатъчни. Пожелавам ви остатъкът от пътуването да е по-беден на събития.

Трите по-дребни дракона излетяха от палубата един след друг. Нитидос въобще не разклати кораба и отлетя на „Уилям Оранжски“. Тогава Максимус и Лили се върнаха, за да бъдат впрегнати и дойде ред на Бъркли и Харкорт да се сбогуват с Лорънс. Накрая цялата формация се прехвърли на съседния кораб и Темерер отново остана сам на „Преданост“.

Райли даде заповед да отплават. Вятърът духаше от изток-югоизток и не беше прекалено силен. Вдигнати бяха дори допълнителните платна, отвсякъде струеше белота. При разминаването „Уилям Оранжски“ поздрави със залп, на който те отговориха по заповед на Райли. Над водата се понесоха одобрителни възгласи и двата транспортни кораба се отдалечиха бавно и величествено.

Максимус и Лили излетяха, за да поиграят и да освободят енергията на млади, току-що нахранени дракони. Дълго можеше да се види как се гонят над кораба между облаците и Темерер не свали очи от тях, докато разстоянието не ги превърна в точици. Тогава той въздъхна, отпусна глава и се сви.

— Много време ще мине, преди да ги видим отново — каза драконът.

Лорънс сложи ръка на гладкия му врат и не отговори. Струваше му се, че тази раздяла е за последно. Нямаше шум и суетене, нямаше предчувствие за ново приключение. Екипажът си вършеше рутинната работа, а пред очите им беше само безкрайният син океан — несигурен път към още по-несигурно пристанище.

— Времето ще мине по-бързо, отколкото очакваш — каза той. — Хайде пак да си почетем.

II

Шеста глава

Времето се задържа ясно в първия кратък етап от тяхното пътуване, с онази типична зимна чистота. Водата бе много тъмна, небето — безоблачно, а въздухът постепенно се затопляше с придвижването им на юг. На кораба цареше оживление, сменяха се повредените рейки и скъсаните платна. С възстановяването на кораба, скоростта им се увеличаваше с всеки изминал ден. Срещнаха само два малки търговски кораба в далечината, които не посмяха да ги доближат, и един дракон куриер високо в небето. Несъмнено бе Грейлинг, един от летците на дълги разстояния, но бе твърде далече и дори Темерер не можа да го разпознае.

Китайските стражи се появиха още призори на първия ден след уговорката. Широка ивица боя отделяше тяхната част от драконовата палуба. Въпреки че не носеха оръжие, те всъщност стояха на стража по трима на смяна, официални като морски пехотинци на парад. Екипажът знаеше за скандала, разразил се в близост до илюминаторите и дочут на палубата, затова негодуваше срещу присъствието на стражите и още повече срещу по-висшите членове на китайската делегация, на които гледаше с подозрение.

Лорънс, от своя страна, започваше да забелязва някои техни индивидуалности, поне у тези, които излизаха на палубата. Няколко от по-младите мъже демонстрираха истински възторг от морето и стояха близо до бакборта, за да се наслаждават на водните пръски. Един младеж на име Ли Хонглин бе особено голям авантюрист и имитираше навика на някои от курсантите да висят от рейките, въпреки че дрехите му не бяха подходящи за това. Полите на робата му лесно можеха да се заплетат във въжетата, а подметките на черните му ботуши бяха твърде дебели, за да се задържат на ръба на палубата, за разлика от босите крака на моряците. Сънародниците му се тревожеха от всеки подобен негов опит и го викаха с настоятелни жестове.

Останалите бяха по-кротки, когато излизаха на въздух, и стояха далече от ръба. Често си носеха ниски столчета, сядаха и разговаряха помежду си със странната напевна интонация на своя език, която изглеждаше напълно неразгадаема на Лорънс. Но въпреки невъзможността за пряко общуване скоро той почувства, че повечето китайци не таяха силна враждебност към британците. Те бяха неизменно вежливи, поне в израженията и жестовете си, и се покланяха, когато идваха и си отиваха.

Пропускаха тези любезности само в случаите, когато бяха в компанията на Юнсин. Тогава следваха неговия тон и нито кимаха, нито правеха какви да е жестове към английските летци, само идваха и си отиваха сякаш са единствените хора на борда. Принцът обаче рядко излизаше на палубата. Каютата му беше с широки илюминатори и достатъчно просторна и той нямаше нужда да се разтъпква. Главната му цел, изглежда, беше да се мръщи и да наблюдава Темерер, който бе безразличен към тези инспекции и почти винаги спеше. Драконът още се възстановяваше и проспиваше почти целия ден, като от време на време озвучаваше палубата с тътена на широка, сънена прозявка и напълно пренебрегваше живота на кораба.

Лиу Бао не правеше дори подобни кратки визити, а стоеше постоянно затворен в апартамента си. От качването му на борда никой не бе виждал нещо повече от върха на носа му, макар че каютата му се намираше под палубата на юта и тон трябваше само да отвори предната врата, за да се озове навън. Той не слизаше дори долу, за да си вземе храна или да се консултира с Юнсин, и само неколцина слуги припкаха между вратата му и камбуза един-два пъти дневно.

За разлика от него Сун Кай не прекарваше в каютата си и една минута от деня. Той се разхождаше на въздух след всяко хранене и оставаше на палубата за дълги периоди от време. В случаите, когато излизаше Юнсин, Сун Кай винаги му се кланяше официално и заставаше тихо настрана от свитата. Двамата рядко разговаряха. Сун Кай се интересуваше от живота на кораба и от неговата конструкция. Особено запленен бе от оръдейните тренировки.

Райли бе принуден да ги намали, защото Хамънд настоя, че не е редно да безпокоят толкова често принца с тях. Затова през повечето дни мъжете играеха пантомима около оръдията и не стреляха, а само понякога се чуваше гръм и трясък от истински огън. Независимо от случая, Сун Кай винаги се появяваше веднага щом започнеше да бие барабана, ако вече не бе излязъл на палубата, и съсредоточено наблюдаваше процедурите отначало докрай. Дори не трепваше при силния взрив и откат. Той внимаваше да не се пречка, когато мъжете хукваха нагоре към драконовата палуба, за да заредят оръдията върху нея, и на втория-третия път артилеристите престанаха да го забелязват.

Когато нямаше тренировки, той изучаваше оръдията отблизо. Онези на драконовата палуба бяха късоцевни каронади, чудесни образци, тежащи по четиридесет и два фунта[19], които не бяха толкова точни, колкото дългоцевните, но имаха много по-малък откат, затова не заемаха много място. Сун Кай бе особено запленен от специалната платформа, която позволяваше тежката желязна цев да се плъзга напред и назад при отката. Той, изглежда, не намираше вторачването в хората за грубост и го правеше, докато летците и моряците си вършеха работата, макар че не разбираше и дума. Изучаваше „Преданост“ с неизчерпаем интерес — подредбата на мачтите и платната, детайлите в конструкцията на корпуса. Лорънс често го виждаше да наднича от края на драконовата палуба към бялата черта на кила и да се опитва да скицира кораба.

При цялото му любопитство обаче той бе дълбоко резервиран човек, качество, което се подсилваше от суровата му чуждоземна външност. Интересът му бе по-скоро напрегнат, отколкото пламенен, не толкова научна страст, колкото прилежание и усърдие. В маниера му нямаше нищо примамливо. Хамънд най-неустрашимо вече бе направил няколко увертюри, посрещнати любезно, но студено и на Лорънс му се струваше болезнено ясно, че Сун Кай не ги поощрява. На лицето му не се изписваше никаква емоция при идването и отдалечаването на Хамънд — нито усмивка, нито смръщване, само учтиво внимание.

Дори общуването им да бе възможно, Лорънс нямаше да се престраши да се натрапи, като виждаше опитите на Хамънд, въпреки че Сун Кай можеше да използва помощ при изучаването на кораба и това би бил идеален повод за разговор. Тактът обаче не го позволяваше, както и езиковата бариера, затова за момента Лорънс се задоволи само с наблюдения.

В Мадейра се запасиха с вода и попълниха наличностите на добитък, намалели след гостуването на формацията, но не останаха на порт.

— Цялата тази смяна на платната не беше напразна. Започвам да добивам по-добра представа от какво се нуждае корабът — каза Райли на Лорънс. — Какво ще кажете за Коледа по море? Ще се радвам да подложа „Преданост“ на проверка, да видя дали ще развием скорост от седем възела.

Отплаваха величествено от пристанището на Фуншал[20] с високо вдигнати платна и надеждите на Райли за по-голяма скорост се сбъднаха още преди той да съобщи:

— Почти осем възела. Сега какво ще кажете?

— Поздравявам ви — отвърна Лорънс. — Аз самият не вярвах, че е възможно. Корабът надминава себе си.

Той почувства необичайно съжаление за високата скорост, напълно непознато досега. Като капитан той не си позволяваше да прекалява със скоростта, защото намираше за неуместно да се държи безразсъдно с имуществото на краля, но като всеки моряк искаше корабът му да се движи възможно най-добре. В друга ситуация щеше да сподели удоволствието на Райли и да не погледне повече назад към смаляващия се остров.

Райли бе поканил Лорънс и няколко офицери на вечеря, за да отпразнуват новите възможности на кораба. Сякаш за наказание в това време от нищото се изви кратка вихрушка, докато на вахта бе единствено злочестият младши лейтенант Бекет. Той можеше да обиколи света шест пъти без почивка, стига корабите да се подчиняваха директно на математическите формули. Въпреки това винаги успяваше да даде погрешни заповеди при лоши атмосферни условия. Всички наскачаха от трапезата още в първия момент, когато „Преданост“ заседна и наклони носа си, и чуха Темерер да изревава стреснато. При все това вятърът почти беше отнесъл крюйсбрамсела, преди Райли и Пърбек да стигнат до палубата и да сложат ред.

Бурята отшумя толкова бързо, колкото и се появи. След бързите тъмни облаци небето остана коралово и синьо. Вълнението утихна до умерената височина от няколко фута, която почти не се забелязваше на борда на „Преданост“. Още беше достатъчно светло да се чете и група китайци излезе на палубата. Това бяха няколко слуги, които изнесоха Лиу Бао през вратата на легло на колелца, прекосиха квартердека и бака и накрая го качиха на драконовата палуба. Възрастният дипломат бе силно променен от последната си поява. Свалил беше поне три-четири килограма и бе добил зеленикав оттенък под брадата и увисналите си бузи. Лорънс не можеше да не го съжали. Слугите му изнесоха кресло, настаниха го и го обърнаха с лице към хладния, влажен вятър, но по нищо не пролича състоянието му да се е подобрило. Когато му предложиха поднос с храна, той го отказа с махване на ръка.

— Дали няма да се остави да умре от глад? — попита Темерер повече с любопитство, отколкото със загриженост.

Лорънс му отговори отнесено:

— Не, надявам се, макар че е твърде възрастен да тръгва за пръв път по море — и той направи знак. — Дайър, слез при господин Полит и го помоли да бъде така добър да дойде за минута.

Скоро Дайър се върна с корабния лекар, който пуфтеше тромаво по петите му. Полит беше личен лекар на Лорънс на два кораба, затова се отпусна в един стол без много официалности и каза:

— Кракът ли, сър?

— Не, господин Полит, възстановявам се добре. Тревожа се обаче за здравето на онзи китайски господин.

Лорънс посочи Лиу Бао и Полит, поклащайки глава, изказа мнение, че ако продължи да губи тегло с такава скорост, може и да не доживее до екватора.

— Предполагам, че те не знаят лекове за морска болест, нито са свикнали на дълго плаване — каза Лорънс. — Бихте ли направили цяр за него?

— Той не е мой пациент, а не желая да ме обвиняват в намеса. Едва ли техните лекари приемат това с по-голяма лекота от нас — оправда се Полит. — Във всеки случай, ще трябва да му предпиша сухари. Стомахът трудно се разстройва от сухар, а кой знае с каква чуждоземна кухня е злоупотребявал досега. Малко сухар и леко вино ще го оправят, сигурен съм.

Чуждоземната кухня естествено беше родна за Лиу Бао, но Лорънс не откри нищо, което да оспори в този курс на лечение. По-късно същата вечер той прати пакет сухари, които Роланд и Дайър с нежелание прочистиха от гъгриците, и пожертва три бутилки богат ризлинг — много лек, почти въздушен и закупен само за шест шилинга и три пенса бутилката от Портсмут.

Лорънс се почувства странно, правейки този жест. Надяваше се, че би постъпил така при всякакви обстоятелства, но тук имаше повече пресметливост, отколкото бе свикнал да влага, както и известна доза ласкателство, което дълбоко в себе си не одобряваше. Той наистина изпитваше угризения от подобно протягане на ръка, при положение че китайците бяха конфискували корабите на Източноиндийската компания. Не бе забравил този случай, не бяха го забравили и моряците, които все още гледаха китайците със силна неприязън.

Той обаче се извини на Темерер същата вечер, когато видя, че доставят даровете му в каютата на Лиу Бао.

— В края на краищата те не носят персонална вина. Вината не би била и моя, ако кралят постъпеше с тях по този начин. Щом нашето правителство си мълчи по този въпрос, не можем да виним китайците, че гледат лековато на случая. Те поне не направиха опит да прикрият инцидента или да излъжат.

Въпреки че го казваше, той още не бе удовлетворен докрай, но нямаше друг избор. Не желаеше да седи със скръстени ръце, нито да разчита на Хамънд. Дипломатът може и да притежаваше умения и съобразителност, но Лорънс вече се бе убедил, че няма намерение да се бори за Темерер. Драконът за Хамънд беше само уред за пазарене. Нямаше никаква надежда Юнсин да бъде увещан, но, ако можеше да спечели другите членове на делегацията, Лорънс щеше да се опита. Ако това усилие му костваше гордостта, тогава цената не бе висока.

Оказа се, че има смисъл. На следващия ден Лиу Бао отново излезе от каютата си и вече не изглеждаше така окаяно. На по-следващата сутрин бе достатъчно добре, за да повика преводача и да покани Лорънс на тяхната страна на палубата. Лицето му си бе възвърнало цвета и изразяваше облекчение. Беше довел един от готвачите. Сухарите, по думите му, сътворили чудеса. По препоръка на собствения му лекар ги приемал с малко свеж джинджифил и сега искал да знае как се приготвят.

— Съдържат предимно брашно и вода, но се опасявам, че не знам повече — рече Лорънс. — Виждате ли, не ги печем на борда, но ви уверявам, че в склада има достатъчно да обиколим два пъти света.

— Веднъж ми е предостатъчно — отвърна Лиу Бао. — Старец като мен няма работа толкова далече от дома, та да го мятат вълните. Откакто се качихме на този кораб, не можах да хапна нищо, дори палачинки, докато не получих сухарите. Тази сутрин успях да закуся малко риба и ориз и въобще не ми прилоша. Много съм ви благодарен.

— Щастлив съм, че услужих, сър. Наистина изглеждате възстановен — каза Лорънс.

— Много любезно, макар и не напълно вярно — отговори Лиу Бао. Той се ръкува с него. — Ще взема мерки отново да заприличам на себе си.

— Ако ви е по силите, сър, може ли да ви поканя утре на вечеря? — попита Лорънс, като сметна, че това предисловие е достатъчно за отправянето на покана. — Имаме празник и аз давам вечеря за моите офицери. Добре дошли сте, заедно с някой ваш сънародник, който пожелае да ви придружи.

* * *

Тази вечеря се получи много по-успешна от предишната. Гранби още лежеше болен и му бе забранена богата храна, но лейтенант Ферис бе решил да се възползва от всяка възможност да впечатлява. Той беше млад, енергичен офицер, наскоро повишен в капитан на топмените на Темерер, заради първокласния абордаж, който бе ръководил в Трафалгар. При нормални обстоятелства той можеше да се надява да стане втори лейтенант след година, може би дори две или три, но клетият Евънс бе пратен у дома и той бе заел неговото място, като се надяваше да запази този пост.

На сутринта Лорънс развеселено подочу как той прочете лекция на курсантите за нуждата да се държиш цивилизовано на маса, а не да седиш като пън. Лорънс заподозря, че дори ги е научил на няколко анекдота, защото по време на вечерята поглеждаше многозначително ту един, ту друг. Набелязаният бързо гаврътваше виното си и започваше да разказва история, твърде невероятна за офицер в такава крехка възраст.

Сун Кай придружаваше Лиу Бао, но, също както преди, се държеше като наблюдател, вместо като гост. Лиу Бао обаче не демонстрираше подобна сдържаност и бе дошъл чисто и просто да прекара приятно, макар че прояви силна воля, като отказа печеното прасе сукалче, лъснало от масло и сметана. Никой от двамата не отказа допълнителна порция и Лиу Бао шумно похвали хрупкавата златиста гъска. Тя бе чудесен екземпляр, купен от Мадейра специално за случая, и бе останала охранена до деня на смъртта си, за разлика от обичайното пилешко, с които се хранеха на кораба.

Напъните на офицерите да са цивилизовани също имаха ефект, колкото и непохватни да бяха някои от по-младите мъже. Лиу Бао се смееше силно и лесно и също сподели много интересни истории, повечето — за ловни злополуки. Само преводачът не беше доволен, защото го засипаха с работа от всички краища на масата, като го караха да превключва от английски на китайски и обратно. От самото начало атмосферата бе коренно различна, напълно дружелюбна.

Сун Кай остана тих. Слушаше повече и говореше по-малко. Лорънс не можеше да прецени дали му е приятно. Той се хранеше умерено и пиеше съвсем малко, въпреки че Лиу Бао, на когото никак не му липсваше апетит, от време на време го гълчеше добродушно и пълнеше чашата му до ръба. След като тържествено внесоха големия коледен пудинг, ръкопляскаха дружно и го разрязаха, сервираха и изядоха, Лиу Бао се обърна и му каза:

— Много сте скучен тази вечер. Изрецитирайте ни „Трудния път“, най-подходящата поема за това пътуване.

Въпреки цялата си резервираност Сун Кай прие с охота. Той прочисти гърло и започна да рецитира:

Бистрото вино в златен бокал

струва десет хиляди жълтици,

а нефритеният поднос с изтънчени храни

заслужава и милион монети.

Отмествам чаша и блюдо настрана,

не мога да преглътна…

Вдигам нокти към небето,

взирам се напразно в четирите посоки.

Бих прекосил Жълтата река,

но студ сковава моите нозе;

бих прелетял над планините Тайханг,

но небето е заслепено от сняг.

Бих седял мързеливо край потока

да гледам златния шаран,

но мечтая да поря вълните към слънцето.

Пътят е труден,

пътят е тежък.

Разклонения много…

Накъде да поема?

Един ден ще яхна вятъра

и ще разбия облаците тежки,

ще разперя криле и ще

прекося безкрайното море.

Ако тази поема имаше рима или ритъм, то те се бяха изгубили при превода, но съдържанието допадна на летците и те дружно изръкопляскаха.

— Ваша ли е тази творба, сър? — заинтригувано попита Лорънс. — Не бях чувал поема, писана от гледната точка на дракон.

— Не, не — каза Сун Кай. — Това е една от творбите на почитаемия Лун Ли По от династията Тан. Аз съм само скромен учен и моите стихове не са достойни за чужди уши.

Той с удоволствие ги запозна с още няколко класически поети, като рецитира стиховете наизуст и впечатли Лорънс с изумителната си памет. Най-накрая гостите се разотидоха в напълно хармонични отношения, след като бяха внимавали да отбягват темата за британския и китайския суверенитет на кораби и дракони.

— Ще си позволя да нарека вечерята успешна — каза Лорънс, отпивайки от кафето си на палубата, докато Темерер ядеше своята овца. — Оказа се, че те не са чак такива сухари в компания. Много съм доволен от Лиу Бао. Плавал съм на много кораби, където щях да съм благодарен за компания като неговата.

— Радвам се, че вечерта ти е била приятна — отвърна Темерер и схруска замислено някакъв кокал. — Би ли ми казал онази поема?

Лорънс се допита до офицерите си, за да възстановят въпросните стихове. Продължиха темата и на следващата сутрин, когато Юнсин излезе на свеж въздух и се заслуша как осакатяват превода. След няколко опита от тяхна страна той се намръщи, обърна се към Темерер и издекламира поемата.

Юнсин говореше на китайски, но въпреки това Темерер повтори стиховете на същия език още след първия път без следа от затруднение. Лорънс не за пръв път оставаше изненадан от усета на Темерер към езиците. Като всички дракони, той се бе научил да говори по време на дългото си развитие в яйцето, но за разлика от повечето бе изложен на влиянието на три различни езика и очевидно помнеше добре първия.

— Лорънс — каза Темерер и се обърна развълнувано към него, след като размени още няколко думи на китайски с Юнсин, — той каза, че стихотворението е писано от дракон, а не от човек.

Лорънс, все още изумен от способността на Темерер да говори на китайски, примигна при тази поредна новина.

— Поезията изглежда необичайно занимание за един дракон, но ако и другите ти китайски събратя обичат книгите колкото теб, предполагам, не е толкова чудно, че един от тях си е опитал силите в писането на стихове.

— Чудя се как ги е записал — каза замислено Темерер. — Ще ми се и аз да пробвам, но не виждам как. Не мога да държа писалка.

Той повдигна предната си лапа и огледа петте пръста с подозрение.

— Ще се радвам да пиша под твоя диктовка — отвърна Лорънс, развеселен от идеята. — Вероятно той така се е справил.

Той не се сети повече за разговора, докато не минаха два дни. Дойде мрачен и разтревожен на палубата, след като бе прекарал дълго време в лазарета. Упоритата температура бе спаднала и Гранби лежеше блед и отнесен. Сините му очи бяха изцъклени и фиксирани невиждащо някъде в тавана, устните му бяха отворени и напукани. Той приемаше само малки количества вода и когато проговаряше, думите бяха объркани и несвързани. Полит отказа да даде твърдо мнение и само поклати глава.

Ферис стоеше притеснено в дъното на стълбата към драконовата палуба и го чакаше. При вида му Лорънс забърза крачка, макар че все още накуцваше.

— Сър — каза Ферис, — не знаех какво да направя. Той разговаря цяла сутрин с Темерер, а не разбираме за какво.

Лорънс се забърза по стъпалата и завари Юнсин в едно кресло на палубата да разговаря с Темерер на китайски. Принцът говореше бавно и високо, изговаряше внимателно всяка дума и поправяше изговора на Темерер. Беше донесъл хартия, на която бе изрисувал няколко от странните им букви. Темерер изглеждаше във възторг. Вниманието му бе ангажирано изцяло, върхът на опашката му потрепваше напред-назад във въздуха, както когато се вълнуваше.

— Лорънс, виж, това е „дракон“ на тяхното писмо — каза той, когато го видя.

Лорънс погледна рисунката чинно, но без интерес. Тя му приличаше на следите, оставени в пясъка след отлив, дори след като Темерер му посочи онази част от символа, която изобразяваше драконовите криле и тялото.

— Една буква ли имат за цялата дума? — попита невярващо Лорънс. — Как се чете?

— Произнася се „лун“ — отвърна Темерер — като моето китайско име Лун Тиен Сян. „Тиен“ значи Селестиал — добави с гордост и посочи друг символ.

Юнсин ги наблюдаваше, без на лицето му да се появи каквато и да е емоция, но на Лорънс му се стори, че в очите му вижда триумфиращо изражение.

— Радвам се, че имаш такова приятно занимание — каза Лорънс на Темерер, после се обърна към Юнсин, поклони се и заговори без покана. — Много сте любезен, сър, да си създавате толкова главоболия.

Юнсин отговори сухо:

— Смятам го за свой дълг. Изучаването на класиците е пътят към разума.

Държанието му не можеше да се определи като дружелюбно, но щом бе избрал да прекрачи границата и да говори с Темерер, Лорънс го прие за равнозначно на официална визита и имаше оправдание да започне разговор. На Юнсин може и да не му харесваше, но това не го възпря от нови посещения. Той започна да идва всяка сутрин на палубата, да дава на Темерер уроци по езика и да засища апетита му за нови примери на китайската литература.

Отначало Лорънс се дразнеше на тези явни опити да спечелят благоволението на Темерер, но драконът изглеждаше много по-ведър, отколкото когато се раздели с Максимус и Лили. Дори да не харесваше новия му приятел, Лорънс не можеше да се противи на шанса му за толкова много интелектуални занимания, когато раната му все още го принуждаваше да не напуска палубата. Щом Юнсин вярваше, че лоялността на Темерер може да бъде разколебана от някакви си ориенталски примамки, негова воля. Лорънс нямаше и капка съмнение.

Той обаче започна да се отчайва, когато с времето Темерер не изгуби интерес към темата. Старите им книги вече често биваха пренебрегвани за сметка на рецитацията на едно или друго китайско произведение, което Темерер искаше да наизусти, тъй като не можеше да го запише или прочете. Лорънс беше напълно наясно, че не е човек на науката. Собствената му идея за приятно занимание бе да прекара следобеда в разговори, да напише няколко писма, да прочете вестник, ако му попадне някой по-актуален брой. Под влиянието на Темерер постепенно започна да се наслаждава на книгите много повече, отколкото си бе представял, но все пак не можеше да сподели ентусиазма му към творбите на един напълно неразбираем език.

Той не искаше да показва смущението си и така да дава на Юнсин повод за злорадство, но наистина имаше чувството, че принцът е извоювал победа. Това ставаше особено видно в случаите, когато Темерер изучаваше нова поема и засияваше от редките и трудно спечелени похвали на Юнсин. Лорънс се притесняваше още, че принцът се изненадва и често е невероятно доволен от напредъка на Темерер. Лорънс, естествено, намираше дракона за забележителен, но не му се искаше Юнсин да споделя мнението му. На принца не му трябваше допълнителен мотив, за да се опита да му отнеме Темерер.

Известна утеха се съдържаше в навика на Темерер да преминава на английски, за да включва и Лорънс. Така Юнсин се принуждаваше да води с него учтиви разговори или рискуваше да изгуби спечелената преднина. Това бяха дребни радости, но Лорънс не се наслаждаваше на подобно общуване. Дори двамата да притежаваха известно сходство на духа, то не бе достатъчно, за да се пребори с яростното им противопоставяне, а и всеки от тях не бе предразположен към близост с другия.

Една сутрин Юнсин подрани и Темерер още спеше. Слугите изнесоха креслото му, драпираха го и подредиха свитъците, които искаше да чете на дракона. В това време принцът отиде до ръба на палубата и се взря в океана. Намираха се в един прекрасен участък в открито море, нямаше бряг пред погледа, вятърът бе свеж и прохладен. Лорънс също стоеше на носа и се наслаждаваше на гледката — тъмните води се простираха до хоризонта, случайни малки вълнички се застъпваха една друга и се разпенваха, а корабът бе сам-самичък под небесната арка.

— Само в пустинята може да се срещне толкова празен и безинтересен изглед — внезапно каза Юнсин.

Тъй като Лорънс тъкмо се канеше да направи любезен коментар за красотата на пейзажа, тези думи го оставиха ням и озадачен, още повече че принцът добави:

— Вие, британците, вечно плавате към някое ново място. Толкова ли сте недоволни от собствената си страна?

Той не дочака отговор, а поклати глава и се отдалечи, като отново затвърди убеждението на Лорънс, че няма да срещне по-несимпатичен човек.

Корабната диета на Темерер се състоеше главно от риба, уловена от самия него. Лорънс и Гранби бяха планирали това, когато пресмятаха продоволствието. Кравите и овцете бяха само за разнообразие и за случаите, в които лошото време щеше да принуди дракона да остане на борда. Заради забраната да лети ранен, Темерер не можеше да ловува и започна да изчерпва запасите много по-бързо, отколкото разчитаха.

— При всички случаи трябва да се придържаме близо до бреговете на Сахара, иначе рискуваме пасатите да ни отнесат чак в Рио — каза Райли. — Разбира се, можем да спрем за провизии в Кейп Кост.

Целта на тези думи бе да успокоят Лорънс. Той само кимна и се оттегли. Бащата на Райли притежаваше плантации в Западните Индии и няколкостотин роби, които да ги обработват, докато бащата на Лорънс бе твърд поддръжник на Уилбърфорс и Кларксън[21] и бе произнесъл няколко остри речи в Камарата на лордовете срещу търговията с роби. В един от случаите дори спомена бащата на Райли в списък с джентълмени робовладелци, които, както меко се бе изразил, „позоряха името на християнството и петняха репутацията на страната си“.

Навремето инцидентът охлади отношенията им. Райли бе силно привързан към баща си — мъж, притежаващ много повече топлота от лорд Алъндейл — и възнегодува срещу публичната обида. Лорънс, въпреки че не изпитваше кой знае каква обич към своя баща, не беше готов да предложи извинението си. Той бе израснал в къща, пълна с памфлетите и книгите на комитета на Кларксън, и на деветгодишна възраст се беше качил в бивша робска галера, предназначена за бракуване. Кошмарите продължиха да го преследват няколко месеца след това и оставиха дълбока следа в младото му съзнание.

Двамата никога не сключиха мир по този въпрос, само се споразумяха за примирие. Никой не заговори отново за случая, а споменаването на родителите старателно се отбягваше. Сега Лорънс не можеше да сподели откровено с Райли, че го смущава перспективата да акостират в робско пристанище. Вместо това той попита насаме Кейнс дали Темерер се възстановява добре и ще може ли да извършва кратки полети за лов.

— По-добре не — каза неохотно лекарят.

Лорънс го изгледа напрегнато и най-накрая изкопчи признанието, че има известни проблеми. Раната не заздравяваше както трябва.

— Мускулите още са топли при допир и ми се струва, че напипвам оток под кожата — каза Кейнс. — Още е рано за истинска тревога, но не желая да поемам рискове. Никакво летене поне още две седмици.

Този разговор донесе на Лорънс още един източник на грижи, а вече му стигаха другите, наред с недостига на храна и вече неизбежното спиране в Кейп Кост. Травмата на Темерер, както и непоколебимостта на Юнсин да не му позволява да лети, остави летците в почти пълно бездействие. В същото време моряците бяха доста заети с поправянето на щетите по кораба и последваха множество злини, които далеч не бяха непредвидими.

За да намери занимание на Роланд и Дайър, Лорънс ги бе извикал на драконовата палуба малко преди акостирането в Мадейра, за да ги препита с уроците. Те го изгледаха с толкова виновни изражения, че той не се изненада, когато откри, че напълно са занемарили ученето, откакто са негови куриери. Имаха съвсем бегла представа от аритметиката и никаква от по-сложната математика. Не знаеха и дума на френски, а когато той им подаде книгата на Гибън, която четеше на Темерер, Роланд така засрича, че драконът сви яката си и започна да я поправя по памет. Дайър беше малко по-добре — поне знаеше почти наизуст таблицата за умножение и разбираше малко от граматика. Роланд се запъваше на числата над осем и се изненада, че речта има части. Лорънс спря да се чуди как ще запълва времето им. Той се упрекна за небрежното си отношение към образованието им и се зае с новата си задача на техен учител.

Куриерите бяха талисманите на екипажа. Роланд и Дайър бяха обсипани с още повече грижи след смъртта на Морган. Всички развеселено наблюдаваха всекидневните им битки с причастията и деленето. Един ден матроси от „Преданост“ издадоха някакви подигравателни звуци. Летците взеха разплатата в свои ръце и последваха ръкопашни боеве в тъмни ъгълчета на кораба.

Отначало Лорънс и Райли се забавляваха с недодяланите оправдания, които получаваха за колекцията насинени очи и пукнати устни. Дребните свади обаче добиха по-застрашителна форма, когато същите оправдания започнаха да идват и от по-възрастните мъже. Моряците питаеха дълбоко негодувание, което до голяма степен се коренеше в неравното разпределение на труда и страха им от Темерер. То намираше израз в почти ежедневна размяна на обиди, които вече не засягаха само учението на Роланд и Дайър. От своя страна, летците бяха също толкова оскърбени от липсата на признателност, която смятаха, че заслужават заради смелия подвиг на Темерер.

Първото истинско сътресение се случи тъкмо когато завиха на изток покрай нос Пармас и се насочиха към Кейп Кост. Лорънс дремеше на палубата, защитен от силното слънце зад Темерер, който хвърляше сянка върху него. Той не видя лично какво стана, но се събуди от силен трясък и викове. Веднага скочи на крака и забеляза наредените в кръг мъже. Мартин беше сграбчил Блайт, помощника на оръжейника. Един от офицерите на Райли, флотски курсант, бе проснат на палубата и лорд Пърбек крещеше от палубата на юта:

— Незабавно оковете този мъж, Корнел!

Темерер вдигна глава и изрева — за щастие не с божествения вятър, но все пак издаде величествен гръмовен вой — и мъжете се отдръпнаха пребледнели.

— Никой няма да хвърля в килия никого от моя екипаж — каза Темерер и ядосано тропна с опашка.

Той се надигна, разпери криле и целият кораб потрепери. Вятърът беше насрещен откъм Сахара, платната бяха опънати срещу него, за да поддържат курса на югоизток, а крилата на Темерер играеха ролята на самостоятелно, противоположно платно.

— Темерер, веднага престани! Веднага, чуваш ли ме? — остро каза Лорънс.

Не му беше говорил по този начин от първите седмици на съществуването му. Темерер изненадано се отпусна, а крилата му се свиха машинално.

— Пърбек, оставете моите хора на мен, ако обичате. Свободно, офицер — Лорънс раздаваше бързо заповедите, за да не позволи на този смут да се разрасне или да се превърне в открит ръкопашен бой между летци и моряци. — Господин Ферис, отведете Блайт долу и го затворете.

— Слушам, сър — каза Ферис, като вече си пробиваше път през тълпата, избутваше летците назад и разтуряше групичките ядосани мъже, преди да стигне до Блайт.

Лорънс наблюдаваше сцената със суров поглед и добави:

— Господин Мартин, веднага в моята каюта! Останалите се връщайте на работа. Господин Кейнс, елате тук.

Той остана там още малко, но беше доволен — непосредствената опасност бе предотвратена. Обърна гръб на парапета, разчитайки останалите да се пръснат, водени от самодисциплина. Темерер обаче се бе свил на кълбо, по-нисък от тревата, и го гледаше с уплашено, нещастно изражение. Лорънс посегна към него, но трепна, когато драконът се отдръпна — не много надалеч, но импулсът се видя ясно.

— Прости ми — каза Лорънс, като отпусна ръка, а гърлото му се сви. — Темерер — каза, но млъкна.

Не знаеше какво да каже, защото на Темерер не биваше да му се позволява подобно поведение. Можеше да причини големи разрушения по кораба, освен това, ако продължаваше така, скоро екипажът нямаше да може да си върши работата от ужас.

— Нарани ли се някъде? — попита вместо това, докато Кейнс бързаше към тях.

— Не — отвърна много тихо Темерер — добре съм.

Той се остави да го прегледат в пълно мълчание и накрая Кейнс го обяви за невредим.

— Трябва да ида да говоря с Мартин — каза Лорънс.

Той продължаваше да се чувства неловко. Темерер не отговори, а се сви на кълбо и скри глава с крилете си. След един дълъг миг Лорънс слезе от палубата.

Каютата беше тясна и гореща, дори при всичките отворени прозорци, и само направи Лорънс по-раздразнителен. Мартин крачеше възбудено напред-назад. Беше размъкнат, с моряшки дрехи от тънък плат. Лицето му бе покрито с двудневна брада и в момента пламтеше, косата му бе прорасла и му влизаше в очите. Той не осъзна истинската степен на гнева на Лорънс, затова го засипа с обяснения още с влизането му.

— Ужасно съжалявам, вината беше моя. Въобще не биваше да си отварям устата — каза той, докато Лорънс докуца до стола и се отпусна тежко. — Не е редно да наказвате Блайт, Лорънс.

Лорънс бе свикнал с липсата на официалности сред летците и обикновено не реагираше на подобна волност, но при тези обстоятелства държанието на Мартин беше непростимо. Лорънс се облегна и го погледна с възмутено изражение. Луничавото лице на Мартин пребледня, той преглътна и побърза да добави:

— Исках да кажа „капитане“, сър.

— Ще направя всичко по силите си да опазя реда сред екипажа, господин Мартин, което се оказва по-трудно от очакваното — каза Лорънс и сдържа тона си с огромни усилия, въпреки че беше истински вбесен. — Веднага ми разкажете какво се случи.

— Не исках да става така — рече Мартин, вече с по-сподавен глас. — Онзи тип Рейнълдс цяла седмица пуска подигравки. Ферис ни каза да не му обръщаме внимание, но докато минавах покрай него, той каза…

— Не ми се слушат разправиите ви. Какво направихте?

— О… — каза Мартин и се изчерви. — Аз само… Добре де, отвърнах му нещо, което не ми се иска да повтарям, а той…

Мартин спря и изглежда се зачуди как да завърши историята без отново да хвърля вината върху Рейнълдс, затова рече неуверено:

— Във всеки случай, сър, той се канеше да ме предизвика на двубой и тогава Блайт го събори с удар. Направи го само защото знае, че не умея да се бия, а не искаше да ме гледа как се предавам пред всичките моряци. Наистина, сър, вината е моя, не негова.

— Не мога да не се съглася с вас — грубо отвърна Лорънс и в гнева си остана доволен, че Мартин се прегърби, сякаш го бяха ударили. — Когато в неделя Блайт бъде наказан с камшик, задето е ударил офицер, не забравяйте, че плаща за вашата неспособност да се въздържате. Свободен сте. Няма да излизате на палубата в продължение на седмица, освен при изрична заповед.

Устните на Мартин помръднаха, от тях се появи едно плахо „слушам, сър“ и той се спъна на излизане от каютата. Лорънс още дишаше тежко, почти се задъхваше в тежкия въздух. Въпреки усилията му гневът постепенно го напусна и отстъпи на горчиво униние. Блайт бе спасил репутацията не само на Мартин, но и на летците като цяло. Ако Мартин бе отказал поканата за двубой пред целия екипаж, щеше да очерни името на всички, независимо че разпоредбите на въздушния корпус изрично забраняваха дуелите.

Въпреки това, тук нямаше никакво място за снизходителност. Блайт бе ударил офицер пред свидетели и Лорънс трябваше да го накаже подобаващо, за да удовлетвори моряците и да накара всички в бъдеще да се замислят, преди да извършат някоя глупост. Наказанието щеше да изпълни помощник-боцмана, моряк, който най-вероятно щеше да се зарадва на шанса да набие летец, особено за подобно провинение.

Трябваше да иде да говори с Блайт, но едно почукване на вратата го спря още преди да бе имал време да се изправи. Влезе Райли. Беше сериозен, с куртка, шапка под мишница и чисто шалче на врата.

Седма глава

Доближиха Кейп Кост след седмица, изпълнена с неприязън, трайна и осезаема като жегата. Блайт беше пострадал тежко от зверското налагане и продължаваше да лежи в лазарета почти в безсъзнание. Хората от наземния екипаж се редуваха да стоят до леглото му, да правят вятър на кървавите следи от камшика и да го придумват да пие вода. Те бяха разбрали на какво е способен разгневеният Лорънс, затова ненавистта им към моряците се изразяваше не с думи или действия, а с навъсени, мрачни погледи, мърморене и рязко замлъкване, ако приближеше някой.

От инцидента нататък Лорънс не бе обядвал с капитана. Райли се беше засегнал, че Пърбек е бил смъмрен пред всички. От своя страна, Лорънс също се ядоса на недоволството на Райли от дванайсетте камшика и отказа да нареди повече. В разгара на дискусията Лорънс изпусна забележка за проявата на лош вкус да спират на робско пристанище. Райли се възмути от този намек и разговорът им приключи не с викове, но с хладна официалност.

Най-лошото от всичко беше силното униние на Темерер. Той бе простил на Лорънс за грубото отношение и бе проумял, че подобно нарушение на реда заслужава наказание. Не успя обаче да изтърпи истинската гледка и по време на налагането с камшик бе ревал яростно заедно с крясъците на Блайт. От това бе произтекло и нещо добро — помощник-боцманът Хингли, който размахваше камшика с нещо повече от обичайната енергия, в един момент се уплаши и последните удари се получиха слаби, но бедата вече беше сторена.

Оттогава Темерер стана тъжен и тих, отговаряше лаконично и се хранеше зле. Моряците, от своя страна, бяха недоволни от лекото наказание толкова, колкото летците — от жестокостта му. Клетият Мартин, пратен да щави кожи заедно с главния впрегач, бе по-съсипан от вината, отколкото от наказанието си и прекарваше всяка свободна минута до леглото на Блайт. Единственият напълно доволен от ситуацията беше Юнсин, който използва възможността да проведе още няколко дълги разговора с Темерер на китайски — насаме, защото Темерер не си направи труда да включи Лорънс.

Принцът обаче явно не остана удовлетворен от последния от тях, защото драконът изсъска, прибра яката си и едва не събори Лорънс на земята, когато се уви ревниво около него.

— Какво ти каза? — попита Лорънс, като безуспешно се мъчеше да надникне над голямото черно туловище.

Той вече бе силно раздразнен от упоритото натрапване на Юнсин и търпението му почти се беше изчерпало.

— Разказваше ми за Китай и как живеят драконите — каза уклончиво Темерер, от което Лорънс заподозря, че описанието му е харесало. — Но после ми каза, че там трябва да имам по-достоен компаньон и че теб ще те отпратят.

Когато най-накрая го убедиха да пусне Лорънс, Юнсин вече си беше тръгнал „пламнал от яд“, както докладва Ферис с неподобаваща за един старши лейтенант веселост. Това не бе никак успокоително за Лорънс.

— Няма да позволя Темерер да бъде подлаган на подобен стрес — каза той ядосано на Хамънд и се опита, без особен успех, да прати по дипломата едно крайно недипломатично съобщение за принца.

— Гледате много недалновидно на въпроса — бе вбесяващият отговор на Хамънд. — Ако в рамките на това пътуване убедим принц Юнсин, че Темерер няма да се раздели с вас, толкова по-добре за нас. Така ще сме по-подготвени за преговорите, когато най-накрая пристигнем в Китай.

Той направи пауза и попита с още по-влудяваща загриженост:

— Нали сте сигурен, че няма да се раздели с вас?

Когато чу подробен разказ на случилото се, Гранби рече:

— Предлагам да метнем Хамънд и Юнсин зад борда в някоя безлунна нощ, и прав им път.

С това той изрази личното мнение и на Лорънс, който не можеше да си позволи такава откровеност. Гранби не се интересуваше от добрите маниери и говореше между хапките от леката вечеря — супа, сирене на скара, пържени в свинска мас картофи с лук, печено пиле и пай с кайма. Най-после бе напуснал лазарета блед и много отслабнал и Лорънс го покани на трапезата си.

— Какво друго му разправя този принц?

— Нямам ни най-малка представа. В последната седмица не е казал и три думи на английски — отвърна Лорънс, — а аз не желая да разпитвам Темерер. Би било грубо натрапничество и любопитство.

— Сигурно му разправя, че там никой от приятелите му няма да бъде налаган с камшик — мрачно каза Гранби, — че ще може да чете по десет книги на ден и ще има камари със скъпоценни камъни. Чувал съм истории за подобно поведение, но ако някой наистина се опита, ще излети позорно от въздушния корпус, ако драконът вече не го е разкъсал на парчета.

Лорънс помълча за момент и се заигра с винената чаша.

— Темерер го слуша само защото е нещастен.

— О, по дяволите — Гранби се отпусна тежко назад. — Дяволски съжалявам, че боледувах толкова дълго. Ферис си го бива, но преди не е пътувал на транспортен кораб. Не знае какви стават моряците и как да накара хората си да не им обръщат внимание — навъсено каза той. — Не мога обаче да ви дам съвет как да повдигнете духа на Темерер. Най-дълго съм служил при Летификат, а тя е прекалено сговорчива дори за Копър Регал. Нито раздразнение, нито тъга някога са потискали апетита й. Може би проблемът е, че не му дават да лети.

Навлязоха в пристанището на следващата сутрин. То представляваше широк полукръг със златист плаж, обсипан с прелестни палми, под ниските бели крепостни стени. Водите на залива кръстосваха множество груби канута, някои — все още с клони по стволовете, в които бяха издялани. Наред с тях се забелязваха бригове и шхуни, а в западния край имаше средно голям кораб, чиито лодки кръстосваха до брега и обратно. Бяха претъпкани с чернокожи, които биваха подкарвани като добитък от един тунел, излизащ право на самия бряг.

„Преданост“ беше твърде голям, за да влезе докрай в пристанището, но пусна котва достатъчно близо. Денят бе спокоен и плясъците на камшиците се чуваха идеално над водата, примесени с викове и ридания. Лорънс излезе намръщен на палубата и нареди на Роланд и Дайър, които наблюдаваха с опулени от изумление очи, да идат да почистят каютата му. Темерер не можеше да бъде защитен по същия начин и наблюдаваше случващото се с известно объркване, докато продълговатите му зеници се разширяваха и свиваха.

— Лорънс, тези хора са оковани във вериги. Какво ли са направили? — попита той, изваден от апатията си. — Не може всичките да са престъпници. Виж, там има едно малко дете, и още едно…

— Не — отвърна Лорънс, — това е кораб, който превозва роби. Моля те, не гледай.

Той се бе опасявал от този момент, затова бе правил бегъл опит да обясни на Темерер идеята на робството. Не успя, както поради собственото си омерзение, така и заради затруднението на Темерер да схване понятието собственост. Сега Темерер не го послуша, а продължи да гледа с нервно махане на опашка. Товаренето на кораба продължи цяла сутрин и горещият вятър донесе от брега киселата миризма на немити, потни и болни вследствие на мизерията тела.

Най-накрая приключиха и корабът излезе от пристанището със своя злополучен товар и вдигна платна, като остави фина бразда, минавайки покрай тях. Вече бе развил прилична скорост и матросите се суетяха по такелажа, но половината от екипажа бяха просто стражи, които скучаеха по палубата с мускети и канчета грог в ръце. Те огледаха Темерер с любопитство. Лицата им бяха безизразни, потни и прашни. Един от тях дори вдигна пушката си и се прицели, все едно ще стреля.

— На оръжие! — викна лейтенант Ригс още преди Лорънс да реагира и тримата стрелци на палубата незабавно вдигнаха пушки.

Мъжът на отсрещния кораб свали своя мускет, захили се, показвайки силно пожълтели зъби, и се обърна със смях към другарите си. Темерер прибра яката си, но не от страх, защото от такова разстояние куршумът от мускета би му нанесъл по-малко поражения, отколкото един комар на човек, а по-скоро от отвращение. Той изръмжа ниско и почти си пое дълбок подготвителен дъх. Лорънс сложи ръка на хълбока му и каза тихо:

— Не. Няма смисъл.

Той остана при него, докато бригът стана само точица на хоризонта и изчезна от погледите им. Дори след като си замина, Темерер продължи недоволно да мята опашка.

— Не съм гладен — каза, когато Лорънс му предложи храна.

Отново стана много тих и от време на време несъзнателно дращеше с нокти по палубата, произвеждайки ужасен стържещ звук.

Райли бе в далечния край на кораба и крачеше по палубата на юта, но много от моряците бяха достатъчно близо, за да чуят разговорите. Те спускаха лодката и офицерската баржа и се подготвяха за пренасяне на провизиите под ръководството на лорд Пърбек. Във всеки случай нищо не можеше да бъде казано на висок глас и светкавично да не обиколи палубата. Лорънс съзнаваше, че е доста грубо да критикува Райли на борда на собствения му кораб, дори между тях да не тлееше вражда, но накрая не се сдържа.

— Не се разстройвай — каза той, като се опита да утеши Темерер, без да критикува твърде открито тази практика. — Има поводи за надежда, че тази търговия скоро ще престане. Въпросът ще бъде повдигнат отново още на тази сесия на парламента.

Темерер видимо се оживи от новината, но само едно бегло обяснение не го задоволи и той продължи да разпитва с огромна енергия за перспективите за отмяна на робството. Лорънс бе принуден да му обясни устройството на парламента и разликата между Камарата на общините и Камарата на лордовете, както и различните фракции, въвлечени в този дебат. За подробностите разчиташе на познанията си за дейността на баща си. Междувременно бе наясно, че всички го чуват и се стараеше да звучи обиграно.

Дори Сун Кай, който прекара цялата сутрин на палубата и видя товаренето на брига, както и реакцията на Темерер, сега внимателно наблюдаваше Лорънс и очевидно се мъчеше да налучка части от разговора. Той дойде възможно най-близо, без да преминава границата, и в една пауза помоли Темерер да му преведе. Темерер обясни нещо, Сун Кай кимна, после попита Лорънс:

— Значи вашият баща е управник, който намира тази практика за позорна?

Подобен въпрос, зададен без заобикалки, не можеше да остане без отговор, независимо кой щеше да се засегне. Непочтено би било да замълчи.

— Да, сър, така смята — отвърна Лорънс и преди Сун Кай да продължи с нови въпроси, на палубата дойде Кейнс.

Лорънс го бе повикал, за да измоли позволението му Темерер да прелети краткото разстояние до брега. Така бе прекъсната предишната дискусия, но дори и кратка, тя обтегна взаимоотношенията на борда. Моряците, повечето без твърди убеждения по въпроса, естествено, взеха страната на своя капитан. Сметнаха, че откритото изразяване на подобно мнение на този кораб е оскърбление за Райли, защото връзката му с този вид търговия беше всеизвестна.

Пощата бе откарана на брега малко преди времето за обяд на моряците. Лорд Пърбек възложи на младия флотски курсант Рейнълдс, който бе предизвикал скорошната свада, да донесе писмата за летците. Това много приличаше на умишлена провокация. Момчето още беше с насинено око от мощния удар на Блайт и се подсмихна толкова самодоволно, че Лорънс незабавно реши да отмени наказанието на Мартин седмица по-рано и напълно преднамерено каза:

— Темерер, виж, писмо от капитан Роланд. Сигурно има новини от Дувър.

Темерер внимателно наведе глава, за да разгледа писмото. Заплашителната сянка на яката му и на острите зъби, блеснали толкова наблизо, дълбоко впечатлиха Рейнълдс. Самодоволната усмивка изчезна, а със същата скорост изчезна и самият той.

Лорънс остана на палубата да прочете пощата на Темерер. Писмото от Джейн Роланд нямаше и една страница и беше пратено броени дни след отплаването им. Не съдържаше много новини, само ободрителен разказ за живота в поделението. То повдигна духа им, нищо че накара Темерер да повъздиша от носталгия по дома. Чувствата на Лорънс бяха подобни. Той обаче се зачуди защо не беше получил писма от другите колеги. След като бе пристигнал куриер, очакваше новини поне от Харкорт, за която знаеше, че пише редовно, а може би и от някой от другите капитани.

Имаше още едно писмо, този път от майка му, което бе препратено от Дувър. Летците получаваха пощата си по-бързо от всички останали. Пощенските дракони обикаляха от поделение на поделение, откъдето писмата се разпращаха по куриер на кон. Тя, очевидно, беше писала на Лорънс, преди да получи собственото му писмо, информиращо я за заминаването.

Той го отвори и прочете по-голямата част на глас, за да разведри Темерер. Тя пишеше най-вече за най-големия брат, Джордж, чието домочадие тъкмо се бе увеличило с дъщеря след трима синове. Пишеше и за политическата дейност на бащата — една от малкото теми, по които Лорънс и лорд Алъндейл бяха единодушни, и към която в момента Темерер прояви интерес. Лорънс обаче спря ненадейно по средата и прочете наум няколко реда, написани между другото, които обясняваха неочакваното мълчание от останалите летци.

Естествено всички бяхме потресени от ужасната новина за злополучието в Австрия[22]. Казват, че господин Пит се е поболя![23]. Това, разбира се, много натъжи баща ти, защото министър-председателят винаги е бил приятел на каузата. За жалост из града често се чуват мнения, че провидението е благосклонно към Бонапарт. Наистина изглежда странно един човек да обърне така изненадващо войната, когато силите са равностойни. Възмутително е колко бързо бе забравена великата победа на лорд Нелсън при Трафалгар и вашата смела отбрана на бреговете ни. Днес се намират нерешителни личности, които започват да говорят за мир с тиранина.

Тя бе очаквала писмото да го намери в Дувър, където първи научаваха новините от континента и където той щеше да е чул за случилото се. Всъщност го изненада страшно неприятно, особено след като не бе дала никакви подробности. В Мадейра Лорънс беше чул за няколко битки в Австрия, но нищо по-специално. Извини се на Темерер и забърза към каютата на Райли с надеждата да научи още новини. Завари капитана да чете втрещено спешна депеша от правителството, която Хамънд току-що му беше връчил.

— Направил ги е на пух и прах край Аустерлиц — каза Хамънд и намери на картата на Райли малкото градче, дълбоко в австрийската провинция. — Не знам много, правителството си е спестило подробностите, но има поне трийсет хиляди убити, ранени и пленени. Руснаците се оттеглят, а австрийците вече са подписали примирие.

Дори тези оскъдни факти бяха достатъчно потресаващи. Тримата мъже потънаха в мълчание и се вгледаха в няколкото реда на депешата, които отказваха да им дадат повече информация, независимо колко пъти ги препрочитаха.

— Е — каза най-накрая Хамънд, — просто ще трябва да уморим Бонапарт от глад. Слава на бога за Нелсън и Трафалгар! Няма да ни нападне отново по въздух, след като сега Ламанша се отбранява от три Лонгуинга.

— He е ли редно да се върнем? — рискува да попита Лорънс.

Предложението бе така очевидно в негов интерес, че той се почувства гузен, но все пак бе убеден, че в Англия отчаяно се нуждаят от тях. Екзидий, Мортифер и Лили със своите формации представляваха смъртоносна сила, която не бе за пренебрегване, но не можеха да са навсякъде, а Наполеон и преди бе намирал начин да ги накара да се пръснат в различни посоки.

— Не получих заповеди да обърна кораба — отвърна Райли, — но признавам, вижда ми се дяволски странно след такава новина да плавам безгрижно към Китай със 150 оръдия и боен дракон на борда.

— Господа, не сте прави — остро каза Хамънд. — Това нещастие само прави мисията ни още по-неотложна. Ако искаме да победим Наполеон, ако желаем да бъдем нещо повече от незначителен остров край бреговете на Френска Европа, ще го постигнем единствено чрез търговия. Австрийците и руснаците може да са победени за момента, но докато снабдяваме нашите съюзници на континента със средства и ресурси, те ще се съпротивляват на тиранията на Бонапарт, бъдете сигурни. Трябва да продължим напред, трябва да си осигурим поне неутралитет от Китай, ако не и някаква полза, и да защитим търговията си с Изтока. Никоя военна цел не е по-значима от това.

Той говореше с голям авторитет и Райли кимна в знак на съгласие. Лорънс не се включи, когато започнаха да обсъждат начините да ускорят пътуването, и скоро се извини и се върна на драконовата палуба. Не можеше да спори с тях. Не бе безпристрастен, а доводите на Хамънд имаха голяма тежест. Той обаче остана недоволен и почувства безпокойство от пълната липса на единомислие с тях.

— Не разбирам как са позволили Наполеон да ги разгроми — каза Темерер и наежи яка, когато Лорънс съобщи злополучната новина на него и офицерите. — Той имаше повече кораби и дракони от нас и при Трафалгар, и при Дувър, а все пак го победихме. Този път австрийците и руснаците са имали числено превъзходство.

— Битката при Трафалгар беше по море — отвърна Лорънс. — Бонапарт никога не е разбирал от флота, той самият е артилерист. Спечелихме битката при Дувър единствено благодарение на теб, иначе Бонапарт вече щеше да е коронясан в Уестминстър. Не забравяй как успя да ни измами да пратим повечето си сили на юг и как скри струпването на свои дракони преди инвазията. Ако не беше божественият вятър, изходът от битката щеше да е съвсем друг.

— Все пак ми се струва, че тази битка не е проведена изкусно — настоя Темерер. — Сигурен съм, че нямаше да паднем, ако ние и другарите ни бяхме там. Не разбирам защо отиваме в Китай по време на война.

— На това му викам дяволски добър въпрос — каза Гранби. — Пълна глупост е да се отказваш от най-добрия си дракон по време на война, когато редиците ни са толкова оредели. Лорънс, не трябва ли да се приберем у дома?

Лорънс само поклати глава — беше твърде съгласен с него, но твърде безпомощен да промени нещо. Темерер и неговият божествен вятър бяха променили хода на войната в Дувър. Правителството може и да не желаеше да си го признае или да припише победата на толкова необичайна причина, но Лорънс помнеше добре колко безнадеждна и неравна беше битката в онзи ден, докато драконът не обърна хода на събитията. Безропотният отказ от Темерер и изключителните му способности за Лорънс бяха признаци, че правителството преднамерено обръща глава на другата страна, затова не му се вярваше китайците да отстъпят пред което и да е от исканията на Хамънд.

— Такива са заповедите — бе всичко, което отговори.

Дори Райли и Хамънд да бяха на едно мнение с него, Лорънс знаеше, че правителството едва ли ще приеме подобно извинение за престъпване на дадените заповеди.

— Съжалявам — добави той, като видя недоволното изражение на Темерер. — Виж, ето го господин Кейнс. Ела да видим дали ще ти позволи да се раздвижиш на брега. Ще се отдръпнем настрана и ще го оставим да те прегледа.

— Честно, въобще не ме боли — каза нетърпеливо Темерер и погледна към Кейнс, който най-после се отдръпна от гърдите му. — Сигурен съм, че вече мога да летя. Няма да се пресилвам.

Кейнс поклати глава.

— Може би другата седмица. Не, само недей да надаваш вой — каза твърдо, защото Темерер се засили да възрази. — Въпросът не е в дължината на полета, а в излитането — обясни неохотно на Лорънс. — Напрежението при излитането е най-опасният момент и не съм убеден, че мускулите му са готови за това.

— Но на мен ужасно ми омръзна само да лежа на палубата — печално, почти с вой, каза Темерер. — Не мога дори да се обърна като хората.

— Само още една седмица, може и по-малко — опита се да го утеши Лорънс.

Той вече съжаляваше, че въобще повдигна този въпрос и даде надежда на дракона, която се оказа напразна.

— Много съжалявам, но мнението на господин Кейнс тежи повече от моето и твоето. Трябва да го послушаме.

Темерер обаче не се примири лесно.

— Не виждам защо неговото мнение да е по-важно от моето. В края на краищата мускулите са си мои.

Кейнс скръсти ръце и каза хладно:

— Няма да споря с пациент. Щом искаш да пострадаш и да прекараш още два месеца в лежане, скачай колкото си пожелаеш.

Темерер изсумтя в отговор, а раздразненият Лорънс побърза да освободи Кейнс, преди лекарят да се бе изказал още по-провокативно. Способностите му бяха несъмнени, но имаше какво да се желае от чувството му за такт. По природа Темерер не беше опак, просто силно се разочарова от новината.

— Имам и една малко по-добра новина — каза Лорънс, в опит да повдигне духа му. — Господин Полит бе така добър да ми донесе няколко нови книги от сушата. Да донеса ли една от тях?

Темерер само измърмори нещо, отпусна унило глава през борда и се загледа в забранения бряг. Лорънс слезе за книгата с надеждата, че интересното й съдържание ще го ободри, но докато беше в каютата, корабът рязко се разлюля и една голяма вълна разплиска капки през отворените шпоминатори. Той изтича да погледне през най-близката бойница, след като набързо спаси подгизналите си писма. Видя Темерер, с едновременно гузно и самодоволно изражение, да се гмурка и изплува във водата.

Лорънс се спусна към палубата. Гранби и Ферис гледаха разтревожено зад борда. Малките лодки с проститутките и предприемчивите рибари, които се бяха струпали покрай кораба, сега бързаха паникьосано сред писъци и плясък на гребла към сигурния заслон на пристанището. Темерер гледаше сконфузено след тях.

— Не исках да ги плаша — каза. — Няма нужда да бягате — викна той, но лодките не спряха дори за миг.

Моряците бяха лишени от своето развлечение и гледаха с неодобрение. Лорънс беше повече загрижен за здравето на Темерер.

— В живота си не бях виждал толкова нелепа гледка, но той едва ли ще пострада. Въздушните торбички ще го държат на повърхността, а солената вода е полезна за раната — каза Кейнс, когато отново го повикаха. — Нямам обаче ни най-малка представа как ще го върнем на борда.

Темерер се гмурна за момент под водата и почти се изстреля навън, тласнат от своята плавателност.

— Много е приятно — викна той. — Водата въобще не е студена, Лорънс. Защо не дойдеш?

Лорънс не бе голям плувец и се притесняваше от идеята да скочи в открития океан — намираха се поне на миля от брега. Той обаче се качи в една от малките корабни лодки и отиде да прави компания на Темерер и да внимава драконът да не се преумори след толкова дълго бездействие на палубата. Вълните от играта на дракона мятаха лодката насам-натам и на моменти я потапяха, но Лорънс предвидливо бе облякъл само чифт стари бричове и най-износената си риза.

Той беше много потиснат. Поражението при Аустерлиц бе не просто една изгубена битка, а провал на внимателно замисления план на министър-председателя Пит и крах на коалицията, която трябваше да спре Наполеон. Англия не можеше сама да събере военна сила с численост дори наполовина на Великата армия, нито да я придвижи с лекота до континента. Сега, когато Австрия и Русия бяха принудени да отстъпят, положението ставаше направо безнадеждно. Дори при тези грижи обаче, той не се сдържа и се усмихна при вида на пълния с енергия и простичка радост Темерер. Скоро отстъпи пред увещанията на дракона и скочи във водата. Лорънс не плува дълго и скоро се покатери на гърба на Темерер, докато той гребеше ентусиазирано и буташе наоколо лодката с нос, сякаш му беше играчка.

Можеше да затвори очи и да си представи, че отново са в Дувър или на Лох Лаган, че им тежат само обичайните грижи на войната и вършат само работа, от която разбират. Представи си, че имат пълно доверие на приятелите си, че нацията стои твърдо зад тях и дори сегашната катастрофа не е непреодолима. Представи си, че „Преданост“ е един от многото кораби на пристанището, а площадката им за кацане е съвсем наблизо и нямат проблеми с никой принц или политик. Лорънс легна по гръб и сложи разтворена длан върху хълбока на животното, покрит със затоплени на слънцето черни люспи. За известно време дотолкова се отдаде на фантазиите си, че задряма.

— Ще можеш ли да се покатериш на борда на „Преданост“? — попита Лорънс.

Този проблем не му даваше мира. Темерер се обърна и го погледна.

— Не може ли да останем тук, на брега, докато се възстановя, а после да настигнем кораба? — предложи той. — Или — яката му потрепна от внезапно въодушевление — може да прелетим над континента и да ги срещнем от другата страна. В Централна Африка няма хора, помня от твоите карти, така че няма да има и французи, които да стрелят по нас.

— Не, но според сведенията има много диви дракони, да не говорим за другите опасни създания и заразите — каза Лорънс. — Не можем да прелетим през неизследваната вътрешност на континента, Темерер. Рискът не е оправдан, особено сега.

Темерер въздъхна и се отказа от амбициозния си план, но се съгласи да направи опит да се покатери на палубата. След още малко игра той доплува обратно до кораба и доста смая моряците, като им подаде лодката, така че не им се наложи да я изтеглят с въжета. Лорънс се бе покатерил на рамото му и известно време се съветва с Райли.

— Може би трябва да пуснем резервната котва откъм щирборда като противотежест — предложи той. — Тя и предната котва би трябвало да ни придадат стабилност. Корабът бездруго е тежко натоварен при кърмата.

— Лорънс, какво ще обяснявам в адмиралтейството, ако потопя транспортен кораб в пристанище в ясен, слънчев ден? — каза Райли, недоволен от идеята. — Смея да кажа, че ще ме обесят, при това заслужено.

— Ако се появи опасност да се преобърнем, той ще спре на секундата — отговори Лорънс. — Иначе трябва да останем в пристанището поне седмица, докато Кейнс отново му позволи да лети.

— Няма да потопя кораба — каза възмутено Темерер, като подаде глава над оградата на квартердека и се включи в разговора за изненада на Райли. — Много ще внимавам.

Капитанът продължи да се двоуми, но накрая даде позволение. Темерер успя да се надигне над водата и сграбчи борда с предните си лапи. „Преданост“ се килна към него, но не непоправимо, защото двете котви го задържаха. Темерер вдигна криле над водата, махна два пъти и подскочи и се покатери на борда на кораба.

Той се стовари на палубата без особена грация, за един кратък и лишен от достойнство момент задните му лапи задраскаха по борда, но накрая изпълзя и „Преданост“ само леко подскочи под него. Той бързо стъпи отново на крака и изтръска водата от яката си, като се преструваше, че предишната непохватност не се е случвала.

— Никак не беше трудно да се покатеря — каза със задоволство на Лорънс. — Вече може да плувам всеки ден, докато не ми позволят да летя.

Лорънс се зачуди как Райли и моряците ще приемат тази новина, но не се разтревожи особено. Готов бе да изтърпи много повече от някакви си кръвнишки погледи, ако ще види Темерер така освежен. Когато предложи да похапнат, драконът с радост се съгласи и погълна две крави и една овца.

На другата сутрин, когато Юнсин отново се появи на палубата, завари Темерер в отлично настроение — току-що излязъл от водата, нахранен и невероятно доволен от себе си. Този път се бе покатерил много по-елегантно на борда, но лорд Пърбек се оплака, че е олющил боята на кораба, а моряците недоволстваха, че лодките пак са избягали от пристанището. Юнсин извлече полза от това, защото Темерер бе благоразположен и не беше способен да изпита дори напълно заслуженото, според Лорънс, негодувание. Принцът обаче не изглеждаше доволен. Той прекара сутрешната си визита в замислено мълчание, докато Лорънс чете на Темерер от новите книги, набавени от брега от господин Полит.

Скоро Юнсин си тръгна и не след дълго прислужникът му Фън Ли дойде да повика Лорънс. Той се изрази чрез жестове и мимики, защото Темерер беше задрямал на обедната жега. Неохотно и предпазливо Лорънс настоя първо да се спретне в каютата си. Отново бе придружил Темерер в плуването му, облечен в износени дрехи, и му беше неудобно да се изправи пред Юнсин в аскетичния му елегантен апартамент без парадната си куртка, най-хубавите си панталони и изгладена кърпа за врата.

Този път не разиграха театър при пристигането му. Въведоха го веднага и Юнсин отпрати Фън Ли, за да останат насаме. Не заговори обаче веднага, а постоя в мълчание със сключени на гърба ръце и се взира намръщено през прозорците. Лорънс тъкмо се канеше да заговори, когато той рязко се обърна и каза:

— Питаете искрена привързаност към Лун Тиен Сян, както и той към вас. Убедих се в това. И все пак, във вашата страна той се възприема като животно и е изложен на опасностите на войната. Такава съдба ли желаете за него?

Лорънс се изненада от директността на думите му и реши, че Хамънд се е оказал прав. Нямаше друго обяснение за тази промяна, освен нарастващата убеденост на Юнсин, че е безполезно да подлъгва Темерер. Лорънс трябваше да е доволен, че принцът се отказва от опитите си да ги раздели, но почувства безпокойство. Двамата просто нямаха допирни точки и той не разбираше мотивите на Юнсин да търси такива.

— Сър — каза той след малко, — не мога да се съглася с обвиненията ви в лошо отношение, а на опасностите на войната са изложени всички, които служат на страната си. Ваше Височество едва ли очаква от мен да осъдя подобен съзнателен избор. Аз самият съм го направил и за мен е чест да поема тези рискове.

— Вие сте човек с обикновено потекло и войник с не особено висок ранг, в Англия сигурно има десет хиляди като вас — каза Юнсин. — Не може да се сравнявате с един Селестиал. Помислете за неговото щастие и изслушайте молбата ми. Помогнете ни да го върнем на полагащото му се място и тогава се разделете с него с радостен вид. Нека повярва, че си тръгвате без съжаление, за да ви забрави по-лесно и да намери щастието с по-подходящ за своето обществено положение компаньон. Ваш дълг е да не го теглите надолу към собственото си ниво, а да му позволите да се възползва от преимуществата, които му се полагат по право.

Юнсин отбеляза това не с оскърбителен тон, а както се съобщават чистите факти, с истинско убеждение.

— Не вярвам в онзи вид доброжелателство, сър, според което трябва да лъжеш любимото си същество и да го подвеждаш за негово добро — отвърна Лорънс, като още се двоумеше дали да се засегне, или да приеме това като опит да се обърнат към добрината му.

Колебанието му обаче рязко се разсея, когато Юнсин настоя:

— Зная, че искам огромна саможертва от вас. Сигурно надеждите на семейството ви ще останат излъгани и сигурно ще ви конфискуват наградата за довеждането на дракона във вашата страна. Ние не желаем да ви погубваме — изпълнете молбата ни и ще получите десет хиляди таела[24] сребро и признателността на императора.

Отначало Лорънс зяпна, после лицето му пламна в грозния оттенък на унижението. Накрая, когато се съвзе достатъчно, за да проговори, каза с горчиво възмущение:

— Внушителна сума наистина, но няма да ме подкупите и с всичкото сребро на Китай.

Той щеше веднага да си излезе, но Юнсин заговори с истинско раздразнение. Този отказ го накара да захвърли фасадата на търпение, която бе поддържал по време на разговора.

— Вие сте глупак! Никога няма да ви бъде позволено да останете компаньон на Лун Тиен Сян. В края на краищата ще бъдете отпратен. Защо не приемете предложението ми?

— Не се съмнявам, че във вашата страна ще ни разделите насила — каза Лорънс. — Но това ще е ваше дело, а не мое и той ще знае, че съм отвърнал на неговата преданост, като съм му останал предан докрай.

Той искаше да си тръгне. Не можеше да предизвика Юнсин, нито да го удари, а само такъв жест щеше поне малко да задоволи дълбокото му чувство на обида. Този отличен повод за скандал поне изигра ролята на отдушник за гнева му и той добави с цялото презрение, на което беше способен:

— Занапред си спестете опитите да ни подмамите. Бъдете сигурен, че всичките ви подкупи и машинации ще се провалят. Вярвам в Темерер и не си представям, че ще предпочете нация, където разговори като този се смятат за цивилизовани.

— Говорите с невежество и презрение за най-великата нация на света — каза Юнсин с нарастващ гняв. — Както всичките си сънародници, които не показват уважение към по-висшестоящите, и обиждат обичаите ни.

— Можех и да ви предложа своето извинение за това, сър, ако вие самият не бяхте обиждали твърде често мен и моята страна или ако бяхте показали уважение към други обичаи освен собствените си — отговори Лорънс.

— Ние не желаем нищо ваше, нито идваме да налагаме волята си — каза Юнсин. — Вие пристигате в нашата страна от малкия си остров и ние любезно ви позволяваме да купувате чая, коприната и порцелана ни, към които храните такава страст. Това обаче не ви е достатъчно. Настоявате за още и още, докато мисионерите ви разпространяват вашата чуждоземна религия, а търговците ви изнасят контрабандно опиум. Ние не се нуждаем от дрънкулките ви, от часовниците, лампите и оръжията ви — земята ни задоволява нашите нужди. При тази неравнопоставеност е редно да покажете трикратна признателност и смирение пред императора. Вместо това вие трупате обида след обида. Твърде дълго търпяхме подобно неуважение.

Този поток от негодувание, така встрани от настоящия въпрос, се изсипа със страст и енергия. Беше по-искрен от всичко, което Лорънс бе чувал до този момент от принца, и по-необмислен. Изписалата се на лицето му изненада очевидно напомни на Юнсин къде се намират и словоизлиянието секна. За един кратък миг двамата стояха в мълчание. Лорънс все още беше възмутен и толкова неспособен да формулира отговор, сякаш Юнсин бе говорил на китайски. Той остана смутен от описанието на взаимоотношенията между страните им, което не правеше разлика между християнските мисионери и контрабандистите и по един абсурден начин отричаше общата полза от свободната търговия.

— Аз не съм политик, сър, не мога да разисквам с вас въпросите на външната политика — най-накрая каза Лорънс, — но ще защитавам до последен дъх честта и достойнството на своята нация и сънародници. С никакви аргументи няма да ме накарате да действам непочтено, най-малкото по отношение на Темерер.

Юнсин си възвърна самообладанието, но все още изглеждаше крайно недоволен. Сега поклати намръщено глава:

— Ако не мога да ви убедя да помислите за Лун Тиен Сян или за себе си, няма ли поне да защитите интересите на страната си?

После добави с дълбока и очевидна неохота:

— Да отворим за вас други пристанища освен Кантон, е изключено, но ще позволим на вашия посланик да остане в Пекин, щом така силно желаете. Освен това ще се съгласим да не влизаме във война с вас или вашите съюзници, стига да запазите почтително смирение пред императора. Гарантираме ви това, ако улесните завръщането на Лун Тиен Сян.

Той млъкна и зачака. Лорънс стоеше неподвижен, смаян, пребледнял. Тогава каза едно почти недоловимо „не“ и не дочака реакция, а напусна стаята, като рязко отметна драперията от пътя си.

Лорънс стигна слепешката до палубата и завари Темерер още спящ, спокоен, с навита покрай тялото опашка. Не го докосна, а седна на един сандък наблизо и приведе глава, за да не среща ничий поглед, и сключи ръце, за да не личи как треперят.

— Надявам се, че отказахте — най-неочаквано рече Хамънд. Лорънс, който вече бе свикнал да посреща яростни упреци, го загледа неразбиращо. — Слава богу! Не ми беше хрумвало, че той ще пробва с директен подход, при това толкова скоро. Умолявам ви, капитане, не ни обвързвайте с никакви предложения, колкото и примамливи да изглеждат, без да сте се консултирали лично с мен. Нито тук, нито когато пристигнем в Китай — добави той след малко. — Сега, моля, разкажете ми. Той ви предложи обещание за неутралитет и постоянна мисия в Пекин, прав ли съм?

В изражението му за миг проблесна нещо хищническо и Лорънс се принуди да разрови паметта си за подробности от срещата, за да отговори на въпросите му.

— Сигурен съм, че помня точно. Той бе непреклонен по въпроса, че няма да отворят други пристанища — възрази Лорънс, когато Хамънд наизвади картите си на Китай, започна да разсъждава на глас къде е най-голямата изгода и заразпитва Лорънс кое пристанище е най-удобно за товарене на кораби.

— Да, да — каза Хамънд и махна с ръка. — Но щом сме го докарали дотам да спомене възможността за постоянна мисия, можем да се надяваме на още по-голям напредък. Сигурно сте наясно, че той е твърдо против всякакви връзки със Запада.

— Да — отвърна Лорънс.

Беше изненадан, че и Хамънд е наясно, след като знаеше какви усилия полагаше дипломатът да установи добри взаимоотношения.

— Шансовете ни да спечелим принц Юнсин са малки, но се надявам, че все пак имаме някакъв напредък — каза Хамънд. — Окуражителен е фактът, че той няма търпение да си осигури вашето съдействие на толкова ранен етап. Ясно е, че иска всичко да е свършен факт, когато пристигнем в Китай. Вероятно очаква императорът да е склонен да ни гарантира по-задоволителни условия.

— Знаете ли, той не е наследникът на трона — добави Хамънд, като видя, че Лорънс изглежда несигурен. — Императорът има трима синове и най-младият принц Миеннин вече е голям и е сочен за предполагаем престолонаследник. Не че принц Юнсин няма влияние, напротив. Иначе нямаше да получи такава автономия, че да бъде пратен в Англия. Този опит от негова страна обаче ми дава надежда, че може би съществуват повече благоприятни възможности, отколкото сме съзнавали досега. Само…

Тук той внезапно се угрижи и седна, като забрави за картите.

— Само французите да не се бяха утвърдили вече сред по-либералните среди в двора — довърши той. — Това, опасявам се, обяснява много неща, например, защо им е било подарено яйцето. Иде ми да си скубя косите. Те са съумели да спечелят благоволението на Китай, докато ние сме се поздравявали за спасеното си достойнство, когато е бил пропъден лорд Макартни, без да правим опити за възстановяване на взаимоотношенията.

Лорънс си тръгна с много по-малко чувство на вина и нещастие отпреди. Знаеше, че отказът му не беше мотивиран от никакви рационални аргументи, а се дължеше изцяло на рефлекс. Той никога нямаше да се съгласи да излъже Темерер, както му предложи Юнсин, нито щеше да го изостави в неприятна или нецивилизована ситуация. Хамънд обаче можеше да отправи други искания, по-трудни за отхвърляне. Ако им дадяха заповед да се разделят в името на особено изгодна договореност, негов дълг щеше да е не само да си замине, но и да убеди Темерер да се подчини, колкото и да не му се иска. Досега той се бе утешавал с вярата, че китайците няма да предложат задоволителни условия. Тази илюзорна утеха вече му се изплъзваше и нещастието от раздялата приближаваше с всяка измината миля.

За огромна радост на Лорънс два дни по-късно те напуснаха Кейп Кост. Сутринта, преди да отплават, група роби бяха докарани по суша и натикани в тъмниците, които се виждаха от кораба. Последва една още по-ужасна сцена. Робите още не бяха изтощени от дълъг престой в затвора, нито се бяха примирили със съдбата си. Когато вратите на тъмницата се отвориха да ги приемат, зейнали като паст на гроб, неколцина от по-младите възстанаха.

Очевидно бяха открили начин да се освободят по пътя натам. Двама от стражите паднаха под ударите на свалените окови, останалите заотстъпваха и в паниката си взеха да стрелят безразборно. Няколко стражи дотичаха от своите постове и се включиха в общото сбиване.

Това бе храбър, но безнадежден опит. Повечето размирници видяха неизбежното и се втурнаха да се спасяват поединично. Някои хукнаха по плажа, други се скриха в града. Стражите успяха да обуздаят останалите оковани роби и откриха огън по бегълците. Повечето бяха убити преди да се изгубят от погледа, а за издирване на останалите се организираха отряди, които ги разпознаваха по голотата и раните от оковите. Черният път, водещ към тъмницата, се разкаля от кръвта. Дребните, свити на кълбо трупове лежаха ужасяващо неподвижно сред живите. В суматохата бяха убити много жени и деца. Търговците на роби подкараха останалите хора към затвора и наредиха на стражите да разчистят труповете. Не бяха минали и петнайсет минути.

Когато вдигнаха котва, нямаше песни и викове и работата отне повече време от обикновено, но дори боцманът, който иначе не търпеше никакво кръшкане, сега не сплаши никого с пръчката си. Денят отново бе лепкаво влажен и толкова горещ, че катранът се втечни и падаше от такелажа на големи черни капки. Някои дори улучиха Темерер, за негова огромна погнуса. Лорънс остави на пост куриерите и мичманите с кофи и парцали, за да чистят кожата му от капките и в края на деня те бяха капнали от умора и ужасно мръсни.

Следващият ден не се различаваше с нищо, както и дните след него. От бака брегът се виждаше неравен и неприветлив, разчупван само от скали и свлачища на камъни. Постоянно внимание беше нужно, за да се държи кораба на безопасно разстояние в дълбочините, заради капризните и променливи ветрове така близо до сушата. Мъжете вършеха работата си в жегата тихо и без усмивки — бяха научили пагубната новина за Аустерлиц.

Осма глава

Блайт най-накрая излезе от лазарета. Беше много отслабнал и предимно седеше и дремеше в един стол на палубата. Мартин усърдно се грижеше за удобството му и се караше на всеки, който бутнеше импровизирания навес, направен специално за болния. Блайт едва успяваше да се прокашля, но в ръката му бе сложена чаша грог. Не можеше да разговаря за времето, но му бяха предложени одеяло, мушама и сянка.

— Съжалявам, че го е взел толкова присърце, сър — каза безпомощно Блайт на Лорънс. — Както говореха онези матроси, всеки би им се опълчил. Не беше виновен той. Ще ми се да престане да си го мисли.

На моряците не им хареса, че виновникът получава такива грижи и в отговор обградиха с внимание Рейнълдс, който взе да се прави на мъченик. При обикновени обстоятелства той бе само един посредствен матрос и нетипичното уважение, което получаваше сега, го опияни. Крачеше наперено по палубата като някой паун и даваше ненужни заповеди само заради удоволствието да види как биват изпълнени с излишък от поклони и отдаване на чест. Дори Пърбек и Райли не изискваха нищо от него.

Лорънс се бе надявал, че общото нещастие на Аустерлиц ще сложи край на враждебните отношения между летци и моряци, но тази демонстрация поддържаше високо напрежението и в двата лагера. „Преданост“ вече наближаваше екватора и Лорънс реши да направи специални приготовления за обичайната церемония. Повече от половината летци не бяха прекосявали екватора и ако моряците получеха позволение, при сегашните настроения, да ги кръщават във водата и бръснат, Лорънс не вярваше, че ще бъде опазен редът. Той се посъветва с Райли и двамата се съгласиха той да предложи откуп от името на своите хора — три каси ром, с които предвидливо се бе сдобил в Кейп Кост. Така летците щяха да бъдат пощадени.

Моряците останаха недоволни от промяната в традицията, а няколко дори си позволиха да предрекат лош късмет за кораба. Несъмнено мнозина от тях с нетърпение очакваха възможността да унижат съперниците си. Когато най-накрая прекосиха екватора, обичайният ритуал се състоя някак тихо и вяло. Забавлява се единствено Темерер и Лорънс трябваше да го смушка, когато каза на висок глас:

— Но, Лорънс, това въобще не е Нептун, това е Григс, а Амфитрита е Бойн.

Той разпозна матросите под износените им костюми, които те не се бяха постарали да направят по-ефектни. Това предизвика едва сдържано хихикане сред екипажа, а Баджърбег[25] помощник-дърводелецът Ледоус, който бе по-трудно разпознаваем под мърлявата си перука от парцал за под, получи вдъхновение и обяви, че всеки, който се засмее на глас, ще стане жертва на Нептун. Лорънс кимна на Райли и Ледоус получи пълна свобода на действие и сред моряци, и сред летци. Бяха задържани равен брой мъже от двете групи, останалите ги аплодираха. За да раздвижи събитието, Райли изрева:

— Допълнителна чаша грог за всички, благодарение на данъка, платен от екипажа на капитан Лорънс.

Това предизвика бурни одобрителни възгласи. Някои от матросите засвириха, други затанцуваха. Ромът свърши своето и скоро вече и летците пляскаха в ритъм и тананикаха моряшките песни, въпреки че не знаеха думите. Не се получи най-възторжения и весел ритуал, но беше много по-добре, отколкото се опасяваше Лорънс.

Китайците също бяха на палубата по случай събитието. Естествено, не взеха участие в ритуала, но гледаха и обсъждаха разпалено помежду си. Този тип развлечение, разбира се, бе доста вулгарен и на Лорънс му стана малко неудобно от Юнсин, но Лиу Бао пляскаше по бедрото си и аплодираше заедно с всички, като посрещаше с гръмовен смях всяка от жертвите на Баджърбег. Най-накрая се обърна към Темерер и му зададе въпрос.

— Лорънс, той иска да знае каква е целта на церемонията и какви духове се почитат с нея — каза Темерер. — Аз също не знам какво и защо празнуваме.

— О… — Лорънс се зачуди как да обясни нелепия обред. — Прекосихме екватора, а има стара традиция онези, които не са го правили досега, да засвидетелстват своето уважение към Нептун, древноримския бог на морето, който всъщност вече не се почита официално.

— Аха! — каза одобрително Лиу Бао, когато му преведоха. — Харесва ми. Хубаво е да засвидетелстваш уважение към старите богове, дори да не са твоите. Това ще донесе на кораба много голям късмет. Освен това остават само деветнайсет дни до Нова година. Трябва да си направим празненство на борда. Това също ще донесе късмет. Духовете на нашите предци ще направляват кораба ни до Китай.

Лорънс се поколеба, но моряците слушаха заинтригувано превода и посрещнаха това изказване с голямо одобрение. И празненството, и обещаният добър късмет допаднаха на суеверните им души. Споменаването на духовете стана причина за сериозни дискусии под палубата, защото твърде напомняше за призраци. Накрая обаче всички се съгласиха, че след като са на предците, тези духове ще бъдат благосклонни към своите потомци и няма никакъв повод за страх.

— Помолиха ме за крава, четири овце и осемте ни останали пилета. В края на краищата ще се наложи да спрем на Света Елена. Утре ще завием на запад. Поне ще плаваме по-лесно, отколкото сега срещу пасатите — каза Райли след два дни, докато гледаше с недоверие как няколко китайски слуги ловяха акули. — Надявам се само ромът да не е твърде силен. Трябва да го дам на моряците в добавка към дажбата им грог, иначе няма да има никакъв празник.

— Съжалявам, че ви давам повод за притеснения, но Лиу Бао може да сложи двама като мене в малкия си джоб. Видях го как унищожи три бутилки вино на едно сядане.

Лорънс говореше от болезнен опит. Дипломатът бе вечерял с него още няколко пъти след Коледа. Дори да страдаше от последиците на морската болест, това не личеше по апетита му.

— От друга страна, Сун Кай пие съвсем малко. Доколкото мога да преценя, не различава бренди от вино.

— Да вървят по дяволите — въздъхна Райли. — Тогава се надявам някои моряци да сгазят лука, за да им забраня грога за вечерта. Какво ли ще правят с тези акули? Върнаха във водата две морски свине, а те са много по-добри за ядене.

Лорънс не знаеше какво да отговори, но не му се и наложи, защото в този момент матросът на вахта викна:

— Криле на хоризонта!

Те побързаха да идат до парапета, извадиха далекогледите и се взряха в небето, а моряците хукнаха по постовете си, в случай че последва атака. Темерер се събуди от шума и надигна глава.

— Лорънс, това е Воли — викна от драконовата палуба. — Видял ни е и идва насам.

След това съобщение той изрева в поздрав, от който всички подскочиха, а мачтите се разтропаха. Няколко моряци го изгледаха кръвнишки, но никой не посмя да възнегодува. Темерер се премести, за да освободи място и след петнайсетина минути на палубата тупна малкият куриер от порода Грейлинг и сви широките си сиво-бели криле.

— Темерер! — каза той и го мушна щастливо с глава. — Крава?

— Не, Воли, но може да ти дадем овца — отвърна отстъпчиво Темерер. — Ранен ли е? — попита той Джеймс, защото малкият дракон говореше някак носово.

Капитанът на Воли Лангфърд Джеймс стъпи на палубата.

— Здравейте, Лорънс, ето ви и вас. Търсихме ви по цялото крайбрежие — каза той и подаде ръка на Лорънс. — Не бой се, Темерер, той просто прихвана някаква отвратителна настинка в Дувър. Половината дракони охкат и кихат — такива деца са! Но той ще бъде здрав като камък след седмица-две.

Това уверение повече разтревожи, отколкото успокои Темерер и той се отдръпна от Воли. Не изгаряше от нетърпение да изпита първата си настинка. Лорънс кимна — в писмото, което получи от Джейн Роланд, се споменаваше за тази епидемия.

— Надявам се, не сте го пресилили само заради нас. Да повикам ли моя лекар? — предложи той.

— Не, благодаря, той се пресити от лекарски грижи. Скоро няма да забрави лекарството, което погълна, нито ще ми прости как му го пробутах с вечерята — рече Джеймс и махна с ръка. — Както и да е, не бяхме идвали толкова надалеч. Вече две седмици летим по южния маршрут и тук е дяволски топло, за разлика от добрата стара Англия. Воли няма да се посвени да ми каже, ако не му се лети повече, затова, докато си мълчи, оставаме във въздуха.

Той погали малкия дракон, който побутна дланта му с нос, после отпусна глава и заспа.

— Какви са новините при вас? — попита Лорънс, докато разпределяше писмата, които Джеймс му подаде. Това бе негово задължение, а не на Райли, защото пощата дойде по дракон. — Има ли промени на континента? В Кейп Кост чухме новината за Аустерлиц. Отзовани ли сме? Ферис, занесете тези на лорд Пърбек, останалите раздайте на нашия екипаж — добави и подаде писмата.

За него останаха една депеша и две писма, но вместо да ги отвори веднага, той учтиво ги пъхна в джоба си.

— За съжаление отговорът и на двата ви въпроса е „не“, но поне ще облекчим пътуването ви. Превзехме холандската колония в Кейптаун — каза Джеймс. — Наша е вече от месец, така че може да направите почивка там.

Новината обиколи палубата от край до край със страшна скорост, подхранена от ентусиазма на мъжете, които дълго бяха унивали над новината за последната победа на Наполеон. Патриотични викове огласиха „Преданост“. Повече разговори не бяха възможни, докато спокойствието не се възстанови поне донякъде. Отчасти за това помогна пощата. Пърбек и Ферис раздадоха писмата на двата екипажа и постепенно шумът се обособи на малки групички, а мнозина от мъжете потънаха в четене.

Лорънс поръча да донесат на палубата маса и столове и покани Райли и Хамънд да чуят новините. Джеймс с радост им даде по-подробно описание на събитието от това в кратката депеша. Той бе куриер от четиринайсетгодишна възраст и имаше склонност към драматизъм, макар че в този случай не разполагаше с достатъчно материал.

— Съжалявам, че историята не е по-интригуваща. Всъщност не е било истинска битка — оправда се той. — Там били нашите шотландци, а холандците разполагали само с наемници. Те побягнали още преди нашите да стигнат до града и комендантът трябвало да се предаде. Хората все още не са съвсем спокойни, но генерал Беърд не им се бърка в местните дела, затова те не вдигат голям шум.

— Това със сигурност ще ни улесни при зареждането на провизии — каза Райли. — Няма да се наложи да спираме в Света Елена и така ще спестим повече от две седмици. Чудесна новина наистина.

— Ще останете ли за вечеря — обърна се Лорънс към Джеймс, — или трябва да потеглите веднага?

Воли рязко се изкиха зад гърба му и произведе силен и стряскащ звук.

— Уф — каза малкият дракон, събуждайки се от сън, и потърка носа си с лапа, като се мъчеше да избърше слузта.

— О, престани, нищожество! — рече Джеймс и стана, взе голяма ленена кърпа от дисагите и избърса Воли с досада, породена от дългата практика. — Явно ще пренощуваме тук — каза, имайки предвид Воли. — Няма нужда да го пришпорвам, в график сме. Сега може да напишете писма и да ми ги дадете. Оттук се връщаме у дома.

…Така клетата ми Лили, също както Екзидий и Мортифер, бе пропъдена от удобната си площадка чак в Пясъчниците, защото неволно пръска киселина, когато кихне. По думите на лекарите в този рефлекс участват едни и същи мускули. Тримата са възмутени от своето положение, защото пясъкът влиза навсякъде и те се дръгнат като пълни с бълхи кучета, независимо колко се къпят.

Максимус е в немилост, защото започна да киха пръв, а останалите дракони искат да обвинят някого за Нещастието си. Той обаче го понася добре. Както Бърклими заръча да пиша: „Пукната парà не дава за тях и хленчи по цял ден, освен когато е зает да си тъпче търбуха, защото апетитът му ни най-малко не е пострадал.“

Иначе сме много добре. Всички ви пращат поздрави, драконите също — предайте това на Темерер. Той ужасно много им липсва, макар че за съжаление открихме една много долна причина за скръбта им и тя е чиста Алчност. Очевидно той ги е научил как да си отварят и после затварят Кошарата за хранене. Така са си похапвали, когато пожелаят, без никой да разбере. Гузната им тайна бе открита едва след като забелязахме, че Стадата по необясним начин намаляват, а драконите в нашата формация са все прехранени. Когато ги разпитахме, те си признаха всичко.

Трябва да приключвам, защото имаме Патрул, а Волатил отпътува утре сутринта. Молим се за вашето леко пътуване и скорошно завръщане.

Катрин Харкорт

— Какво чувам от Харкорт? Учил си драконите да крадат от кошарата? — попита Лорънс, като вдигна поглед от писмото.

Той отдели един час преди вечеря да прочете пощата и да напише отговори. Темерер се сепна с толкова издайническо изражение, че вината му беше несъмнена.

— Не е вярно, не съм ги учил да крадат — отвърна. — Овчарите в Дувър са много мързеливи и невинаги идват сутрин, затова ние чакаме ли, чакаме пред кошарите. Бездруго овцете са предназначени за нас, така че не може да се нарече кражба.

— Трябваше да заподозра нещо, когато престана да се оплакваш от закъсненията им — каза Лорънс. — Как го правеше, за бога?

— Вратницата е съвсем проста — отговори Темерер. — Има само едно резе, което се вдига съвсем лесно, а после се отваря сама. Нитидос се справяше най-добре, защото е с най-дребни лапи. Трудното е да опазиш животните да не излизат. Първия път, когато си отворих, те избягаха до едно. C Максимус ги гонихме с часове… Никак не е смешно — добави той смутено, докато седеше и наблюдаваше Лорънс с огромно възмущение.

— Извини ме — каза Лорънс, щом отново успя да си поеме дъх. — Ужасно съжалявам, просто си представих теб, Максимус и овцете… О, боже! — и той отново избухна в смях, въпреки че се мъчеше да се сдържи.

Това привлече учудените погледи на екипажа му, а Темерер обидено се нацупи.

— Има ли други новини в писмото? — хладно попита драконът, когато Лорънс най-после престана.

— Не, но имаш много поздрави от всичките дракони — каза помирително Лорънс. — Може да се утешиш с мисълта, че те са болни и ако беше при тях, ти също щеше да се разболееш — добави, като видя как Темерер унива при спомена за приятелите си.

— Ако си бях у дома, щеше да ми е все едно дали съм болен. Бездруго сигурно ще се заразя от Воли — отвърна мрачно драконът и погледна натам.

Дребният Грейлинг сумтеше тежко в съня си. От ноздрите му се издуваха и спадаха сополиви балончета, а под полуотворената му уста се бе събрала малка локва от слюнка. Лорънс не таеше надежда за обратното, затова смени темата.

— Имаш ли някакви съобщения? Ще сляза да напиша отговори, за да ги дам на Джеймс. Боя се, че това е последният ни шанс за дълго време напред да пратим писмо по куриер. Нашите не летят до Далечния Изток, освен по неотложен повод.

— Предай им само, че ги обичам — рече Темерер — и кажи на капитан Харкорт и адмирал Лентън, че онова не е кражба. Кажи също на Максимус и Лили за поемата на дракона, сигурно ще им е интересно да чуят за това. И как се научих да се покатервам на борда, и как прекосихме екватора, и за Нептун и Баджърбег.

— Стига, стига толкова, че ще трябва да напиша цял роман — отвърна Лорънс и се изправи с лекота.

За щастие кракът най-сетне спря да го боли и той вече не куцаше по палубата като някой старец. Той погали Темерер.

— Да дойдем ли да си пием портвайна при теб?

Драконът изсумтя и го побутна любвеобилно с нос.

— Благодаря ти, Лорънс, много ще ми е приятно, а искам да чуя и други новини от Джеймс, освен тези в твоите писма.

Лорънс приключи с отговорите точно когато часовникът удари три. Обядът с гостите му премина в необичаен комфорт. Обикновено той спазваше официално благоприличие, а Гранби и останалите офицери се придържаха към примера му, докато Райли и неговите подчинени го правеха по своя воля и според морските обичаи. Те се потяха над ястията в дебелите си жакети и пристегнати шалчета на врата. Джеймс обаче притежаваше вроденото за летците незачитане на етикета, съчетано със самоувереността на човек, който е капитан, дори и само на куриер, от четиринайсетгодишна възраст. Когато слезе в каютата, той не се поколеба да свали връхните си дрехи и каза:

— За бога, тесничко е тук. Сигурно се задушавате, Лорънс.

Лорънс последва примера му, воден от желание да го накара да се чувства удобно. Незабавно същото направи и Гранби, а след кратко чудене ги последваха и Райли и Хамънд. Само лорд Пърбек остана с куртка и студено изражение, очевидно изпълнен с неодобрение. Обядът премина в добро настроение. По молба на Лорънс Джеймс запази новините си за по-късно, когато се настаниха удобно на драконовата палуба с пури и портвайн. Така ги чуваше и Темерер, а тялото му ги отделяше от любопитните уши на останалите от екипажа. Лорънс освободи летците да слязат на бака и наблизо остана само Сун Кай, който, както обикновено, бе излязъл на чист въздух в позволения ъгъл на драконовата палуба. Бе достатъчно близо, че да подслуша, но тази информация не го вълнуваше.

Джеймс имаше големи новини за движението на формациите. Почти всички дракони от средиземноморската дивизия бяха пратени на Ламанша. Летификат и Екскурзий заедно с формациите си трябваше да послужат за непробиваема защита, в случай че Бонапарт, окуражен от успеха си на континента, направеше нов опит за инвазия по въздуха.

— При цялото това преразпределение няма да има кой да спре нападение над Гибралтар — каза Райли. — Трябва също да държим под око Тулон. Вярно че пленихме двайсет кораба при Трафалгар, но сега всички гори в Европа са на разположение на Бонапарт и той може да си построи нови. Надявам се правителството да е помислило за това.

— По дяволите! — каза Джеймс и стъпи тежко на пода. До този момент столът му бе наклонен под опасен ъгъл, докато той бе вдигнал крака на парапета. — Такъв съм глупак! Сигурно не сте чули за господин Пит.

— Още ли боледува? — загрижено попита Хамънд.

— Ни най-малко — отвърна Джеймс. — Почина преди две седмици и повече. Новините са го убили, казват. Легнал болен, когато чул за примирието, и повече не станал.

— Бог да го прости — каза Райли.

— Амин — Лорънс бе дълбоко потресен.

Пит не беше възрастен, на години бе по-млад от баща му.

— Кой е господин Пит? — поинтересува се Темерер и Лорънс му обясни за поста министър-председател.

— Джеймс, случайно да знаете кой ще сформира новия кабинет? — попита той.

Зачуди се как това щеше да се отрази на него и на Темерер и дали новият премиер нямаше да възприеме различна политика спрямо Китай — дали щеше да е по-отстъпчив, или по-войнствен.

— Не, потеглих още преди да се заговори за това — каза Джеймс. — Обещавам, че ако нещо се е променило до завръщането ми, ще се постарая да научите новините в Кейптаун. Само че — добави той — на юг ни пращат само веднъж на шест месеца и не мога да се надявам да дойда пак. Площадките за кацане не са безопасни и няколко куриери изчезнаха без следа, докато са летели над сушата или просто са нощували на брега.

Джеймс потегли на следващата сутрин и им махна от гърба на Воли, докато дребният сиво-бял дракон не се изгуби в надвисналите ниско перести облаци. Лорънс бе успял да нахвърля бърз отговор на Харкорт и да довърши вече започнатите писма до майка си и Джейн. Това почти сигурно бяха последните думи, които щяха да чуят от него в следващите месеци.

Нямаше много време за меланхолия, защото отново го повикаха под палубата, за да посъветва Лиу Бао с какво да замести някакъв маймунски орган, който обикновено ползвали в едно ястие. Лорънс препоръча агнешки бъбреци и веднага склони да помогне в други задачи. Остатъкът от седмицата премина невротично в подготвителни работи. В кухнята ден и нощ се работеше под пълна пара, докато драконовата палуба така се затопли, че дори на Темерер му дойде в повече. Китайските прислужници се заеха да изчистят кораба от вредители — задачата бе безнадеждна, но те упорито я изпълняваха. Понякога излизаха на палубата пет-шест пъти дневно, за да хвърлят умрелите плъхове зад борда. Матросите ги наблюдаваха възмутено, защото към края на пътуването това ставаше част от менюто им.

Лорънс нямаше ни най-малка представа какво да очаква от събитието, но се облече официално с помощта на Джетсън, камериера на Райли. Сложи си най-хубавата риза, прилежно изгладена и колосана, копринени чорапи и бричове до коляното вместо панталона и лъснатите войнишки ботуши. Спретна се в парадния тъмнозелен жакет със златисти пагони и си сложи отличията — златен медал на широка синя панделка от Нил, където се бе отличил като морски лейтенант, и сребърна игла, получена за участие в битката при Дувър.

Зарадва се, че е положил толкова усилия, когато влезе в помещенията на китайците. Още на вратата му се наложи да приклекне под тежка червена завеса и завари стаята пищно украсена с драперии. Можеше да мине за официална шатра на сушата, ако не бе постоянното полюшване на кораба под краката му. На масата бе нареден фин порцелан, като всеки съд бе в различен цвят, със златно и сребърно по края. Лакираните пръчици за хранене, от които Лорънс се бе опасявал цяла седмица, сега стояха до всяка чиния.

Юнсин вече бе заел мястото си начело на масата и изглеждаше внушително в най-пищната си роба от тъмнозлатиста коприна, везана с черни и сини дракони. Лорънс бе настанен достатъчно близо, за да види миниатюрните парчета скъпоценни камъни в драконовите очи и нокти. Отпред на гърдите на принца имаше една-единствена фигура на дракон, която бе по-голяма от останалите и бе избродирана от бяла коприна с парченца рубини за очите и петте разперени нокътя на всяка лапа.

Като по чудо успяха да се съберат всички, чак до малките Роланд и Дайър. Най-младите офицери бяха сбутани на отделна маса и лицата им вече блестяха от жегата. Прислужниците започнаха да наливат вино още със сядането на гостите, други пристигаха от камбуза и слагаха огромни плата по дължината на масите — резени студено месо, поръсени с тъмножълти ядки, сушени череши и кралски скариди с неоткъснати глави и предни крачета.

Юнсин вдигна чаша за първия тост и всички побързаха да отпият заедно с него. Оризовото вино бе поднесено топло и се стече в гърлото с опасна лекота. Явно това беше сигнал за началото на вечерята. Китайците се заеха с платата, а по-младите мъже не се поколебаха да ги последват. Лорънс се засрами, като видя, че Роланд и Дайър въобще не се затрудняваха с пръчиците и вече бяха натъпкали бузите си с храна.

Той самият едва успя да поднесе парче говеждо до устата си, като го наниза на едната пръчица. Месото беше опушено и имаше нелош вкус. Той тъкмо преглътна, когато Юнсин вдигна чаша за още един тост. Тази последователност се повтори още няколко пъти, докато на Лорънс му стана неприятно горещо, а главата му започна да се рее.

Постепенно той стана по-умел с пръчиците и се престраши да си вземе скарида, макар че останалите офицери ги избягваха, защото бяха хлъзгави от соса и с неудобна форма. Тя потрепери несигурно в пръчиците му с вперени в него черни очи, но той последва примера на китайците и я отхапа точно до главата. Веднага посегна към чашата си, дишайки тежко през носа — сосът бе нетърпимо лют. По челото му избиха нови капки пот, които се търкулнаха по страните му и стигнаха чак до яката. Лиу Бао се разсмя гръмогласно на изражението му и му доля вино, после се протегна през масата и го потупа одобрително по рамото.

Скоро платата бяха отнесени и заменени с редици дървени паници, пълни с кнедли, някои в подложка от тънка креп хартия, други — от бухнало бяло тесто. Те бяха по-лесни за захващане с пръчиците и можеха да се лапнат на една хапка. Готвачите, изглежда, бяха демонстрирали находчивост при липсата на основни продукти. В една кнедла Лорънс намери водорасло, в друга се появиха агнешки бъбречета. Последваха още три блюда с дребни предястия, после странно ястие с някаква сурова бледорозова риба, студена юфка и мариновани зеленчуци, покафенели от дългото стоене в склада. След известно разузнаване от страна на Хамънд непознатата хрупкава съставка в тази смес бе идентифицирана като сушена медуза. Тази информация накара някои от мъжете да изчоплят тайно парченцата и да ги хвърлят на пода.

С жестове и личен пример Лиу Бао окуражи Лорънс буквално да хвърли съставките във въздуха, за да ги размеси. Хамънд преведе, че това се прави за късмет — колкото по-високо, толкова по-добре. Англичаните не бяха склонни да опитат, защото им липсваше сръчност за подобна задача. Скоро обаче и униформите им, и масата се покриха с парченца риба и мариновани зеленчуци. Това нанесе съкрушителен удар по официалностите и след почти каничка оризово вино на човек, дори присъствието на Юнсин не бе достатъчно, да задуши смеха при гледката на оплескани с риба офицери.

— Сто пъти по-вкусна е от онази, която ядохме на спасителната лодка на „Нормандия“ — каза Райли на Лорънс на висок глас, имайки предвид суровата риба.

Хамънд и Лиу Бао изявиха интерес към историята, затова той я разказа в подробности:

— Капитан Яроу заби кораба ни „Нормандия“ в подводни скали и претърпяхме корабокрушение. Бяхме изхвърлени на пустинен остров на седемстотин мили от Рио. Пратиха ни със спасителната лодка да търсим помощ. По онова време Лорънс беше само втори лейтенант, но капитанът и първият лейтенант знаеха за морето по-малко и от циркови маймуни и именно затова удариха кораба. Те за нищо на света не искаха да дойдат с нас, нито да ни дадат достатъчно провизии — добави той, все още огорчен от този спомен.

— Дванайсет мъже без нищо за ядене, освен сухари и чувал кокосови орехи. Толкова се радвахме, когато хванехме риба, че я ядяхме сурова и с пръсти — каза Лорънс. — Не мога обаче да се оплача. Почти сигурен съм, че тъкмо заради този случай Фоли ме взе за свой първи лейтенант на „Голиат“. За подобен шанс бих изял тонове сурова риба. Тази обаче е много по-вкусна — бързо добави той, за да не излезе, че суровата риба е подходяща само за безнадеждни случаи. Всъщност той точно така смяташе, но моментът не бе подходящ да го споделя.

Тази история подтикна и другите морски офицери да разкажат няколко анекдота, езиците се развързаха, мускулите се отпуснаха от преяждане. Преводачът не спираше да предава историите на заинтригуваната китайска публика, слушаше го дори Юнсин. Той още не бе благоволил да наруши мълчанието си, освен по време на официалните тостове, но погледът му някак омекна. Лиу Бао пък въобще не се стараеше да прикрива любопитството си.

— Били сте на много места и сте преживели необикновени приключения — каза той на Лорънс. — Нашият адмирал Женг е плавал чак до Африка, но е починал на седмото си пътешествие и гробницата му е празна. Вие сте обиколили света повече от веднъж. Притеснявали ли сте се, че може да умрете на път и никой няма да изпълни ритуалите на гроба ви?

— Рядко мисля за това — отговори Лорънс, но не бе съвсем искрен. Всъщност никога не се бе замислял. — В края на краищата Дрейк, Кук и много други велики мъже са били погребани в морето. Не мога да се оплача, ако се случи да споделя техния гроб, сър. Те ще ми бъдат кормчии.

— Надявам се, че у дома имате много синове — каза Лиу Бао и поклати глава.

Непринудеността, с която направи толкова лична забележка, слиса Лорънс.

— Не, сър, нямам нито един — каза той, твърде стреснат да измисли друг отговор. — Не съм женен — добави, виждайки, че Лиу Бао се кани да добие съчувствено изражение.

При превода на този отговор изражението му се смени с удивление. Юнсин и дори Сун Кай се обърнаха и го зяпнаха. Лорънс се почувства принуден да обясни.

— Не бързам за никъде. Аз съм трети син и най-големият ми брат вече има три момчета.

— Позволете ми да разясня, капитане — намеси се Хамънд, за да го спаси. — Господа, при нас е прието най-големият син да наследи фамилното имущество, а от по-малките се очаква сами да си пробият път в живота. Зная, че при вас не е така.

— Сигурно баща ви е войник като вас? — рязко каза Юнсин. — Малко ли е имуществото му, че не може да обезпечи всичките си синове?

— Не, сър, баща ми е лорд Алъндейл — каза Лорънс, жегнат от намека. — Фамилното ни имение е в Нотингамшър и съвсем не може да се нарече малко.

Юнсин изглеждаше изненадан и някак недоволен от този отговор, но може би просто се мръщеше на супата, която сервираха точно в този момент. Беше съвсем бистър бульон, белезникав, странен на вкус, димящ и рядък, поднесен с канички яркочервен оцет за овкусяване и голямо количество къса и необичайно хрупкава юфка във всяка купичка.

Докато прислужниците я сервираха, преводачът тихо шепнеше в отговор на някакъв въпрос на Сун Кай и сега се наведе над масата и попита:

— Капитане, баща ви има ли роднинска връзка с краля?

Макар и учуден от въпроса, Лорънс бе благодарен за този повод да остави лъжицата. Супата щеше да му се опъне дори без да бяха минали вече шест ястия.

— Не, сър, не бих се осмелил да нарека Негово Величество свой роднина. Родът на баща ми произхожда от Плантагенетите[26]. Имаме само далечна връзка със сегашния двор.

Сун Кай изслуша превода и продължи да упорства.

— А в по-близко родство ли сте с краля от онзи лорд Макартни?

Преводачът произнесе името някак неясно и отначало Лорънс не разбра, че говорят за бившия посланик, докато Хамънд не му прошепна припряно кого има предвид Сун Кай.

— О, без съмнение — каза Лорънс. — Той се е издигнал до благородническото звание чрез служба на короната. Не че това се смята за по-малко благородно, уверявам ви, но баща ми е единайсети граф на Алъндейл и титлата му датира от 1529 година.

Още докато говореше, той се развесели от абсурдната ревност, с която защитаваше потеклото си на другия край на света, в компанията на хора, за които това не бе от никакво значение, при положение, че у дома никога не беше тръбил за него. Нещо повече, той често се бе бунтувал срещу бащините си лекции по въпроса, а бе чувал не една и две, особено след първия си безуспешен опит да избяга на кораб. Изглежда, четирите седмици, в които ги слушаше ежедневно в кабинета на баща си, бяха оказали неподозиран ефект върху него, щом сравнението с голям дипломат от уважаван род го накара да даде толкова превзет отговор.

Обратно на очакванията му обаче Сун Кай и сънародниците му показаха огромен интерес към тази информация. До този момент Лорънс се бе сблъсквал с родословието си само в лицето на някои високомерни роднини, а сега бе притиснат да дава подробности от семейната история, за които имаше само смътни спомени.

— Моля да ме извините — каза най-накрая, когато съвсем се отчая. — Трудно ми е да ги подредя в главата си, без да ги запиша, съжалявам.

Това бе злополучен избор на тактика. Лиу Бао, който също слушаше с интерес, веднага каза:

— О, това е съвсем лесно — и помоли за четка и мастило.

Прислужниците изнесоха супата и на масата се освободи място. Изведнъж всички, които се намираха наблизо, се наведоха да гледат — китайците от любопитство, британците за самозащита, защото имаше още едно блюдо, а никой освен готвачите не бързаше то да пристигне.

Лорънс имаше чувството, че го наказват прекалено тежко за моментната му суета. Той бе принуден да прави родословно дърво на дълъг свитък оризова хартия под погледите на всички присъстващи. Към трудността да изписва латинските букви с четка за рисуване се добавяше и тази да си припомни различните си праотци. Наложи се да постави въпросителен знак на мястото на някои собствени имена, но след няколко разклонения и прескачането на една линия на Франконската династия най-накрая стигна до Едуард III. Резултатът не бе ласкателен за краснописа му, но китайците си го предадоха от ръка на ръка повече от веднъж. Те го обсъдиха ентусиазирано помежду си, макар че сигурно разбираха тази писменост, колкото той — тяхната. Юнсин дълго се взира в листа, но лицето му остана лишено от емоции. Сун Кай накрая го получи, нави го и го прибра за съхранение, с израз на огромно задоволство.

За щастие това сложи край на темата, но вече нямаше оправдание да се бави следващото блюдо. Поднесоха осемте пожертвани кокошки наведнъж на огромни плата, димящи от лют, рядък сос. Те бяха поставени на масата и умело накълцани на малки парчета с помощта на касапски сатър. Лорънс, с известно отчаяние, позволи да напълнят отново чинията му. Месото бе превъзходно, крехко и сочно, но вече бяха преяли, а това дори не беше последното ястие. Когато отнесоха пилешкото почти недокоснато, сервираха риба, пържена в сланина, взета от осоленото свинско на матросите. Гостите само разчоплиха това блюдо, както и последвалите десерти — кейк с ким и сладки бухтички в сироп, пълнени с гъста червена паста. Прислужниците бяха особено нетърпеливи да ги сервират пред най-младите офицери и се чу жаловитият глас на Роланд:

— Не може ли да си ги оставя за утре?

Когато най-после вечерята приключи, почти дузина от мъжете имаха нужда от помощ да се изправят и да излязат от каютата. Онези, които все още стояха сами на краката си, отидоха на палубата и се облегнаха на парапета в различни пози на престорен интерес, с които да прикрият, че чакат реда си за тоалетните. Лорънс най-безсрамно се възползва от личното си съоръжение, после се качи да поседи при Темерер, макар че главата му протестираше почти колкото стомаха.

Лорънс остана изненадан, когато завари цяла делегация от китайски слуги да угощава богато самия Темерер. Те му бяха приготвили деликатеси, предпочитани от драконите по техните земи — говежди черва, пълнени със ситно накълцани дробчета с подправки, които много приличаха на гигантски наденички, както и жарен бут, залят, както изглеждаше, със същия горещ сос, който бяха сервирали и на хората. Второто блюдо бе една огромна, тъмнокафява риба тон, нарязана на дебели котлети и покрита с цели тънки листове юфка. След него слугите с голяма церемониалност донесоха една цяла овца, чието месо бе накълцано и сготвено, а после напълнено обратно в кожата, боядисана в тъмночервено, с парчета плавей[27] вместо крака.

Темерер опита това ястие и каза с почуда:

— Виж ти, сладко е!

После помоли прислужниците нещо на китайски, те му отговориха с многократни поклони и той кимна. Тогава изяде съдържанието с много финес, оставяйки настрана кожата и дървените крака.

— Те са само за украса — каза на Лорънс и се отпусна с въздишка на дълбоко задоволство.

Единствен той се чувстваше толкова удобно. От квартердека под тях се чу слаб звук на гадене и един от по-възрастните матроси изпита последствията от преяждането.

— Казаха ми, че драконите в Китай не ядат кожите, също като хората.

— Надявам се само храната да не ти се види трудно смилаема от толкова много подправки — каза Лорънс и веднага съжали, защото разпозна в това ревност от факта, че Темерер се наслаждава на китайските обичаи.

Той съзнаваше със съжаление, че никога не му беше хрумвало да предложи на дракона сготвена храна или нещо по-разнообразно от риба или овнешко, дори при специални поводи. Темерер обаче отговори само:

— Не, много ми харесва.

Каза го равнодушно и с прозявка, после се протегна и прибра нокти.

— Хайде утре да идем на дълъг полет — рече и се сви плътно на кравай. — Цяла седмица не съм се уморявал. Сигурен съм, че ще се справя с едно по-дълго пътуване.

— Разбира се — отговори Лорънс.

Той се зарадва да чуе, че драконът чувства прилив на сила. Малко след отпътуването им от Кейп Кост Кейнс най-после го обяви за възстановен. Юнсин не бе вдигнал първоначалната си забрана към Лорънс да лети с Темерер, но Лорънс нямаше намерение да се подчинява или да му се моли. Хамънд обаче уреди въпроса с находчивост и тиха дипломация. След последното произнасяне на Кейнс Юнсин дойде на палубата и даде официалното си позволение, „в името на добруването на Лун Тиен Сян чрез здравословни упражнения“, както сам се изрази. Така, те отново бяха свободни да полетят без опасност от скандали, но драконът се оплакваше от болки и се уморяваше при по-висока скорост.

Угощението бе продължило толкова дълго, че Темерер бе започнал да се храни чак по здрач. Вече цареше пълен мрак. Лорънс прилегна до рамото му и се загледа към недотам познатите му звезди на южното полукълбо. Нощта бе кристално ясна и капитанът трябваше да е в състояние да определи с точност местоположението им по съзвездията. Матросите бяха освободени за вечерта, за да празнуват, и оризовото вино се лееше щедро и на тяхната трапеза. Те пееха някаква шумна и доста неприлична песен и Лорънс погледна дали Роланд и Дайър не са на палубата, та да я чуят. От тях двамата нямаше и следа, вероятно си бяха легнали след вечеря.

Мъжете започнаха постепенно да напускат празненството и да си отиват при койките. Райли се изкачи от квартердека, стъпвайки с двата крака на всяко стъпало. Беше капнал от умора и силно зачервен. Лорънс го покани да седне и предвидливо не му предложи чаша вино.

— Няма спор, това беше бурен успех. Всеки домакин би счел подобна вечеря за истински триумф — каза Лорънс. — Но, признавам, щях да съм по-доволен, ако ястията бяха два пъти по-малко, а слугите можеше да полагат и по-малко грижи, без да ме оставят гладен.

— Да, наистина — отвърна Райли.

Беше разсеян и сега, когато Лорънс го загледа, забеляза, че е истински недоволен и смутен.

— Какво се е случило? Да не би нещо да не е наред?

Лорънс огледа такелажа и мачтите, но всичко беше нормално. Във всеки случай сетивата и интуицията му казваха, че корабът плава безпроблемно или поне толкова добре, колкото може — все пак беше тежък и тромав.

— Лорънс, никак не ми харесва да се занимавам с клюки, но не мога да скрия това — каза Райли. — Онзи ваш кадет Роланд… Той… така де, Роланд беше заспал в каютата на китайците. Когато си тръгвах, слугите ме попитаха с помощта на преводача къде е каютата му, за да го занесат.

Лорънс вече се ужасяваше от края на разказа и никак не се изненада, когато Райли добави:

— Но преводачът каза „тя“. Тъкмо щях да го поправя, когато погледнах… С две думи, Роланд е момиче. Нямам представа как го е крила толкова дълго.

— О, триста дяволи! — рече Лорънс, твърде уморен и раздразнен от преяждането и преливането, че да внимава с езика. — Нали не споменахте на никого, Том? На никого?

Райли поклати предпазливо глава и Лорънс продължи:

— Умолявам ви да си мълчите. Истината е следната: Лонгуингите отказват да летят с капитан мъж. Също и някои от другите породи, но те не са толкова значими. Лонгуингите са порода, без която не можем, затова за тях трябва да бъдат обучени жени.

Райли заговори несигурно, с полуусмивка:

— Сериозно ли… Но това е абсурд. Нали лидерът на вашата формация беше на кораба със своя Лонгуинг? — възрази той, като видя, че Лорънс не се шегува.

— За Лили ли говорите? — надигна се Темерер. — Неин капитан е Катрин Харкорт, а тя не е мъж.

— Истина е, уверявам ви — каза Лорънс, докато Райли местеше поглед от него към Темерер и обратно.

— Но, Лорънс, самата мисъл… — Райли започна да им вярва и се ужаси. — Здравият разум не може да понесе подобно кощунство. Щом ще пращаме жени на война, защо не ги вземем и на корабите? Ще удвоим силите си. Какво от това, че палубите ще се превърнат в бордеи и няма да има кой да утеши децата на брега?

— Недейте така, от едното не следва задължително другото — отвърна Лорънс, раздразнен от това преувеличение. На него самия не му допадаше тази практика, но нямаше желание да слуша подобни патетични аргументи. — Не твърдя, че може или трябва да навлезе навсякъде, но го приемам там, където жертвата на малцина ще означава сигурност и щастие за всички останали. Жените офицери, които познавам, не са били подмамени в армията, нито са били принудени от обстоятелствата, които обикновено карат един мъж да търси работа, и ви уверявам, че никой не си и помисля дори да ги оскърби.

Това обяснение не помогна на Райли да се примири, но той изостави общите аргументи и се хвана за конкретното:

— Значи наистина възнамерявате да задържите това момиче на служба? — попита той вече с по-скоро жаловит, отколкото възмутен тон. — И за целта ще го карате да се облича с мъжки дрехи? Това позволено ли е?

— Има официална клауза за жени офицери във въздушния корпус, одобрена от Короната — каза Лорънс. — Съжалявам, че ви създадох подобни грижи, Том. Надявах се напълно да избегна обясненията, но сигурно очаквах твърде много, при положение че ще прекараме седем месеца на борда. Честна дума — добави той, — аз самият бях силно потресен, когато за пръв път научих за тази практика. Оттогава служих с няколко жени и те наистина не са обикновени. Израсли са с този начин на живот и възпитанието им е по-решаващо от природата.

Темерер следеше разговора с надигната глава и растящо недоумение и сега каза:

— Ни най-малко не разбирам какво значение има. Лили е женска и в битка се справя не по-зле от мен, или почти — добави с нотка на превъзходство.

След тази забележка Райли, на когото Лорънсовите успокоения не подействаха, изглеждаше сякаш го карат да защити съществуването на приливите или фазите на луната. Дългият опит на Лорънс го бе подготвил за радикалните възгледи на Темерер.

— Жените като цяло са по-дребни и по-слаби от мъжете, Темерер, и по-трудно понасят лишенията на военната служба.

— Не съм забелязал капитан Харкорт да е по-дребна от останалите — каза Темерер. Той обаче говореше от позицията на своите девет метра височина и осемнайсет тона тегло. — Аз съм по-малък от Максимус, а Месория е по-малка от мен, но това не означава, че не ни бива в боя.

— Драконите и хората са различни — отвърна Лорънс. — Освен всичко друго, жените трябва да раждат и да се грижат за децата, а вашите женски само снасят яйцето и го излюпват.

Темерер примигна при тази информация.

— Не ни ли излюпвате вие? — попита с огромен интерес — Тогава как…

— Моля да ме извините. Мисля, че видях Пърбек да ме търси — изстреля Райли и избяга със забележителна скорост, някак възмутено си помисли Лорънс, за човек, който току-що бе погълнал четвърт от теглото си под формата на храна.

— Не мога да ти обясня този процес. Аз самият нямам деца — каза Лорънс. — Късно е вече и ако искаш утре да направим дълъг полет, наспи се добре тази вечер.

— Наистина ми се доспа — с прозявка рече Темерер и изплези дългия си змийски език. — Мисля, че ще се задържи ясно и ще летим в хубаво време — и той се настани удобно. — Лека нощ, Лорънс, нали ще дойдеш рано?

— Веднага след закуска съм изцяло на твое разположение — обеща Лорънс.

Той остана да гали нежно дракона, докато не се унесе в сън. Кожата му беше много топла на допир, най-вероятно от остатъчната топлина, която продължаваше да се просмуква от камбуза, макар че пещите най-сетне си починаха след дългите приготовления. Накрая очите на Темерер се затвориха до тънки цепки. Лорънс стана и слезе на квартердека.

Мъжете се бяха прибрали или дремеха на палубата, с изключение на малцината, оставени на стража, които мърмореха недоволно в ъгъла, и нощният въздух бе приятно прохладен. Лорънс отиде назад към кърмата, за да опъне крака, преди да слезе в каютата си. Младият матрос Трип, който бе на вахта, се прозяваше широко почти колкото Темерер. Той затвори рязко уста и се засрами от минаващия покрай него Лорънс.

— Хубава вечер, господин Трип — каза Лорънс, като скри колко го е развеселила гледката.

По думите на Райли момчето бе отбелязало напредък и не приличаше на ленивото, разглезено създание, което родителите им бяха натрапили. Ръкавите му бяха окъсели и вече не покриваха целите китки, а гърбът на палтото му се бе цепил толкова много пъти, че накрая се оказа наложително да го разширят с лента син брезент. Нюансът не съвпадаше съвсем и сега през средата минаваше необичайна ивица. Косата му се бе накъдрила и изсветляла на слънцето почти до жълто. Собствената му майка нямаше да го познае.

— Да, сър — отвърна ентусиазирано Трип. — Храната беше чудесна, а накрая ми дадоха дузина от сладките бухти. Жалко, че не можем винаги да вечеряме така.

Лорънс въздъхна при този пример за младежка издръжливост. Собственият му стомах все още се бунтуваше.

— Внимавайте да не заспите на вахта — каза.

След подобна вечеря щеше да е невероятно, ако момчето не се изкушеше, а Лорънс не искаше то да си заслужи позорното наказание.

— Никога, сър — отвърна Трип, като сподави нова прозявка и завърши изречението с фалцет. — Сър? — каза нервно и тихо тъкмо когато Лорънс щеше да отмине. — Може ли да ви попитам… Нали не мислите, че китайските духове ще се покажат пред някого, който не е член на тяхното семейство?

— Почти съм сигурен, че няма да видите нищо мистично, докато сте на вахта, господин Трип, освен ако не сте скрили бутилка в джоба на палтото си — отвърна сухо Лорънс.

Трип не го разбра веднага, после се засмя, но все още нервно, и Лорънс се намръщи.

— Да не би някой да ви е разправял истории? — попита, с пълното съзнание колко бяха опасни подобни слухове за състоянието на корабния екипаж.

— Не, само че… Ами помислих, че виждам някого, когато отидох да обърна пясъчния часовник, но щом заговорих, той сякаш се изпари. Сигурен съм, че беше китаец, а лицето му беше толкова бяло!

— Това е лесно обяснимо. Видели сте някой от прислужниците, който не говори езика ни. Стреснали сте го и той се е скрил, защото е помислил, че ще го нахокате за нещо. Надявам се, че не сте суеверен, господин Трип. Нормално е за обикновените хора, но е тъжен недостатък у един офицер.

Той говореше строго, с надеждата твърдостта му да откаже момчето да разпространи слуха, а ако страхът не му позволеше да заспи през остатъка от нощта, още по-добре.

— Да, сър — каза доста унило Трип. — Лека нощ, сър.

Лорънс продължи обиколката на палубата с отмерена крачка, защото само за толкова имаше сили. Раздвижването успокояваше стомаха му. Той имаше желание за още една обиколка, но пясъкът в часовника намаля, а той не искаше да разочарова Темерер, като стане късно. Когато тръгна да слиза по стълбата, получи внезапен, силен удар по гърба, спъна се и полетя надолу с главата.

Инстинктивно сграбчи парапета и след като се претърколи, краката му напипаха стъпалата и той се задържа на стълбата. Погледна ядосано нагоре и едва не падна още веднъж, стреснат от бледото, необяснимо деформирано лице, което се взираше в него от тъмнината.

— Боже милостиви! — с искрена уплаха каза той.

После разпозна Фън Ли, прислужникът на Юнсин, и отново си пое дъх. Мъжът изглеждаше толкова странно, защото висеше надолу с главата през отвора в палубата и можеше да падне всеки момент.

— Защо, по дяволите, скачате така по палубата? — попита Лорънс, хващайки мятащата се ръка на мъжа, за да може той да се изправи. — Вече трябваше да сте свикнали с вълните.

Фън Ли само гледаше с нямо неразбиране, после отново стъпи на крака и хукна лудешки надолу по стълбата покрай Лорънс. Изчезна под палубата в посока на помещенията на китайските слуги с такава скорост, сякаш се изпари. Тъмносинята му дреха и черната коса го правеха почти невидим в мрака.

— Не мога да виня Трип — каза си Лорънс на глас, вече по-великодушен към глупостта на момчето. Когато продължи към каютата си, сърцето му продължаваше да бие лудо.

На следващата сутрин Лорънс се събуди от уплашени викове и топуркащи крака. Той хукна моментално към палубата и завари реята на грота строшена на две, огромното платно бе провесено наполовина на бака, а Темерер отново изглеждаше нещастен и засрамен.

— Не исках — каза той с нетипичен дрезгав глас и отново кихна, но този път успя да обърне глава към морето. Силата на този изблик предизвика няколко вълни, които се разплискаха в бака.

Кейнс се качи при него с чанта в ръка и постави ухо на гърдите му.

— Хъм.

Не каза нищо повече, а го преслуша на много места, докато Лорънс не издържа и го попита.

— О, несъмнено е настинка. Можем само да чакаме и да му дадем лекарства за кашлицата, която ще последва. Опитвах се да чуя дали секрециите не се придвижват по тракта, отговорен за божествения вятър — разсеяно каза Кейнс. — Не познаваме точно тази част от анатомията му. За жалост никога не сме правили дисекция на такъв екземпляр.

При тези думи Темерер се отдръпна, сви яка и изсумтя или поне се опита. Вместо това покри цялата глава на Кейнс със секрети. Лорънс отскочи тъкмо навреме и не изпита особено съчувствие към лекаря. Забележката му бе ужасно нетактична. Темерер изграчи:

— Добре съм, все пак можем да полетим — и погледна умоляващо Лорънс.

— Може би един кратък полет сега и един следобед, ако не си уморен — предложи Лорънс и погледна Кейнс, който безуспешно се мъчеше да се почисти от слузта.

— В такова топло време може да лети, колкото пожелае, няма нужда да го щадим — кратко каза Кейнс, след като избърса поне очите си. — Стига да сте вързан стегнато, иначе ще ви изкиха зад борда. Сега ме извинете.

В края на краищата Темерер получи дългия полет, за който бе молил. „Преданост“ се смали зад гърба им, а с приближаването на сушата океанът заблестя като цветно стъкло. Стари, загладени от годините скали се спускаха нежно към водата под плащ от дълбоко зелено, а назъбените сиви камъни по края им разбиваха вълните. Имаше няколко отсечки от светъл пясък, но не достатъчно широки, че да кацне Темерер, в случай че решаха да рискуват. Иначе горите бяха непроходими, дори след като бяха летели в продължение на час навътре в континента.

Беше самотно и монотонно като летенето над празен океан. Чуваше се шум на листа, вместо плискане на вълни — просто друг вид тишина. Темерер поглеждаше развълнувано при всеки случаен животински вой, който раздираше покоя, но не видя нищо под гъстата растителност.

— Никой ли не живее тук? — попита накрая.

Възможно бе да говореше тихо заради настинката, но Лорънс почувства същата нужда да пази тишина и прошепна:

— Не, навлязохме прекалено навътре. Дори най-силните племена живеят по крайбрежието и никога не ходят толкова далече. Има много диви дракони и други свирепи зверове.

Те продължиха още известно време без да разговарят. Слънцето беше много силно и Лорънс се унесе в полудрямка, като удряше брадичка в гърдите си. Оставен без надзор, Темерер запази курса си. Тази скорост не бе предизвикателство за неговата издръжливост. Когато Лорънс се събуди от кихавицата на дракона, слънцето бе преминало зенита си. Щяха да изпуснат вечерята.

Темерер не възрази, когато Лорънс му каза, че трябва да обърнат, дори забърза ход. Бяха стигнали толкова далече, че брегът не се виждаше. Водеха се само от компаса на Лорънс, нямаха никакви ориентири в тази монотонна джунгла. Гладката извивка на океана бе посрещната с радост и настроението на Темерер се подобри, когато отново се понесоха над вълните.

— Може да съм настинал, но поне вече не се уморявам — каза той и кихавицата му го изстреля на десет метра със звук, подобен на оръдеен гръм.

Пристигнаха на „Преданост“ почти по мрак и Лорънс откри, че е изпуснал много повече от времето за хранене. Още един моряк беше забелязал Фън Ли през нощта и резултатът бе като при Трип. Докато Лорънс бе отсъствал, историята за призрака, силно преувеличена, обиколи кораба и здраво се загнезди в съзнанието на екипажа. Опитът му да обясни случката не даде резултат, всички бяха напълно убедени. Още трима души се заклеха, че през нощта са видели как един призрак танцува жита на реята на фока, а мъжете на вахта потвърдиха, че той цяла нощ е обикалял по такелажа.

Самият Лиу Бао наля масло в огъня. Когато чу историята по време на разходката си по палубата, той поклати глава и изказа мнение, че призракът е знак, че някой на борда е имал неморални отношения с жена. В тази категория влизаха почти всички от екипажа. Те взеха да негодуват с препалена чувствителност срещу чуждоземните привидения и нервно обсъдиха въпроса на вечеря. Всеки се мъчеше да убеди себе си и останалите, че не е възможно той да е виновникът, че неговото прегрешение е било дребно и невинно, пък и нали възнамерява да се ожени за нея веднага щом се завърнат…

Засега всеобщото подозрение не бе паднало върху определен човек, но това бе само въпрос на време и тогава животът на окаяника нямаше да струва пукната пара. Междувременно мъжете започнаха да вършат неохотно нощните си задължения и стигнаха дотам, че да откажат да изпълнят заповеди, заради които се налагаше да останат сами в някоя част на палубата. Райли се опита да даде личен пример, като излизаше извън полезрението по време на своята вахта, но не постигна желания ефект, защото си личеше как преди това набира кураж. Лорънс грубо сгълча Алън, първият от собствения му екипаж, който спомена призрака, и никой повече не заговори за това в негово присъствие. Авиаторите обаче бяха склонни по време на вахта да стоят близо до Темерер и да се движат на групички.

Темерер, от своя страна, изпитваше твърде големи неудобства, че да обръща голямо внимание на това. Не можеше да си обясни страховете и сподели разочарованието си, задето не бе видял привидението, при положение, че толкова други го бяха зървали. Той обаче прекарваше повече от времето си в сън и чести кихавици, които отправяше встрани от кораба. Когато се появи кашлицата, се опита да я скрие, защото нямаше желание да го тъпчат с лекарства. Кейнс запарваше билките в голям казан в камбуза още след първите признаци на болестта и зловонието им се просмукваше през дъските. Късно на третия ден драконът бе обхванат от пристъп, който не можа да потисне. Кейнс и помощниците му дотътриха на палубата казана с лекарството — гъста, почти пихтиеста кафеникава микстура, която плуваше в море от втечнена оранжева мас. Темерер погледна нещастно в казана.

— Налага ли се? — попита.

— Помага най-добре, ако се изпие горещо — отвърна непреклонно Кейнс, затова Темерер стисна очи и преглътна.

— О, не… — каза след първата глътка.

Сграбчи бъчвата с вода, която му бяха приготвили и я обърна в устата си, като разля повечето по шията си и палубата.

— Не мога да пийна и глътка повече — рече и остави бъчвата, но накрая, след достатъчно увещания и обещания, изгълта всичко, колкото и да му се гадеше.

Лорънс стоеше до него и го галеше притеснено. Кейнс реагира доста рязко на първото му предложение за кратка почивка, затова той не посмя да проговори отново. Най-накрая Темерер приключи и се свлече на палубата с думите:

— Никога повече няма да се разболявам.

Въпреки недоволството му кашлицата наистина отслабна и тази нощ той спа по-добре, защото дишането му силно се облекчи.

Лорънс остана до него както всяка друга нощ по време на болестта му. Темерер спеше спокойно и той стана свидетел докъде са готови да стигнат мъжете, за да не срещнат призрака. Ходеха по двама до носа на кораба, скупчваха се покрай двата фенера, вместо да поспят. Дори офицерът на вахта не се отдалечаваше много и пребледняваше всеки път, когато отидеше да обърне пясъчния часовник и да удари камбаната.

Нямаше какво да отвлече вниманието им от този страх — времето беше ясно, малко вероятно бе да ги застигне вражески кораб, с който да влязат в битка, а всеки друг кораб просто би ги подминал. Лорънс не си пожелаваше подобна среща, но ситуацията не можеше да продължава дълго. Той се надяваше почивката да разсее този мит, когато пристигнеха в пристанището.

Темерер изсумтя в съня си и се поразбуди, изкашля се и въздъхна нещастно. Лорънс го погали и отвори книгата в скута си. Близкият фенер хвърляше слаба светлина и той зачете бавно на глас, докато Темерер не склопи отново клепачи.

Девета глава

— Не искам да ви се меся — каза генерал Беърд, демонстрирайки желание тъкмо за обратното, — но тази година ветровете към Индия са дяволски непредвидими, зимният мусон едва-що приключи. Има голяма вероятност да ви отвеят обратно тук. Най-добре изчакайте пристигането на лорд Каледон, особено след новината за Пит.

Той беше млад мъж, сериозен на вид, с издължено лице и решително изражение. Високата изправена яка на униформата повдигаше брадичката му и придаваше на врата му вдървен вид. Новият британски губернатор още не бе пристигнал и Беърд бе поел временно управлението на Кейптаун. Беше се настанил в големия укрепен дворец в центъра на града, в подножието на планината Тейбъл. Дворът бе облян от слънчева светлина, байонетите на маршируващите войници хвърляха замъглени отблясъци, а обходните стени спираха бриза, от който офицерите бяха настръхнали на идване от брега.

— Не можем да останем до юни — каза Хамънд. — По-добре би било да отплаваме и да ни забави морето, отколкото да бездействаме пред погледа на принц Юнсин. Той вече ме разпита колко очакваме да продължи пътуването и къде другаде ще спираме.

— Аз лично ще се радвам да потеглим веднага, щом заредим с продукти — рече Райли, остави празната си чаша и кимна на прислужника да му сипе още чай. — Корабът ни не е от най-бързите, но съм готов да заложа хиляда лири, че ще устои на всякакви метеорологични условия. Естествено — добави по-късно, когато с Лорънс се връщаха на борда, — не горя от желание да го изпробвам при тайфун. Нямах това предвид, мислех си само за обикновено лошо време, може би малко дъжд.

Те се заеха с подготовката за най-дългата останала отсечка от пътя. Не просто купуваха жив добитък, но и консервираха осолено месо, тъй като в пристанището още нямаше от официалните военноморски провизии. За щастие продукти имаше в изобилие. Заселниците не се бунтуваха срещу окупацията и с удоволствие им продаваха от своите животни. Лорънс се вълнуваше най-вече от въпроса с консумацията, защото след настинката Темерер рязко изгуби апетит, започна да недоволства от храната и да се оплаква от липса на вкус.

Там нямаше истинско поделение, но, предупреден от Воли, Беърд бе очаквал пристигането им и беше подготвил за почивка на дракона една широка, зелена поляна близо до площадката за кацане. Темерер отлетя дотам и Кейнс му направи основен преглед. Лекарят го накара да положи глава на земята и да отвори широко челюсти, след което влезе вътре с фенер, като си проправяше внимателно път през зъбите, за да надникне в гърлото.

Лорънс гледаше притеснено отвън заедно с Гранби и забеляза, че тънкият разцепен език на Темерер, обикновено бледорозов на цвят, сега бе покрит плътно в бяло, осеяно с грозни червени петна.

— Предполагам, че това е причината да няма усещане за вкус. Иначе няма нищо необичайно в състоянието на хранопровода — каза Кейнс, докато излизаше от пастта на Темерер, съпроводен от аплодисменти. Местни и заселнически деца се бяха струпали на оградата, запленени като от цирково представление. — Езиците им имат и обонятелни рецептори и вероятно това допринася за неудобството.

— Това не е обичаен симптом, нали? — попита Лорънс.

— Не помня да съм виждал дракон да изгуби апетит заради настинка — разтревожено рече Гранби. — Обикновено стават още по-гладни.

— Той просто е по-придирчив към храната — отвърна Кейнс. — Просто трябва да се насилиш да се храниш, докато болестта не отмине — добави строго към Темерер. — Хайде, ето ти малко прясно говеждо. Да те видим как ще го изядеш.

— Ще се помъча — каза драконът, изпускайки въздишка, която през запушения му нос прозвуча повече като скимтене. — Само че е много досадно да дъвчеш ли, дъвчеш, когато храната няма никакъв вкус.

Той послушно, но без ентусиазъм налапа няколко големи парчета, но само ги разкъса, без да преглъща. После отново се обърна да издуха носа си в малкия трап, изкопан специално за тази цел, и го забърса в купчина широки палмови листа.

Лорънс го наблюдава мълчаливо, после тръгна по тясната пътека, която се виеше от площадката за кацане към замъка. Откри Юнсин, Сун Кай и Лиу Бао да почиват в резиденцията за официални гости. Вместо с тежки кадифени драперии стаята бе засенчена с деликатни завеси. Двама слуги се бяха изправили до широко отворените прозорци и раздвижваха въздуха с огромни ветрила от нагъната хартия, друг стоеше дискретно наблизо и допълваше чашите с чай. В тази обстановка Лорънс се почувства мръсен и запотен. Яката му бе подгизнала и увиснала на врата след тежкия ден, а ботушите му бяха покрити с прах и опръскани с кръв от недовършения обяд на Темерер.

Повикаха преводача и си размениха любезности, след което той им обясни положението и каза, колкото се може по-любезно:

— Ще ви бъда благодарен, ако ми заемете готвачите си, за да приготвят блюдо във ваш стил за Темерер, защото то ще е с по-силен вкус от суровото месо.

Лорънс едва изказа молбата си, и Юнсин веднага даде нареждания на китайски и готвачите бяха пратени в кухните.

— Седнете и изчакайте заедно с нас — най-неочаквано каза Юнсин и Лорънс получи стол, покрит с дълго и тясно парче коприна.

— Не, благодаря, сър, целият съм в прахоляк — отвърна той, като гледаше прекрасната бледооранжева драперия с цветен десен. — Добре ми е така.

Юнсин обаче повтори поканата, затова Лорънс отстъпи. Седна внимателно на самия ръб на стола и прие предложената му чаша чай. Сун Кай му кимна одобрително.

— Имате ли известие от близките си, капитане? — попита той чрез преводача. — Надявам се, че всички са добре.

— Нямам скорошни новини, сър, но ви благодаря за загрижеността — отвърна Лорънс и прекара следващия четвърт час в общи приказки за времето и плановете за отпътуването им, леко озадачен от тази внезапна промяна в отношението им.

Скоро от кухните се появи блюдо с две агнета върху канапе от пандишпан, залято с желиран оранжево-червен сос, и огромният дървен поднос потегли към поляната. Темерер моментално се разведри. Силните подправки успяха да събудят притъпените му сетива и той се нахрани обилно.

— Изглежда, все пак съм бил гладен — каза той, като облиза соса от муцуната си и наведе глава, за да се почисти по-добре.

Лорънс силно се надяваше да не му е навредил — докато го чистеше, на ръката му попадна малко сос, който буквално прогори кожата му и остави белег. Темерер обаче изглеждаше добре и не пи повече вода от обикновено, а Кейнс настоя, че най-важното е драконът да се храни.

Нямаше нужда Лорънс отново да моли за готвачите. Юнсин не само се съгласи да му ги заеме, но се нае да ги наглежда и подтиква да работят по-усърдно, а личният му лекар препоръча в ястията да се включи нов набор от подправки. Прислужниците бяха пратени да обикалят пазарите — макар че среброто бе единственият език, който споделяха с местните, — за да купуват всевъзможни продукти, за предпочитане скъпи и екзотични.

Кейнс бе скептичен, но не и притеснен, а Лорънс се чувстваше по-скоро задължен, отколкото истински благодарен, и малко гузен заради тази липса на искреност. Той не се намеси в съставянето на менюто и прислужниците всеки ден се връщаха от пазарите с все по-ексцентрични покупки — пингвини, пълнени с жито, горски плодове и собствените им яйца, пушено слонско месо, донесено от авантюристи, осмелили се да навлязат навътре в континента, рунтави, дебелоопашати овце с козина вместо вълна, непознати подправки и зеленчуци. Китайците настояваха на последните, като се кълняха, че са полезни за драконите, макар че в Англия традиционната им диета се състоеше само от месо. Темерер поглъщаше едно след друго сложните ястия без неблагоприятни последици, като се изключеше склонността му накрая шумно да се оригва.

Местните деца станаха постоянни посетители, окуражени от гледката на катерещите се по Темерер Роланд и Дайър. Те възприеха търсенето на продукти като игра и възнаграждаваха с овации всяко ново блюдо или пък освиркваха онова, което им се виждаше недостатъчно разнообразно. Туземните деца принадлежаха към различните племена, населяващи района. Повечето се препитаваха с животновъдство, но други се изхранваха с даровете на планините и горите. Именно вторите се включиха в играта и всеки ден носеха продукти, които родителите им бяха отхвърлили като твърде чудати за консумация.

Най-големият триумф беше една деформирана и твърде голяма гъба, която донесоха пет горди от себе си деца. Корените й още бяха покрити с влажна, черна пръст. Приличаше на обикновена гъба, но вместо с едно, с три чадърчета на кафяви точки, наредени едно над друго по пънчето, като най-голямото беше почти шейсет сантиметра в диаметър. Беше толкова зловонна, че децата я носеха с обърнати настрани лица и си я прехвърляха едно на друго с писклив смях.

Китайските слуги с огромен възторг я отнесоха в кухнята на замъка, след като платиха на децата с шепа шарени панделки и раковини. Малко след това генерал Беърд дойде на поляната, за да се оплаче. Лорънс го последва до замъка и разбра възраженията му още преди да бяха влезли. Нямаше дим, но въздухът бе натежал от кисела, натрапчива и полепваща по езика миризма, наподобяваща комбинация от варено зеле и влажната зелена плесен, която вирееше по палубните греди. Обикновено претъпканата с местни търговци улица в съседство с кухните сега бе пуста, а в залите на замъка не се живееше. Дипломатите бяха настанени в друга постройка, далече от кухните, и не бяха лично засегнати, но войниците, разквартирувани наблизо, не можеха да се хранят в тази отблъскваща атмосфера.

Готвачите, чието обоняние най-вероятно бе притъпено от целоседмичното приготвяне на все по-пикантни ястия, възразиха чрез преводача си, че сосът още не е готов. Лорънс и Беърд вложиха цялата убедителност, на която бяха способни, за да ги накарат да им предадат голямата тенджера. Беърд най-безсрамно заповяда на двама злополучни редници да я отнесат на поляната и те я понесоха на един голям клон. Лорънс ги последва и се постара да диша повърхностно.

Темерер ги посрещна с ентусиазъм. Беше много по-доволен, че долавя миризмата, отколкото погнусен от нея.

— На мен ми изглежда чудесно — каза той и кимна нетърпеливо да му залеят месото. Той погълна наведнъж един от местните волове с гърбици, напоен обилно с този сос, и облиза тенджерата, докато Лорънс наблюдаваше от безопасно разстояние.

След този обяд Темерер промърмори одобрително, примесено с хълцане, сякаш беше пиян, и се изтегна в блажена дрямка. Лорънс малко се притесни от тази гледка и го смушка, но Темерер се събуди с грейнал поглед и настоя да сгуши муцуна в него. Дъхът му бе станал непоносим като самия сос. Лорънс извърна лице и се опита да не повърне, а когато драконът отново заспа, с радост се измъкна от любящата прегръдка на предните му лапи.

Лорънс се изми и преоблече и чак тогава сметна, че е в приличен вид, но продължи да усеща определен лек мирис в косата си. Това беше прекалено и той се почувства в пълното си право да протестира пред китайците. Те не се засегнаха, но и не се отнесоха с нужната сериозност. Лиу Бао се засмя гръмко, когато Лорънс му описа ефекта от гъбата, а Юнсин отхвърли предложението за по-обикновени и по-малко на брой ястия с думите:

— Не можем да обидим един Тиен Лун, като му предлагаме едно и също всеки ден. Просто готвачите ще внимават повече.

Лорънс си тръгна, без да е успял да защити възгледите си и с подозрението, че е изгубил контрола си върху диетата на Темерер. Скоро опасението му се потвърди. На другия ден драконът се събуди след необичайно дълъг сън и беше в много по-добро състояние. След още няколко дни настинката съвсем изчезна, но въпреки неколкократните загатвания на Лорънс, че вече нямат нужда от помощ, готвените ястия продължиха да пристигат. Темерер не възразяваше, нищо че обонянието му започна да се възстановява.

— Мисля, че започвам да различавам отделните подправки — каза той, като облиза идеално ноктите си. Беше се научил да вдига храната си с лапи, вместо да се храни направо от подноса. — Тези червени нещица се казват хуа дзяо[28], много ми харесват.

— Радвам се, че се наслаждаваш на яденето — отвърна Лорънс.

По-късно същата вечер той призна на Гранби, докато вечеряха заедно в каютата му:

— Не мога да му кажа нищо друго, без да прозвучи заядливо. Ако не друго, усилията им поне му създадоха удобство и здравословен режим. Не мога да не им благодаря, не, особено когато на него толкова му харесва.

— Мен ако питате, това не е нищо повече от натрапничество — кисело отговори Гранби. — Как ще поддържаме този негов стил на живот, когато го върнем у дома?

Лорънс поклати глава както на въпроса, така и на употребата на думата „когато“. Той с радост би приел съмненията по първата точка, стига да имаше увереност по втората.

„Преданост“ остави Африка зад гърба си и се понесе по течението право на изток. Райли сметна това за по-добра идея, отколкото да се бори с капризните крайбрежни ветрове, които за момента продължаваха да веят повече на юг, отколкото на север, защото не му допадаше да мине направо през центъра на Индийския океан. Лорънс наблюдаваше как тясната ивица земя потъмня и се изгуби в хоризонта зад тях. Бяха изминали четири месеца от началото на това плаване и вече им оставаше по-малко от половината път до Китай.

Тъжно настроение цареше и сред останалата част от пътниците, когато изоставиха удобствата на пристанището и всичките му атракции. В Кейптаун не ги чакаха писма, защото Воли вече им беше донесъл пощата. Нямаше и вероятност скоро да получат новини от дома, освен ако не ги задминеше някоя по-бърза фрегата или търговски кораб, а през този сезон малцина тръгваха към Китай. Така че те нямаше какво да очакват с нетърпение, а призракът продължаваше да ги мъчи със злокобното си присъствие.

Моряците бяха твърде заети със суеверните си страхове и не внимаваха достатъчно. Три дни след отплаването Лорънс се събуди преди зазоряване от един неспокоен сън. През преградната стена, отделяща каютата му от съседната, проникна гласът на Райли. Той яростно гълчеше клетия лейтенант Бекет, който беше на среднощната вахта. През нощта вятърът се бе обърнал и засилил и Бекет бе задал грешен курс, като бе пропуснал да свие част от платната на гротмачтата и бизана. Обикновено грешките му се коригираха от по-опитните матроси, които кашляха многозначително, докато той не улучеше правилната команда. Този път обаче нямаше кой да го предупреди, защото мъжете повече ги интересуваше да не се натъкнат на призрака и да избягват палубата, и сега „Преданост“ бе отнесена далече на север от своя курс.

Вълнението стигаше петнайсет фута под просветляващото небе. Вълните бяха бледи, зеленикави и бистри като стъкло под разпенените си гребени. Надигаха се в остри върхове и после се разливаха една върху друга в огромни облаци от пръски. Лорънс се качи на драконовата палуба и придърпа напред периферията на непромокаемата си шапка. Устните му пресъхнаха и се сбръчкаха от солта. Темерер се беше свил на кълбо възможно най-далече от ръба на палубата, а кожата му бе мокра и лъскава под светлината на фенера.

— Дали няма да засилят огъня в печките на камбуза? — попита някак умоляващо Темерер.

Той надигна глава изпод крилото си с присвити от водните пръски очи и покашля, за да придаде драматизъм. Най-вероятно преувеличаваше, защото се бе възстановил напълно от настинката още преди да напуснат пристанището, но Лорънс не желаеше да рискува. Водата не беше студена, но внезапните пориви на вятъра от юг носеха хлад. Той нареди на екипажа да покрие Темерер с мушами, които впрегачите зашиха една за друга за по-голяма стабилност.

Драконът изглеждаше странно под импровизираната завивка, от която се подаваше само носът му, и шаваше тромаво като оживял куп пране, опиташе ли да смени положението на тялото си. Щом му беше сухо и топло, Лорънс нямаше нищо против, затова игнорира сподавения кикот откъм бака, както и възраженията на Кейнс срещу глезенето на пациентите и поощряването на преструвките. Времето не позволяваше да се чете на палубата и той също се скри под мушамите, за да прави компания на Темерер. Покривалото задържаше не само жегата от камбуза под тях, но и телесната топлина на дракона. Скоро Лорънс свали палтото си и му стана сънливо, затова не внимаваше в разговора и отговаряше разсеяно.

— Спиш ли, Лорънс? — попита Темерер.

Въпросът събуди Лорънс и той се зачуди дали наистина е спал дълго, или мушамата е закрила гледката, защото беше съвсем тъмно.

Той се измъкна изпод тежкото покривало. Океанът бе станал гладък като стъкло и право напред, по дължината на целия източен хоризонт се простираше плътен остров от моравочерни облаци. Изгревът светеше зад техните пълни, брулени на вятъра краища и ги обагряше в яркочервено. Дълбоко в сърцевината им проблясваха светкавици и очертаваха внушителната им маса. Далече на север друга верига от облаци маршируваше към множеството пред очите им, което се виеше по цялото небе и почти бе стигнало до кораба. Небето право над тях още беше ясно.

— Господин Фелоус, заръчайте да донесат веригите за буря — каза Лорънс и прибра далекогледа си. По такелажа вече кипеше дейност.

— Може би трябва да избягате от бурята по въздуха — предложи Гранби, когато се присъедини към него.

На Гранби това предложение му се стори съвсем логично. Макар че и преди беше пътувал с транспортни кораби, той бе служил главно на Гибралтар и Ламанша и нямаше особен опит в открито море. Повечето дракони можеха да останат във въздуха по цял ден само ако се рееха на вятъра и ако преди това бяха добре нахранени. Това беше широко разпространен начин да ги предпазят, ако транспортният кораб се натъкнеше на гръмотевична буря или вихрушка, а това не беше нито едно от двете. Лорънс само поклати отрицателно глава в отговор.

— Хубаво направихме, че зашихме тези мушами. Ще му е по-добре с тях под веригите — каза той и видя, че Гранби го разбра.

Веригите за буря бяха донесени от трюма една по една и положени на кръст на гърба на Темерер. Железните брънки бяха дебели колкото момчешка китка. През тях прокараха тежки, подсилени въжета и ги закачиха за скобите в четирите ъгъла на драконовата палуба. Лорънс провери всички възли и накара да оправят някои от тях, преди да обяви, че е доволен.

— Убива ли ти някъде? — попита той Темерер. — Да не е много стегнато?

— Не мога да помръдна с толкова вериги отгоре ми — отвърна драконът, опитвайки да се раздвижи. Върхът на опашката му потрепваше нервно напред-назад, докато той се мъчеше да превъзмогне ограничението. — Въобще не са като сбруята. За какво служат? Защо трябва да ги нося?

— Моля те, не опъвай въжетата — каза разтревожено Лорънс и отиде да ги провери. За щастие нито едно не се беше протрило. — Съжалявам, че се налага — добави той, — но ако вълните станат големи, трябва да си здраво закрепен за палубата, иначе може да паднеш в океана или да извадиш кораба от курса с мятането си. Много ли ти е неудобно?

— Не, не много — каза Темерер, но не беше доволен. — Дълго ли ще продължи?

— Докато трае бурята — отвърна Лорънс и погледна към носа на кораба. Облаците изсветляваха в мрачното, оловносиво небе и вече бяха погълнали слънцето. — Трябва да погледна часовника.

Живачният стълб на барометъра в каютата на Райли беше много нисък и освен аромата на кафе нямаше друг мирис на закуска. Лорънс взе чаша от камериера, изпи я на крак и се върна на палубата. По време на краткото му отсъствие морето се бе надигнало с още десетина фута и сега „Преданост“ показваше колко струва в действителност — облицованият му с желязо нос пореше чисто вълните, а огромният му тонаж ги изтласкваше встрани.

Моряците покриваха отворите на палубите с мушама. Лорънс провери за последен път оковите на Темерер и каза на Гранби:

— Пратете хората под палубата, аз ще поема първата вахта.

Той отново се мушна под мушамите до главата на Темерер и остана до него, като галеше меката му муцуна.

— Боя се, че ни чака дълга буря — каза му. — Можеш ли да хапнеш още нещо?

— Не съм гладен, снощи вечерях късно — отвърна Темерер.

Зениците му се разшириха в тъмнината под покривалото. Бяха влажни и черни, със съвсем тънък син пръстен по края. Когато премести тежестта си, железните вериги изстенаха тихо с един по-висок тон на фона на постоянното скрибуцане на дъските.

— Преживяхме буря и преди, на борда на „Самоуверен“ — каза. — Тогава не трябваше да нося тези вериги.

— Тогава ти беше много по-малък, бурята също — отговори Лорънс и Темерер се подчини, но не пропусна да измърмори недоволно.

Той не продължи разговора, а закротува, като на моменти драскаше веригите с нокти. Лежеше с гръб към носа на кораба, за да не му пръска в лицето. Лорънс надничаше над муцуната му и наблюдаваше моряците, които бързаха да свият марселите. Беше шумно, само ниското метално стържене оставаше приглушено под дебелия слой плат.

До втората камбана на предобедната вахта океанът вече заливаше фалшборда[29] на плътни, застъпващи се вълни. От ръба на драконовата палуба върху бака се изсипваше почти непрекъснат водопад. Камбузът беше изстинал. Докато не отминеше бурята, на борда нямаше да се пали огън. Темерер се прилепи в палубата и престана да се оплаква, само притегли мушамата по-плътно около тях. Мускулите му потрепваха, за да изтръскат струйките, които се стичаха по гънките на кожата му.

— Всички на палубата — някъде отдалече се чу гласът на Райли.

Боцманът събра длани в тръба и повтори командата с гръмовния си глас. Мъжете се покатериха на палубата и затопуркаха през дъските, за да започнат да събират платната и да изкарат кораба пред вятъра.

Камбаната не пропусна да бие при всяко обръщане на пясъчния часовник — единственият им уред за измерване на времето. Дневната светлина намаля отрано и залезът се усети само като засилване на мрака. Водата, заляла палубата, донесе студена синя фосфоресценция, която освети въжетата и фугите между дъските. На слабото мъждукане се виждаха гребените на вълните, които стигаха все по-нависоко.

Дори „Преданост“ не можеше да разцепи сегашните вълни, а се издигаше заедно с тях. Изправяше се така рязко, че когато погледнеше към другия край на палубата, Лорънс виждаше основата на вълната. Носът преодоляваше гребена, корабът почти отскачаше и се килваше към далечната страна на разбиващата се вълна, после се мяташе с невероятна сила в разбушуваната пяна в подножието. Тогава ветрилообразната платформа на драконовата палуба се надигаше, издълбаваше кухина в следващата вълна и корабът започваше поредното бавно изкачване. Само лашкането на пясъка в часовника отбелязваше преминаването от една вълна в друга.

На сутринта вятърът продължаваше да е също толкова свиреп, но вълнението беше отслабнало и Лорънс се събуди от неспокоен сън. Темерер отказа да закуси.

— Не мога да хапна нищо, дори да ми го поднесат — рече, когато Лорънс го попита, и отново затвори очи по-скоро от изтощение, отколкото за сън, а ноздрите му се бяха спекли от солта.

Гранби беше отменил Лорънс на вахта. Той и още двама от екипажа стояха на палубата и се гушеха от другата страна на Темерер. Лорънс извика Мартин и го прати да донесе парцали. Сегашният дъжд се смесваше с пръски от океана, но за щастие те нямаха недостиг на прясна вода и кацата им беше пълна още отпреди бурята. Мартин, вкопчен с две ръце в осигурителните въжета, опънати по протежението на цялата палуба, бавно се добра до бъчвата, напои парцалите и ги върна обратно. Темерер не помръдна, когато Лорънс внимателно забърса солената коричка от носа му.

Необичайно и мрачно еднообразие бе покрило небето, не се отличаваха нито облаците, нито слънцето. Дъждът падаше на кратки, проливни изблици, които вятърът запращаше в лицата им, а от билото на вълните се виждаше единствено развълнуваното и завихрено море. Лорънс освободи Гранби, когато дойде Ферис, и си взе малко сухар и сирене. Не искаше да напуска палубата. С напредването на деня дъждът се засили, а температурите паднаха. Тежки напречни вълни блъскаха „Преданост“ и от двете страни, а едно внушително чудовище разби гребена си почти на височината на фокмачтата, при което водата се стовари на гърба на Темерер и го изкара с шок от неспокойния му сън.

Пороят прекатури неколцината летци наблизо, те се хванаха кой за каквото намери и се залюляха бясно. Лорънс хвана Портис точно преди курсантът да излети от ръба на палубата и го държа здраво, докато той не сграбчи осигурителното въже. Темерер се замята във веригите си, полубуден и паникьосан, и взе да вика Лорънс. Дъските в основата на скобите започнаха да поддават под силата му. Лорънс се опита да го успокои, докато се бореше да прекоси мократа палуба и пак да сложи ръка на лапата му.

— Това беше просто вълна, тук съм — викна той.

Темерер спря да се бори с оковите и легна, като дишаше тежко, но въжетата вече се бяха разтегнали. Веригата се разхлаби точно сега, когато им беше най-необходима, а морето беше прекалено бурно, да се опитват да затегнат възлите.

„Преданост“ пое още една вълна с кърмата си и се наклони опасно. Темерер се плъзна надолу с цялата си тежест и напъна още повече веригите. Инстинктивно заби нокти в палубата, за да се задържи на едно място, но само разцепи дъбовите дъски.

— Ферис, стойте при него — изрева Лорънс и се пусна надолу.

Вълните заливаха една след друга палубата. Той се премести опипом от едното на другото въже. Ръцете му търсеха напосоки всяка възможна опора.

Възлите бяха целите подгизнали и затегнати от дърпането на Темерер. Лорънс успяваше да ги раздвижи само когато въжетата се отпускаха в кратките паузи между вълните. Всеки сантиметър му костваше огромни усилия. Темерер лежеше възможно най-изравнен със земята — единствената помощ, която можеше да окаже. Останалото му внимание бе съсредоточено в задачата да се задържи на едно място.

Лорънс не виждаше никого, хвърчащите водни пръски закриваха цялата палуба. В момента съществуваха само въжетата, които прежулваха ръцете му, железните скоби и тялото на Темерер — една малко по-тъмна маса, очертана в мрака. Камбаната удари два пъти за първата следобедна вахта. Слънцето залязваше някъде далече зад облаците. С ъгълчето на окото си Лорънс видя да се приближават две фигури. В следващия момент до него коленичи Ледоус и се зае да му помага с въжетата. Ледоус дърпаше, докато Лорънс затягаше възлите. Двамата посрещаха вълните хванати един за друг и за железните скоби, докато накрая не напипаха металните брънки — бяха опънали веригата.

Воят на вятъра не им позволяваше да говорят. Лорънс просто посочи втората скоба при бака, Ледоус кимна и двамата тръгнаха натам. Лорънс водеше, като се придържаше за парапета. По-лесно бе да прескочат големите оръдия, отколкото да минат през средата на палубата. Една вълна отмина и това им даде миг спокойствие. Лорънс тъкмо пусна парапета, за да се покатери по първата каронада, когато Ледоус извика.

Лорънс се обърна, видя към главата му да лети някакво тъмно очертание и вдигна ръка да се предпази. Последва удар с ужасна сила, сякаш от ръжен. Докато падаше, той успя да се хване за оръдието и видя как над него преминава друга неясна сянка. Ледоус, с изписан на лицето ужас, полетя назад с вдигнати безпомощно ръце. В борда се разби още една вълна и Ледоус изчезна.

Лорънс се вкопчи в оръдието и се задави със солена вода, а краката му търсеха някаква опора. Ботушите му бяха пълни с вода и тежаха като камък. Косата му се бе разпиляла и той отметна глава, за да не му влиза в очите. Тогава успя да хване със свободната си ръка летящия към него лост. Зад него той потресено разпозна бледото лице на Фън Ли, изразяващо ужас и отчаяние. Фън Ли се опита да издърпа лоста за още един опит и двамата се сборичкаха, но Лорънс почти се просна на палубата, защото токовете му се хлъзгаха по мокрите дъски.

Вятърът беше третата страна в това сражение. Опитваше се да ги раздалечи и накрая постигна своята победа — лостът се изплъзна от изтръпналите от въжето пръсти на Лорънс. Фън Ли, който още стоеше на крака, се запрепъва с отворени ръце, сякаш за да прегърне порива на вятъра, но бе отвян зад парапета, в разпенените води и изчезна.

Лорънс се изправи и погледна зад борда. От Фън Ли и Ледоус нямаше и следа. Той дори не видя водната повърхност заради облаците мъгла, издигащи се над вълните. Никой друг не бе разбрал за кратката схватка. Зад него камбаната отбеляза обръщането на часовника.

Лорънс бе твърде объркан и изтощен, за да си обясни това смъртоносно нападение и не каза нищо, само съобщи лаконично на Райли, че са изгубили хора зад борда. Не знаеше какво друго да направи, а в момента имаше сили да мисли единствено за бурята. На следващата сутрин вятърът започна да отслабва и до началото на следобедната вахта Райли доби достатъчно увереност, че да прати хората да обядват, макар и на смени. До шестата камбана тежката облачна завеса се разкъса на парчета, слънчевата светлина заструи на широки, драматични ивици и всички матроси изпитаха дълбоко удовлетворение въпреки умората.

Стана им мъчно за Ледоус, който бе добряк и всеобщ любимец, но сякаш гибелта му бе дългоочаквана загуба, а не ужасна злополука. Тя само им доказа, че от самото начало причината за призрака е бил той и сега сътрапезниците му започнаха да разказват преувеличени истории за еротичните му прегрешения. Смъртта на Фън Ли мина без много коментари, за тях тя беше чисто съвпадение. Не го познаваха добре, пък и не можеше да се очаква друго, когато един чуждоземец, непривикнал с люшкането на кораба, беше излязъл да лудува по палубата по време на тайфун.

Морето продължаваше да се вълнува, но Темерер не можеше вече да търпи веригите. Лорънс му даде дума да го развърже веднага щом екипажът се върнеше от обяд. Възлите бяха набъбнали на жегата и се наложи въжетата да бъдат разсечени с брадви. Темерер отметна веригите от гърба си и те паднаха на палубата с тежко тупване, после обърна глава и издърпа със зъби мушаменото покривало. Изтръска се добре от водата, която се стичаше на вадички по кожата му, и каза войнствено:

— Отивам да летя.

Той се отблъсна и излетя без сбруя или компания, като остави всички със зяпнала уста. Лорънс направи неволен стъписан жест, който бе напълно безполезен и абсурден, и отпусна ръка, засрамен задето бе издал чувствата си. Темерер само разкършваше криле след дълго обездвижване, нищо повече — поне така си каза той. Беше дълбоко шокиран и потресен, но усещането беше притъпено. Изтощението затискаше емоциите му със задушаващата си тежест.

— От три дни стоите само на палубата — каза Гранби и го поведе внимателно надолу.

Пръстите на Лорънс бяха подпухнали и несръчни и не можеха да стиснат парапета на стълбата. Когато се подхлъзна, Гранби го сграбчи за рамото и той не успя да сподави възклицанието си. Мястото беше чувствително и пулсираше от първия удар с лоста. Гранби искаше веднага да го заведе при доктора, но Лорънс отказа.

— Само драскотина, Джон, предпочитам да не вдигам много шум около нея.

Тогава обаче му се наложи да обясни защо. Гранби го притисна и той разказа историята, макар и малко несвързано.

— Лорънс, това е възмутително! Този мъж се е опитал да ви убие, трябва да направим нещо — каза Гранби.

— Да — отвърна Лорънс, без да влага особен смисъл и се покатери в койката.

Очите му вече се затваряха. Той усети, че някой го завива с одеяло и светлината намалява, и нищо повече.

Събуди се с прояснена глава, въпреки че болките в тялото не бяха намалели, и побърза да стане от леглото. „Преданост“ газеше ниско във водата и той се досети, че поне Темерер се беше върнал. Сега, когато общото изтощение бе изчезнало, Лорънс се отдаде изцяло на тревоги. Както беше замислен, на излизане от каютата едва не падна върху Уилоуби, един от впрегачите, който спеше в коридора.

— Какво правите тук? — поиска обяснение Лорънс.

— Господин Гранби нареди да ви пазим на смени, сър — отвърна младежът с прозявка и потърка лице. — На палубата ли се връщате?

Лорънс напразно протестира. Уилоуби го последва по петите като усърдно овчарско куче по целия път до палубата. Темерер се надигна тревожно в мига, когато ги видя, и придърпа Лорънс, за да го заслони с тялото си, докато останалите летци се скупчиха зад гърба му. Явно Гранби не бе запазил тайната.

— Зле ли си ранен? — Темерер го подуши по цялото тяло с изваден и потрепващ език.

— Нищо ми няма, уверявам те, само една цицина на ръката — отвърна Лорънс и се опита да отмести дракона, но тайничко се радваше, че киселото му настроение поне за момента е отминало.

Гранби се мушна под паравана на тялото на Темерер и пренебрегна студения поглед на Лорънс.

— Готово, направихме си график за вахта. Лорънс, нали не мислиш, че случилото се е инцидент, или че той те е взел за някой друг?

— Не — Лорънс се поколеба, после неохотно се съгласи, — това не беше първият му опит. Тогава не заподозрях нищо, но вече съм почти сигурен, че след новогодишната вечеря той се опита да ме бутне по стълбите.

Темерер изръмжа дълбоко и с голяма мъка се въздържа да не забие нокти в палубата, която вече носеше дълбоките следи от мятането му по време на бурята.

— Радвам се, че е паднал зад борда — злобно каза той. — Дано са го изяли акули.

— А аз не се радвам — отвърна Гранби. — Така по-трудно ще докажем защо го е направил.

— Едва ли причината е била от лично естество — рече Лорънс. — Не съм разменил и десет думи с него, пък и да бях, той не би ме разбрал. Може да е полудял — добави той, но не особено убедено.

— Два пъти, а единият е посред тайфуна — каза с презрение Гранби. — Не, малко вероятно. Трябва да е действал по заповед, а това означава, че на дъното стои принцът или някой от другите китайци. Трябва спешно да разберем, преди да направят нов опит.

Темерер енергично подкрепи тази идея и от Лорънс се откъсна една тежка въздишка.

— Най-добре да повикаме Хамънд в каютата ми и да му разкажем — каза. — Той може да има някаква представа какви са мотивите им, освен това ще ни е нужен по време на разпитите.

Хамънд изслуша новината с видима и нарастваща тревога, но идеите му бяха от съвсем друго естество.

— Наистина ли предлагате да разпитаме брата на императора и неговата свита като банда обикновени престъпници, да ги обвиним в заговор за убийство, да изискаме алибита и доказателства? Мисията ни ще има толкова шансове за успех, колкото и ако драснете клечката на муниционния склад и потопите кораба. Даже повече, защото ако всички сме мъртви и на дъното на океана, няма да има повод за скандал.

— А вие какво предлагате? Да стоим и да им се усмихваме, докато накрая се докопат до Лорънс? — попита Гранби с нарастващ гняв. — Така май ще ви е най-удобно: ще остане един човек по-малко, който да възразява срещу връщането на Темерер, пък въздушният корпус да вземе да се обеси.

Хамънд се обърна към него:

— Първата ми грижа е за страната ни, а не за който и да е човек или дракон. Такава трябва да е и вашата, ако имате поне мъничко чувство за дълг…

— Достатъчно, господа — намеси се Лорънс. — Дългът ни е да затвърдим мира с Китай, а първата ни надежда трябва да бъде да постигнем това, без да изгубим Темерер. По тези въпроси не може да има спор.

— В такъв случай не може да предприемате такива действия — отсече Хамънд. — Дори да намерите някакво доказателство, какво очаквате да се случи? Да оковем принц Юнсин?

Той направи пауза, за да се овладее.

— Не виждам никаква логическа причина, нито доказателства, че Фън Ли не е действал сам. Казвате, че първото нападение е дошло след Нова година. Възможно е несъзнателно да сте го обидили по време на угощението. Може той да е бил фанатик, разгневен, че притежавате Темерер, или пък обикновен луд. А може напълно да грешите и това, всъщност, ми се струва най-вероятно. И двата инцидента са станали в неясни и хаотични условия. Първият е бил след употреба на алкохол, а вторият — посред буря…

— Замълчете, за бога! — грубо се обади Гранби, от което Хамънд зяпна. — Сега ще кажете, че Фън Ли е имал основателна причина да бута Лорънс по стълбите и да го напада с лост.

Самият Лорънс за момент бе загубил ума и дума при това нагло предположение.

— Сър, ако някоя от хипотезите ви е вярна, тогава няма защо да се боите от разследване. Фън Ли едва ли е успял да скрие лудостта или фанатизма си от своите сънародници, а ако съм го обидил, със сигурност е споделил с някого.

— Подобно разследване ще се приеме като дълбоко оскърбление към брата на императора, което ще предопредели успеха или провала ни в Пекин — отвърна Хамънд. — Не само не ви подкрепям, сър, а абсолютно ви забранявам. Ако направите такъв неблагоразумен опит, ще направя всичко по силите си да убедя капитана на кораба да ви арестува в името на краля.

С това Хамънд приключи разговора. Гранби затвори вратата след него с малко повече от необходимата сила.

— Никога не съм се изкушавал повече да разбия нечий нос. Лорънс, Темерер може да ни превежда, ако му водим китайците.

Лорънс поклати глава и посегна към гарафата. Бе превъзбуден и го знаеше, затова нямаше доверие на моментната си преценка. Той подаде чаша на Гранби, излезе със своята на кърмата, седна и се загледа в океана. В бака се разбиваха спокойни и тъмни петфутови вълни. Накрая той остави настрани чашата.

— Не, опасявам се, че трябва да се откажем, Джон. Колкото и да не харесвам методите на Хамънд, трябва да призная, че има право. Само си помислете какво ще стане, ако оскърбим императора с това разследване, а не намерим доказателство или логично обяснение…

— Ще трябва да се простим с шанса си да задържим Темерер — примирено довърши мисълта му Гранби. — Сигурно сте прав и засега трябва да го преглътнем, но, проклет да съм, ако ми харесва.

Темерер не можа да проумее решението им.

— Не ме е грижа, че нямаме доказателства — каза разгневено той. — Няма да стоя и да чакам той да те убие. При следващата му поява тук, аз ще го убия и това ще сложи точка.

— Не, Темерер, не можеш! — Лорънс беше ужасен.

— Убеден съм, че мога — възрази драконът. — Той сигурно няма да излезе отново на палубата — добави замислено, — но може да избия прозорците на кърмата и така да се добера до него. Или да му хвърлим бомба.

— Исках да кажа, че не бива — поправи се Лорънс. — Дори да имахме доказателство, не можем да го преследваме. Ще ни обявят война.

— Защо е толкова ужасно ние да го убием, но не и той да убие теб? — настоя Темерер. — Защо той не се бои от обявяването на война?

— Без подходящо доказателство правителството ни няма да предприеме мерки — каза Лорънс. Беше почти сигурен, че правителството нямаше да обяви война дори да разполагаше с доказателства, но прецени, че за момента този аргумент не му е от полза.

— Но нали не е позволено да търсим доказателства — отвърна Темерер, — а на мен не ми е позволено да го убия. Вместо това трябва да се държим учтиво с него, за да угодим на правителството. До гуша ми дойде от това правителство, което никога не съм виждал, но все настоява да върша неприятни неща и никому нищо добро не е сторило.

— Да оставим настрана политиката. Не можем да сме сигурни, че принц Юнсин има нещо общо с тази история — каза Лорънс. — Хиляди въпроси са без отговор. Защо му е да ме убива, защо би го възложил на прислужника си, а не на някого от стражите, дали все пак Фън Ли наистина не е имал някаква лична причина, за която не знаем нищо? Не може да се убиват хора само по подозрение, без да разполагаме с доказателства. Това е престъпление. После няма да се чувстваш никак добре, уверявам те.

— Напротив — измърмори Темерер и започна да гледа сърдито.

За огромно облекчение на Лорънс Юнсин не излезе на палубата в следващите няколко дни, което позволи страстите на Темерер да поутихнат. Когато най-после се появи отново, в държанието му нямаше никаква промяна. Той поздрави Лорънс с предишната сдържана вежливост и започна да рецитира поезия на дракона, който, въпреки вътрешната си съпротива, след известно време се заинтригува и забрави да гледа кръвнишки. Той просто не беше злопаметен по природа. Ако Юнсин изпитваше някаква вина, това не пролича по нищо и Лорънс започна да подлага на съмнение собствената си преценка.

— Може да съм се заблудил — каза нещастно на Гранби и Темерер, когато Юнсин си тръгна. — Детайлите вече ми се губят. В края на краищата, бях замаян от изтощение. Сигурно клетият човек е дошъл да ми помогне, а аз съм си измислил цялата история. С всеки изминал момент тя ми изглежда все по-невероятна. Абсурдно е братът на китайския император да се опитва да ме убие, не съм никаква заплаха за него. Накрая ще се съглася с Хамънд, че съм само един пияница и глупак.

— А аз не съм съгласен — отвърна Гранби. — Аз също не мога да открия логиката, но идеята, че на Фън Ли просто му се е дощяло да ви удари по главата, е пълна глупост. Ще продължим да ви охраняваме. Да се надяваме, че принцът няма да опровергае Хамънд.

Десета глава

Изминаха още три седмици без интересни събития, когато на хоризонта се появи остров Нови Амстердам. Темерер остана в захлас от групичките блестящи тюлени. Повечето от тях се припичаха мързеливо по плажовете, а по-енергичните идваха да играят в килватера на кораба. Те не се стесняваха от моряците, нито дори от войниците, които упражняваха мерника си на тях, но когато драконът влезе във водата, се разбягаха моментално. Дори онези от плажа бавно се затътриха по-надалече от водата.

Изоставеният Темерер направи обидено няколко кръгчета около кораба и се качи обратно на борда. С времето беше усъвършенствал тази маневра и сега „Преданост“ почти не се разлюля. Тюлените постепенно се върнаха и очевидно нямаха нищо против той да наднича от кораба, макар че се гмуркаха надълбоко, ако твърде много приближеше глава до водата.

Бурята беше отнесла кораба на юг, близо до четиридесетия паралел, и той почти не беше напреднал на изток. Това им струваше повече от седмица път.

— Единствената полза от това е, че мусонът най-после задуха — каза Райли, докато се консултираше с Лорънс над картите. — Оттук можем да се отправим директно към Холандските Източни Индии. Ще мине поне месец и половина, без да видим земя, но сега пратих лодките на острова и ще попълним запасите си с няколкодневен лов на тюлени.

От каците с осолено тюленско месо се носеше остра воня. Още две дузини прясно заклани животни висяха в клетки от подкрановите греди. На следващия ден, вече в открито море, китайските готвачи разфасоваха половината от тях на палубата и изхвърлиха разточително зад борда главите, опашките и вътрешностите. После сервираха на Темерер купчина леко запечени котлети.

— Не е зле, но с повечко пипер и може би още малко от печения лук — каза той с присъщата му вече придирчивост.

Нетърпеливи да му угодят, те веднага промениха блюдото по негов вкус. Той го погълна с удоволствие и се отпусна в дълга дрямка, без да съзнава, че е предизвикал неодобрението на корабния готвач и целия екипаж. Готвачите не почистиха след себе си и горната палуба остана подгизнала в кръв. Тъй като това се случи следобед, на Райли сърце не му даде да кара моряците да мият палубата за втори път този ден. Когато Лорънс и останалите старши офицери седнаха на вечеря, вонята бе нетърпима, а малките прозорци трябваше да останат затворени, за да не влиза острата миризма от останалите трупове, провесени навън.

За нещастие готвачът на Райли бе проявил разточителността на китайските си колеги. Основното ястие на масата бе един прекрасен златист пай. Цялата седмична дажба масло бе заминала за тестото, наред с последния пресен грах от Кейптаун, сервиран с купа горещ сос. Когато обаче разрязаха пая, ги лъхна специфичната миризма на тюленско и всички взеха само да чоплят в чиниите си.

— Няма смисъл — каза Райли с въздишка и върна съдържанието на чинията си в платото. — Джетсън, отнесете го в столовата на матросите. Ще бъде жалко да иде на вятъра.

Другите последваха примера му и се задоволиха с останалите ястия, но на масата остана тъжна празнина. Когато отнесе платото, стюардът бе чут да коментира на висок глас зад вратата „чужденците, които не знаят как да се държат цивилизовано и развалят апетита на другите“.

Когато отвориха една бутилка за утеха, корабът се друсна по странен начин, какъвто Лорънс досега не бе усещал. Райли веднага скочи към вратата, но Пърбек каза:

— Вижте там — и посочи през прозореца.

Веригата се люлееше свободно, а клетката с месото я нямаше. Всички се облещиха от изненада. После на палубата избухна суматоха от викове и крясъци и корабът рязко зави с щирборда под звуците на пушечни изстрели и пропукване на дърво. Райли побърза да излезе и останалите го последваха плътно по петите. Лорънс беше на стълбата, когато корабът отново се разтресе. Той се смъкна четири стъпала по-надолу и едва не събори Гранби.

Те изскочиха на палубата като изстреляни с катапулт. Пред тях лежеше кървав крак в обувка с катарама и копринен чорап — всичко, което бе останало от курсанта на вахта Рейнълдс. Още две тела бяха проснати на разцепената бордова ограда, очевидно пребити до смърт. Темерер седеше на драконовата палуба и се оглеждаше обезумяло. Останалите мъже на палубата се катереха по такелажа или тичаха към предната стълба, където се бутаха с желаещите да се качат матроси.

— Вдигнете флага! — каза Райли.

Той се опитваше да извиси глас над шума и скочи да задържи руля, като викна на помощ още няколко моряци. Кормчията Басън не се виждаше никакъв и корабът се отклоняваше от курса си. Движеше се равномерно, така че явно не бяха закачили риф, а нямаше и следа от други кораби. Хоризонтът беше чист.

— По местата в бойна готовност!

Звукът на барабана потуши всяка надежда да научат какво става, но това бе идеалният начин да се въведе ред сред паникьосаните мъже — най-спешната задача за момента.

— Господин Гарнет, моля, свалете лодките — силно викна Пърбек и дойде на средата на парапета, като намести шапката си. Той, както винаги, бе облякъл най-хубавите си дрехи за вечеря и сега изглеждаше много внушително. — Григс, Мастерсън, какво правите? — той се обърна към двама от моряците, които надничаха страхливо от рейките. — Грогът ви е спрян за седмица. Слезте и се стройте до оръдията си.

Лорънс си проби път по мостика. Вървеше срещу движението на мъжете, които сега тичаха към постовете си. Един от морските пехотинци подскачаше на един крак и се опитваше да нахлузи току-що лъснатия си ботуш, но ръцете му се хлъзгаха по мазната кожа. Мичманите при каронадите на кърмата се прескачаха един друг.

— Лорънс, Лорънс, какво става? — викна Темерер, когато го видя. — Бях заспал, какво се е случило?

„Преданост“ рязко се наклони на една страна и Лорънс бе запратен към перилата. В другия край на кораба бликна огромна струя вода, която падна с плисък на палубата. Над парапета се издигна чудовищна драконова глава — огромна, със зловещи оранжеви очи зад облата зурла и ципеста яка, оплетена в дълги, черни водорасли. От устата на създанието висеше нечия безжизнена ръка. То отвори паст, отметна назад глава и погълна остатъка, а зъбите му бяха окъпани в яркочервена кръв.

Райли даде команда за огън от оръдията на щирборда, а Пърбек събра екипажите от три оръдия около една от каронадите. Целта му бе да я насочат право към създанието. Те разхлабиха лафета, а най-яките мъже запънаха колелата. Бяха запотени и единственият звук, който издаваха, бе ниско ръмжене. Трудеха се с всички сили, но двайсеткилограмовото дуло не се поддаваше лесно на маневри.

— Огън, огън, шибани мамини синчета! — дрезгаво крещеше Макреди, докато зареждаше наново оръжието си.

Останалите войници дадоха един закъснял залп, но куршумите бяха безсилни. Шията беше покрита с плътно застъпени люспи в синьо и сребристо. Морският дракон изграка ниско и се хвърли върху палубата, като уби двама мъже на място и налапа трети. Писъците на Дойл се чуваха дори отвътре, а краката му ритаха бясно.

— Не! — викна Темерер. — Спри, arrêtez[30]! — и последва низ от думи на китайски.

Звярът го погледна без особен интерес и без признак, че разбира и захапа. Краката на Дойл паднаха безжизнени, пръскайки кръв във въздуха. Темерер застина в ужас, очите му се впериха в дъвчещите челюсти на чудовището и яката му прилепна плътно по врата му. Лорънс го извика по име и това го извади от транса. От морския звяр го деляха фокмачтата и гротмачтата. Той не можеше да го нападне направо, затова скочи от носа и полетя в кръг, докато не се озова зад гърба му.

Звярът обърна глава да проследи движението му и се извиси над водата, подпря източените си предни лапи на парапета на „Преданост“ и се повдигна. Между пръстите му с неестествено дълги нокти имаше опънати ципи. Тялото му беше много по-тясно от това на Темерер, но главата му бе по-едра, очите — колкото чинии, ужасни със своята невъзмутима, тъпа кръвожадност.

Темерер се гмурна, ноктите му се хлъзнаха по сребристата кожа, но той успя да намери опора, като обгърна тялото на съперника си с предните си лапи — въпреки дължината си то бе достатъчно слабо. Драконът отново издаде дълбок грачещ звук и се вкопчи в „Преданост“, а увисналата кожа на гърлото му трепереше при всеки вик. Темерер литна назад, като пляскаше бясно с криле. Обединените сили на двата звяра силно наклониха кораба и от най-ниските амбразури за оръдията, където започна да нахлува вода, се понесоха викове

— Темерер, пусни го — викна Лорънс. — Ще ни обърнеш.

Темерер се принуди да го пусне. Сега драконът сякаш искаше единствено да му избяга. Той се покатери на кораба, катурна рейките на гротмачтата и разкъса такелажа, като люлееше глава насам-натам. Лорънс видя удълженото си отражение в черната зеница, после звярът мигна с полупрозрачен клепач, който се плъзна надлъжно по очната ябълка, и продължи нататък. Гранби издърпа Лорънс към стълбата.

Тялото на създанието беше необикновено дълго, главата и предните му лапи изчезнаха под вълните от другата страна на кораба, а задните му части още не се бяха показали на повърхността. Люспите му се преливаха от тъмносиньо и мораво във всички цветове на дъгата, докато тялото му продължаваше да се вие напред. Лорънс никога не беше виждал животно дори с една десета от тези размери. Атлантическите дракони достигаха не повече от три и половина метра дължина дори в по-топлите крайбрежни води на Бразилия, а онези в Тихия океан се гмуркаха надълбоко, когато ги наближаха кораби, и от тях рядко се виждаше нещо друго, освен порещите водата перки.

Помощник-капитанът Саклър се качваше задъхано по стълбата с голяма остра лопата, широка осемнайсет сантиметра, завързана набързо за един прът — той бе плавал на китоловен кораб в южните морета, преди да го вербуват принудително във флота.

— Сър, кажете им да внимават. Боже, ще ни стегне в примка — викна на Лорънс, хвърли лопатата на палубата и скочи след нея.

Лорънс си спомни, че веднъж беше видял как един дракон се уви около тялото на риба меч и я удуши — това бе любимият им начин да преборят плячката си. Райли също чу предупреждението и викна на хората да вземат брадви и саби. Лорънс хвана една от първия кош, който му се изпречи, и започна да сече редом с дузина други мъже. Тялото обаче продължи да се извива. Те направиха рани в бледата сивкава подкожна мас, но въобще не стигнаха до плътта.

— Главата, внимавайте за главата — каза Саклър и зачака на парапета с вдигната остра лопата, а ръцете му стискаха дръжката и потреперваха нервно.

Лорънс остави брадвата и отиде да даде наставления на Темерер, който продължаваше да кръжи над кораба и се ядосваше, че не може да сграбчи дракона, докато е така вплетен в корабните мачти и такелаж. Главата на звяра отново се показа над водата, при това от същата страна, точно както ги предупреди Саклър. Намотаното тяло започна да се затяга, откъм „Преданост“ се нададе тътен, парапетът се пропука и поддаде под натиска. Оръдието на Пърбек беше в готовност.

— Готови, изчакайте да тръгне надолу…

— Спрете, спрете! — викна Темерер, но Лорънс не разбра каква е причината.

Пърбек не му обърна внимание и извика: „Огън!“. Оръдието изрева и гюлето излетя към водата, удари звяра по врата и продължи нататък, преди да потъне. Главата му се килна на една страна и се разнесе мирис на опърлено месо, но ударът не беше фатален. Животното само изгъргори от болка и стегна още повече хватката си. Пърбек дори не трепна, макар че тялото на дракона сега бе едва на крачка от него.

— Заредете оръдието — каза той, щом пушекът се разнесе, и мъжете се подготвиха за нов залп.

Изминаха най-малко три минути, докато отново открият огън. Затрудняваше ги неудобната позиция на оръдието и суматохата, настъпила от събирането на три екипажа.

Внезапно част от оградата на щирборда, която се намираше почти до оръдието, се пръсна под натиска. Разлетяха се назъбени трески, не по-малко опасни от артилерийски огън. Една се заби в рамото на Пърбек и ръкавът на куртката му моментално се напои с кръв. Червинс вдигна ръце към чирепа в гърлото си, издаде гъргорещ звук и се стовари върху оръдието. Дъфид с мъка се изправи от пода и не се отпусна въпреки забитата в челюстта му треска. Другият й край стърчеше под брадичката му и от него капеше кръв.

Темерер продължаваше да кръжи с ръмжене напред-назад над главата на дракона. Боеше се да нададе рев така близо до „Преданост“. Една вълна, подобна на онази, която бе разрушила „Валери“, щеше да потопи не само звяра, а и кораба им. Въпреки това Лорънс бе на ръба да му нареди да го направи. Мъжете размахваха брадвите като обезумели, но твърдата кожа им се опъваше, а „Преданост“ всеки момент щеше да пострада непоправимо. Ако се пропукаха гредите под палубата или, по-лошо, ако се изкривеше килът, имаше вероятност повече да не се доберат до пристанище.

Преди Лорънс да успее да викне, Темерер нададе нисък, разочарован писък, издигна се, после прибра криле и падна надолу като камък. Извади нокти и улучи главата на дракона, като го натисна под повърхността. От инерцията той самият също попадна под вълните и водата се обагри в кървавочервено.

— Темерер! — извика Лорънс и без да се замисли, се хвърли към потръпващото, виещо се тяло на дракона.

Наложи се почти да лази по хлъзгавата от кръвта палуба. Покатери се на парапета, а оттам — на веригите на гротмачтата. Гранби посегна да го хване, но го изпусна.

Той си хвърли ботушите във водата. Нямаше ясен план. Почти не можеше да плува, а нямаше нож или пистолет. Гранби се опита да се покатери при него, но не успя да се задържи прав, защото корабът се мяташе напред-назад като детска люлка. Внезапно по сребристото тяло на дракона пробяга мощна тръпка, но не се видя нищо друго. Задните му крака и опашката изскочиха конвулсивно на повърхността, после пак потънаха във водата със страховит плясък и движението замря.

Темерер изплува над водата като шамандура. Отскачаше нагоре и отново се цопваше, кашляше, давеше се и плюеше. Целите му челюсти бяха в кръв.

— Мисля, че е мъртъв — каза той между опитите да си поеме дъх и бавно доплува до кораба.

Не се качи на борда, само се облегна, дишайки тежко, и се отпусна на водната повърхност. Лорънс се покатери до него по дървените орнаменти и започна да го гали колкото за негово, толкова и за свое собствено успокоение.

Темерер бе прекалено изтощен, да се качи веднага на борда. Лорънс закара Кейнс с една от малките лодки, за да го прегледа на място. Имаше няколко драскотини, в една от раните му се беше забил грозен, нащърбен зъб, но нищо сериозно. Кейнс обаче отново преслуша гърдите на дракона, погледна строго и каза, че в белите му дробове е влязла вода.

Темерер се покатери на борда след немалко насърчения от страна на Лорънс и причини нови повреди по парапета. „Преданост“ потъна повече от обикновено отчасти заради неговата преумора, отчасти заради собственото си жалко състояние.

Дори лорд Пърбек, който толкова държеше на външния вид на кораба, не сгълча Темерер за пукнатата бордова ограда. Вместо това драконът бе посрещнат с уморени, но искрени възгласи на одобрение.

— Положи глава на една страна — каза Кейнс, когато Темерер се нагласи на палубата.

Драконът изръмжа недоволно. Много му се спеше, но се подчини. Наведе се несигурно и с измъчен глас се оплака от замайване, но все пак успя да изкашля известно количество солена вода. След като угоди на Кейнс, той се настани по-стабилно и се сви на кълбо.

— Ще хапнеш ли нещо? — попита Лорънс. — Нещо прясно? Овца? Ще кажа да я приготвят по твой вкус.

— Не, Лорънс, не мога да сложа нищо в уста — каза Темерер с приглушен глас, защото главата му беше скрита под крилото, и една тръпка премина между лопатките му. — Моля те, кажи им да го махнат.

Тялото на дракона продължаваше да лежи проснато на „Преданост“. Главата бе изплувала на повърхността от страната на бака и сега звярът се виждаше с цялата си внушителност. Райли прати хора с лодки, за да го измерят от носа до опашката. Беше над седемдесет и пет метра, поне два пъти по-дълъг от най-големия Копър Регал, за който Лорънс беше чувал. Именно затова бе успял да се увие около целия кораб, макар че тялото му беше по-малко от шест метра в диаметър.

— Киао, морски дракон — така го нарече Сун Кай, когато излезе на палубата да види какво се бе случило. Той ги информира, че подобни създания има и в Китайско море, но обикновено са по-малки.

Никой не предложи да го изядат. Когато приключиха с измерванията и китайският поет, по съвместимост и художник, го нарисува, отново заработиха секирите. Саклър даваше тон и размахваше опитно острата си брадва, а Прат преряза дебелия брониран стълб на гръбнака с три тежки удара. След това останалата работа свършиха собственото му тегло и бавното движение на „Преданост“. Останалата плът и кожа се разкъсаха със звук на сцепен плат и двете половини се плъзнаха в различни посоки.

Трескава работа закипя във водата около тялото. Акули и други риби се заеха с главата, яростна битка се зароди около кървавите разсечени краища на двете половини.

— Да потегляме по-бързо — каза Райли на Пърбек.

Гротът, платната на бизана и околният такелаж бяха грубо разпокъсани, но фокмачтата бе непокътната, освен няколкото заплетени въжета, и те успяха да опънат няколко малки платна.

Оставиха тялото да се носи по водата зад гърба им и потеглиха. След час то вече не бе нищо повече от сребриста линия в далечината. Палубата бе измита, изтъркана с пемза и изплакната с чиста вода, която мъжете помпаха с голям ентусиазъм. Дърводелецът и помощниците му се заеха да подменят рейките на гротмачтата и бизана.

Платната бяха понесли най-големи щети. Донесоха резервния брезент от трюма, но Райли побесня, когато видя, че е наяден от плъхове. Закърпиха го надве-натри, но слънцето вече залязваше и се наложи да оставят екипирането с новия такелаж за сутринта. Мъжете бяха освободени за вечеря и си легнаха без обичайната проверка.

Лорънс, още босоног, си взе малко кафе и сухари от Роланд и остана при Темерер, който продължаваше да лежи смирено и без апетит. Лорънс се опита да го извади от унинието, притесни се да не би да има скрити рани, но Темерер само каза:

— Не съм ранен, не съм болен, нищо ми няма.

— Тогава защо си толкова потиснат? — колебливо попита Лорънс. — Беше чудесен днес и спаси кораба.

— Просто убих животното, не виждам повод за гордост — отвърна Темерер. — То не беше враг, не отбраняваше някаква кауза. Дойде само защото беше гладно, а после ние го подплашихме с изстрели и това беше причината да ни нападне. Ще ми се да имаше начин да му обясня, за да си иде.

Лорънс се изненада. Не му беше хрумнало, че в очите на Темерер морският дракон може да не е страховито чудовище.

— Темерер, този звяр нямаше нищо общо с драконите — каза му той. — Той не говореше, нямаше разум. Прав си, дойде да търси храна, но всяко животно ловува.

— Защо говориш така? — попита Темерер. — Той не знаеше английски, френски или китайски, но беше създание на океана. Как да научи човешки езици, щом не живее сред хора? На негово място аз също нямаше да ги разбирам, а не съм лишен от разум.

— Ти самият видя, че то беше съвсем неразумно — каза Лорънс. — Изяде четирима от екипажа ни, уби други шестима. Мъже, не тюлени или други безсловесни зверове. Това беше нечовешка… нецивилизована постъпка — поправи се той след лошия избор на думи. — Никой досега не е опитомявал морски дракон, дори китайците.

— С това ми казваш, че ако едно създание не служи на хората и не живее според техните обичаи, то не е интелигентно и може спокойно да бъде убито — яката на Темерер потрепна и той предизвикателно вдигна глава.

— Съвсем не — рече Лорънс, докато се чудеше как да го успокои. За него равнодушието в погледа на животното бе достатъчно красноречив факт. — Казвам само, че ако беше разумно, щеше да е в състояние да се научи да общува и ние щяхме да сме чували за него. В края на краищата, много дракони избират да живеят без гледачи и отказват да разговарят с хора. Рядкост е, но все пак се случва и не е причина да смятаме драконите за неразумни същества — и той се зарадва, че е намерил подходящ пример.

— А какво става с тези дракони? — попита Темерер. — Какво ще стане с мен, ако откажа да се подчиня? Нямам предвид на една-единствена заповед, а да откажа да служа във въздушния корпус.

Досега говореха принципно. Този неочакван конкретен въпрос стресна Лорънс и даде на разговора една по-рискована насока. За късмет моряците бяха приключили с опъването на платната и се бяха събрали на бака, където разиграваха порционите си грог на зарове. Шепата останали на пост летци пък си приказваха тихичко до бордовата ограда. Нямаше вероятност някой да е дочул тези думи и Лорънс бе благодарен за това. Другите можеше да ги изтълкуват погрешно и да решат, че драконът е нелоялен. Той лично не вярваше, че съществува опасност Темерер да пожелаела напусне корпуса и приятелите си. Помъчи се да отговори спокойно:

— Неопитомените дракони живеят съвсем спокойно сред природата. Ако пожелаеш, може да идеш при тях. Има една голяма колония при залива Кардиган в Северен Уелс. Много било красиво.

— Ами ако не искам да живея там, а някъде другаде?

— Как ще се изхранваш? — попита Лорънс. — Добитъкът се отглежда от човека.

— Щом човекът е затворил всички овце в кошари и не е оставил нито една в дивата природа, не е редно да се оплаква, ако понякога си вземам от тях — отвърна Темерер. — Но дори и да го прави, винаги мога да си уловя риба. Какво ще стане, ако реша да живея край Дувър, да летя свободно, да се храня с риба и да не закачам чуждите стада? Хората ще ми позволят ли?

Лорънс твърде късно забеляза, че са нагазили в опасни води и горчиво съжали, че е насочил разговора в тази посока. Той отлично знаеше, че никой не би оставил Темерер да живее така. Хората се ужасяваха от идеята сред тях да има дракон на свобода, макар и напълно предсказуем. Възраженията им щяха да са многобройни и основателни, но от гледна точка на Темерер това бе несправедливо ограничаване на свободите му. Лорънс не знаеше как да отговори, без да накърни чувството му за справедливост. Драконът разбра смисъла на мълчанието му и кимна.

— Отново ще ме оковат и отведат насила — каза Темерер. — Ще ме принудят да живея в резерват и ще ме спрат, ако се опитам да го напусна. Това важи за всички дракони. Струва ми се — мрачно добави той, а в гласа му имаше нотка на потиснат гняв, — че сме точно като робите. Понеже сме по-малко на брой и сме по-големи и опасни, получаваме великодушно отношение, докато те търпят жестокости, но не сме свободни също като тях.

— Мили боже, не е така — каза Лорънс и се изправи.

Той остана ужасен и смутен от тази забележка, както и от собствената си слепота. Зачуди се дали Темерер не се беше стреснал от веригите за буря и дали подобни мисли не бяха минавали и преди през ума му. Не му се вярваше да са резултат единствено от последната битка.

— Не е така, обвиненията ти са напълно неоснователни — повтори Лорънс.

Знаеше, че не е в състояние да спори с дракона по доста философски въпроси, но точно тази идея бе абсурдна и той се чувстваше задължен да го покаже на Темерер, само да можеше да намери подходящите думи.

— Все едно да кажеш, че аз съм роб, защото се подчинявам на заповедите на адмиралтейството. Ако откажа, ще ме уволнят и най-вероятно обесят, но това не означава, че съм роб.

— Ти сам си избрал флота и въздушния корпус — каза Темерер. — Ако пожелаеш, може да се уволниш и да идеш другаде.

— Така е, но тогава ще ми се наложи да си търся друго препитание, в случай че нямам капитал. Всъщност, ако не искаш да служиш в корпуса, имам достатъчно пари да ти купя имение на север или в Ирландия и да го населя с добитък. Там ще живееш както ти харесва и никой няма да възрази.

Лорънс си отдъхна, когато Темерер се замисли за тази възможност. Войнственият пламък в очите му изчезна, опашката му постепенно престана да се мята нервно и той отново се сви на изящна спирала. Завитите рогове на яката на врата му спокойно се отпуснаха.

Камбаната удари осем пъти и моряците оставиха играта на зарове. Мъжете на новата вахта дойдоха на палубата, за да изгасят последните фенери. Ферис се качи по стълбата с прозявка на уста, следван от няколко матроси, които още търкаха сънено очи. Бейлсуърт поведе предишната смяна към каютите и мъжете казаха:

— Лека нощ, сър, лека нощ, Темерер.

Докато минаваха, мнозина от тях потупаха приятелски дракона.

— Лека нощ, господа — отвърна Лорънс, а Темерер изръмжа нежно.

— Господин Трип, мъжете може да спят на палубата, ако желаят — чу се гласът на Пърбек откъм кърмата.

Нощта се настани на кораба, мъжете с радост налягаха по бака, положиха глави на въжетата или си подложиха навити ризи. Цареше мрак с изключение на самотния фенер, който примигваше от другия край на кораба, и звездите в небето. Нямаше луна, но Магелановите облаци и дългата мъгла на Млечния път бяха забележително ярки. Настъпи тишина. Летците също лежаха покрай парапета на бака и бяха толкова сами, колкото бе възможно на един кораб. Лорънс отново седна и се облегна на Темерер. В мълчанието на дракона имаше известно очакване.

— Но ако го направиш — каза накрая, сякаш разговорът въобще не беше прекъсвал, но без предишната разгорещеност, — ако ми купиш имот, това отново ще е твое дело, а не мое. Ти ме обичаш и си готов на всичко, за да ми осигуриш щастие. Какво обаче ще прави някой дракон като клетия Левитас с капитан от типа на Ранкин, който не се интересува от добруването му? Не разбирам много добре какво е капитал, но съм сигурен, че нито имам, нито има как да си го набавя.

Той вече не беше толкова измъчен, но звучеше уморен и някак тъжен. Лорънс каза:

— Ти си имаш скъпоценности. Само медальонът ти струва близо десет хиляди лири, а той е подарък и никой не може да оспори собствеността ти над него.

Темерер наведе глава да огледа бижуто. Лорънс му купи този медальон с по-голямата част от паричната награда за фрегатата „Дружба“, от която плениха яйцето. По платината бяха останали дребни вдлъбнатини и драскотини, но Темерер не можеше да се раздели задълго с висулката, за да ги полират. Перлата и сапфирите обаче бяха все така великолепни.

— Това ли било капитал? Скъпоценностите? Значи затова са толкова хубави. Само че, Лорънс, това отново е подарък, а не нещо, което съм спечелил сам.

— Наистина, на никого не му е хрумвало да предложи заплата или пари от военната плячка на драконите, но това не е от липса на уважение. Просто парите изглеждат безполезни за вас.

— Безполезни са, защото не ни пускат да ходим никъде и няма къде да ги похарчим — отвърна Темерер. — Сигурен съм, че ако имах пари, нямаше да мога да вляза в магазина, за да си купя скъпоценности и книги. Та вие ни смъмряте дори когато сами си вземаме храна от обора.

— Но това не е защото сте роби, а защото хората се притесняват от вас, а трябва да се съблюдава общественият интерес — каза Лорънс. — Какъв е смисълът да влезеш в някой магазин, щом продавачът ще избяга?

— Не е честно да понасяме ограничения заради чуждите страхове, когато не сме направили нищо нередно. Не може да не го виждаш и ти, Лорънс.

— Наистина не е справедливо — призна неохотно Лорънс, — но хората се страхуват от драконите, независимо колко им обясняваме, че са безобидни. Такава е човешката природа. Може да е глупаво, но няма да се промени. Съжалявам, приятелю — и той погали Темерер, — ще ми се да имах по-добри отговори. Мога само да добавя, че каквито и препятствия да ти създава обществото, аз не те смятам за роб и с радост ще ти помагам да ги преодоляваш.

Темерер изпусна една дълбока въздишка, но потърка нежно муцуна в Лорънс и го заслони с крилото си. Повече не спомена темата, а попита за най-новата им книга — френски превод на „Приказки от 1001 нощ“, която бяха намерили в Кейптаун. Лорънс се зарадва, че го оставиха да се измъкне, но не му олекна. Имаше чувството, че не се е справил със задачата да помири Темерер с едно положение, което досега смяташе, че го удовлетворява.

III

Единадесета глава

16 юни 1806 г.

„Преданост Макао

Джейн,

Моля те да ми простиш дългото мълчание и краткостта на тези няколко реда, но в момента само тях мога да си позволя. В последните три седмици не разполагах с време да хвана перото. Откакто отплавахме от пролива Банка, ни замъчи маларийна треска. Аз избегнах болестта, както и повечето от хората ми, за което, според Кейнс, трябва да благодарим на Темерер. Високата му телесна температура очевидно прогонвала заразните изпарения, причиняващи маларията, и близостта ни с него ни е предпазила.

Това обаче увеличи задълженията ни. Капитан Райли остана на легло почти от самото начало, лорд Пърбек също бе повален от болестта и аз стоя на вахта, заедно с третия и четвъртия лейтенант на кораба, Франке и Бекет. Двамата са енергични млади мъже. Франке влага огромно старание, но в никакъв случай не е подготвен да управлява кораб с размерите на „Преданост “, нито да поддържа дисциплината сред екипажа. Опасявам се, че той заеква, което обяснява привидната му липса на възпитание на масата, която отбелязах преди време.

Тъй като е лято и Кантон е затворен за хора от Запада, утре сутрин ще пуснем котва в Макао. Там корабният лекар се надява да намери хининова кора, за да попълни запасите ни, а аз — някой случаен британски кораб, който да отнесе писмото ми в Англия. Това ще е последната ми удобна възможност, защото по милост на принц Юнсин получихме разрешение да продължим на север до залива Джъли, затова може да пристигнем в Пекин през Тянсън. Ще спестим страшно много време, но тъй като западни кораби обикновено не се допускат на север от Кантон, няма надежда да срещнем британски плавателни съдове.

По пътя насам вече отминахме три френски търговски кораба — повече, отколкото съм свикнал да виждам в тази част на света. Вярно е обаче, че последното ми посещение в Кантон беше преди седем години и днес чуждестранните кораби са далеч по-многобройни.

В момента над пристанището се е спуснала тъмна мъгла и далекогледът е безполезен, затова не мога да съм сигурен, но ми се струва, че там има и един военен кораб, макар че вероятно е холандски, а не френски. Със сигурност не е от нашите. „Преданост “ естествено не е в опасност, защото се намира под протекцията на имперската корона, която французите няма да се осмелят да пренебрегнат. Опасявам се обаче, че е възможно Франция да има собствено посолство, а това ще подкопае нашата мисия.

По въпроса за предишните ми подозрения не мога да кажа нищо ново. Нямаше други опити, въпреки че оределите ни редици биха улеснили едно подобно начинание. Започвам да се надявам, че Фън Ли се е ръководил от някакъв свой загадъчен мотив, а не от чужда повеля.

Камбаната удари, време е да излизам на палубата. Пращам ти цялата си обич и уважение, завинаги твой покорен слуга,

Уилям Лорънс

Мъглата се задържа и през нощта, докато „Преданост“ плаваше към пристанището на Макао. Дългият криволичещ бряг, ограден от спретнати квадратни постройки в португалски стил и редица новопосадени фиданки, действаше успокоително с познатия си вид. Повечето джонки, с още свити платна, можеше да минат за малки лодки на порт във Фуншал или Портсмут. Дори облите планини в зелени премени, които изплуваха от сивата мъгла, щяха да бъдат съвсем на място във всяко средиземноморско пристанище.

Темерер се беше изправил в нетърпеливо очакване, но накрая се отказа да гледа и легна недоволно на палубата.

— Въобще не изглежда различно — разочаровано каза той. — Освен това не виждам други дракони.

„Преданост“ наближаваше порта, обвит в гъст облак, и отначало формата му не се виждаше ясно от брега. Корабът се очерта едва когато мудното слънце проби през мъглата. На влизане в пристанището вятърът отмести облаците от носа му. Тогава забелязаха нещо изненадващо. Лорънс и преди бе акостирал в тази колония и очакваше да ги посрещне известно оживление, може би засилено от внушителните размери на кораба, рядко срещани в района. Той обаче се стъписа от шума, който сякаш изригна откъм брега.

— Тиен Лун, Тиен Лун!

Виковете се понесоха над водата и голям брой пъргави джонки се стекоха да ги пресрещнат. Тълпяха се нагъсто и неведнъж се удариха една в друга и в „Преданост“, въпреки виковете, с които екипажът се мъчеше да ги пропъди.

От брега потеглиха още лодки, докато моряците спускаха котва с огромна предпазливост, наложена от близостта на нежеланите посетители. Лорънс се изненада от китайските жени, които наизлязоха по плажа със странна ситнеща походка. Някои бяха с богати и елегантни рокли, всички водеха малки деца и бебета и се тълпяха във всяка свободна гемия, без да пазят тоалетите си. За късмет вятърът беше умерен, а водното течение — слабо, иначе нестабилните, претоварени лодки със сигурност щяха да се преобърнат и да донесат смъртта на мнозина. Сега обаче те доплуваха близо до „Преданост“ и жените вдигнаха децата над главите си, сякаш махаха с тях за поздрав.

— Защо го правят, за бога?

Лорънс не бе виждал подобна проява. Предишният му опит с китайките показваше, че те много се пазят от погледите на западните мъже. Той дори не подозираше, че са толкова многобройни в Макао. Странното им поведение днес започна да привлича вниманието на западняците и на брега, и на палубите на другите кораби, акостирали в пристанището. Лорънс с тревога забеляза, че оценката му от предишната вечер не е била погрешна — в пристанището имаше два френски военни кораба. И двата бяха красиви и спретнати. Единият имаше две палуби и шейсет и четири оръдия, а по-малкият беше тежка фрегата с четиридесет и осем.

Темерер наблюдаваше случващото се с огромен интерес и пръхтеше развеселен при вида на някои от бебетата. Бяха много смешни в тежките си бродирани рокли, като наденички в коприна и злато, и предимно плачеха от недоволство, че ги размахват във въздуха.

— Ще ги попитам — каза той и се наведе през парапета, за да говори с една от по-напористите жени.

Тя бе избутала съперничка, за да осигури място на джонката за себе си и своето отроче — дебело момченце на около две години, което, неизвестно как, бе успяло да запази безропотно, флегматично изражение на кръглобузото си лице, въпреки че го навираха почти в устата на Темерер. Когато чу отговора й, драконът примигна и пак седна.

— Не съм сигурен, защото тя звучи по малко по-различен начин — каза той, — но мисля, че са дошли да видят мен.

Той обърна глава с престорено равнодушие и се зае тайно, както очевидно смяташе, да търка кожата си с муцуна, чистейки я от несъществуващи петънца. Продължи да подхранва суетата си, като се настани на по-видно място, изправи глава, разтърси криле и ги остави да паднат небрежно покрай тялото му. Яката му бе широко отворена от възбуда.

— На късмет е да видиш Селестиал — явно Юнсин смяташе това за всеизвестен факт, но все пак разшири обяснението си. — Иначе няма къде да го видят, защото са прости търговци.

Той презрително обърна гръб на спектакъла.

— Ние с Лиу Бао и Сун Кай ще отидем до Гуангджоу, за да се срещнем с управителя и вицекраля на провинцията и да пратим известие на императора за пристигането си — каза той, като употреби китайското име за Кантон и застина в очакване, затова Лорънс се принуди да му предложи да вземат корабната баржа.

— Позволете да ви напомня, Ваше Височество, че очакваме да стигнем Тянсън след три седмици. Помислете дали да не отложите известията за столицата.

Лорънс имаше предвид, че ще си спестят известни усилия — разстоянието бе повече от хиляда мили. Юнсин обаче даде да се разбере, че това предложение му се струва скандално и показва липса на дължимото към трона уважение. Лорънс бе принуден да се извини. Оправда се с непознаването на местните обичаи, но това не умилостиви принца. Накрая Лорънс с радост качи тримата дипломати на баржата, макар че за тях с Хамънд остана само малката корабна лодка, за да стигнат до срещата си на брега. Голямата лодка вече бе заета с превозването на нови запаси от вода и добитък.

— Мога ли да ви донеса нещо, което ще ви облекчи, Том? — попита Лорънс, надничайки в каютата на Райли.

Райли надигна глава от възглавницата и махна с изнемощяла, прежълтяла ръка.

— Много по-добре съм, но не бих отказал малко портвайн, стига тук да намерите бутилка с прилично качество.

Имам чувството, че устата ми е изтръпнала от този ужасен хинин.

Успокоен донякъде, Лорънс отиде да се сбогува с Темерер, който бе накарал мичманите и куриерите хубаво да го почистят, въпреки че това беше излишно. Китайските посетители набраха смелост и започнаха да хвърлят на борда цветя, както и други, не толкова безобидни предмети. Лейтенант Франке се яви пребледнял пред Лорънс и в тревогата си забрави да заеква.

— Сър, хвърлят запален тамян на кораба. Моля ви, накарайте ги да спрат.

Лорънс се качи на драконовата палуба.

— Темерер, моля те, кажи им да не хвърлят запалени предмети. Роланд, Дайър, наблюдавайте ги. Ако метнат още нещо, което носи опасност от пожар, веднага го изхвърлете обратно. Надявам се да имат достатъчно здрав разум, че да не запалят фойерверки — добави той, но не много уверено.

— Аз ще ги спра — обеща Темерер. — Ще провериш ли дали има къде да кацна на брега?

— Да, но не съм обнадежден. Селището е разположено на не повече от десет квадратни километра и е плътно застроено — отвърна Лорънс. — Може обаче да прелетим над него, че дори и над Кантон, стига мандарините да не възразят.

Английската фабрика се издигаше с лице към главния плаж, така че не бе трудна за откриване. Насъбралото се множество бе привлякло вниманието на комисарите и те пратиха посрещачи. Предвождаше ги висок, млад мъж в униформа на частната войска на Източноиндийската компания. Набиващите се на очи бакенбарди и орловият нос му придаваха хищнически вид, който се засилваше от будния блясък в очите му.

— Майор Херетфорд, на вашите услуги — каза той с поклон. — Може ли да отбележа, сър, че дяволски се радваме да ви видим — добави с войнишка прямота, щом влязоха вътре. — Шестнайсет месеца. Вече бяхме започнали да мислим, че никой няма да реагира.

Лорънс си спомни с неприязън за конфискуваните от Китай кораби на Източноиндийската компания. Той почти бе забравил случката, разсеян от пътуването и зает със собствените си грижи за положението на Темерер. Тя обаче едва ли бе останала скрита от погледите на англичаните в колонията и те сигурно бяха прекарали следващите месеци в нетърпение да отвърнат на жестоката обида.

— Значи не сте предприели никакви действия? — попита Хамънд със загриженост, стигаща почти до страх, с която наново спечели антипатията на Лорънс. — Това щеше да е много вредно за нас.

Херетфорд го изгледа косо.

— Да, комисарите решиха, че обстоятелствата налагат да умилостивим Китай и да изчакаме официална реакция.

От тона му не оставаше съмнение какво е личното му мнение по въпроса. Лорънс изпита съчувствие, въпреки че иначе нямаше високо мнение за частната войска на компанията. Херетфорд обаче изглеждаше умен и компетентен, а неколцината му подчинени демонстрираха добра дисциплина — оръжията им бяха поддържани, а униформите изрядни, въпреки нетърпимата жега.

Кепенците в залата бяха спуснати и не допускаха жаркото слънце отвън. Веялки раздвижваха влажния, душен въздух. Щом приключиха запознанствата, бяха поднесени чаши с кларет, охладен с лед от избата. Комисарите се наеха да пратят пощата в Англия. След тази първоначална размяна на любезности, започна деликатен, но настойчив разпит за целта на мисията.

— Ние естествено се радваме да чуем, че правителството е компенсирало капитани Местис, Холт и Грегсън, както и Компанията, но едва ли ще преувелича, ако кажа, че този инцидент нанесе огромни щети на цялата ни дейност.

Сър Джордж Стонтън говореше тихо, но твърдо. Беше началник на комисарите въпреки сравнително младата си възраст, получил поста по силата на дългогодишния си опит с тази нация. Като дванайсетгодишно момче бе придружил мисията на Макартни заедно с баща си и беше сред малцината англичани, които владееха свободно езика.

Стонтън им описа още няколко случая на лошо отношение и добави:

— Опасявам се, че това е напълно типично. Наглостта и алчността на администрацията несъмнено се увеличи, при това единствено спрямо нас. Холандия и Франция не се сблъскват с подобно държание. Жалбите ни, които преди се разглеждаха с известна степен на уважение, днес се отхвърлят най-безцеремонно и дори ни навличат неприятности.

— Почти ежедневно се тревожим да не ни наредят да напуснем — добави господин Гротинг-Пайл. Беше представителен мъж, с разрошена от енергичното веене с ветрилото бяла коса. — Без да обиждам майор Херетфорд и хората му — кимна той към офицера, — ще ни бъде много трудно да противостоим на това искане, а французите с радост ще помогнат на Китай да го приведе в действие.

— И ще завземат нашите структури, когато се изтеглим — додаде Стонтън и всички закимаха с глави. — Пристигането на „Преданост“ обаче ни поставя в различно положение. Възможността за съпротива…

Тук се намеси Хамънд.

— Сър, трябва да ви прекъсна. Няма шанс да въвлечете „Преданост“ в дейности срещу Китайската империя, никакъв шанс. Простете се незабавно с всякакви подобни мисли.

Той говореше много решително, въпреки че бе най-младият на масата след Херетфорд. Настъпи осезаемо охладняване на атмосферата, но Хамънд не му обърна внимание.

— Основната ни цел е да възстановим благоразположението на китайския двор към нашата нация и да предотвратим евентуален съюз между Китай и Франция. В сравнение с това всички останали планове са маловажни.

— Господин Хамънд — каза Стонтън, — не мога да повярвам, че такъв съюз е възможен, нито че ще е толкова голяма заплаха, колкото си въобразявате. Китайската империя не е като западните военни сили, колкото и да са внушителни за окото на лаика размерите и броя на драконите й — при тази забележка Хамънд се изчерви, вероятно несъзнателно. — Китайците нямат военни интереси в европейските работи. За тях е въпрос на политика да си дават вид, че не ги вълнува случващото се отвъд техните граници, дори това да не е така.

— Не може да не ви прави впечатление фактът, че са стигнали дотам да пратят принц Юнсин в Англия. Това е знак, че може да бъде постигната промяна в политиката, ако стимулът е достатъчен — хладно каза Хамънд.

Следващите няколко часа те поспориха с нарастваща учтивост по този и много други въпроси. Лорънс трудно задържаше вниманието си върху разговора, който бе щедро гарниран с имена, събития и интереси, за които той не знаеше нищо. Говореха за някакво недоволство сред селяните и размирици в Тибет, за търговския дефицит и нуждата от отваряне на повече китайски пазари, за трудностите с инките при южноамериканския маршрут.

Лорънс може и да не бе способен да си направи собствени изводи от този разговор, но той му послужи за друго. Нарасна убедеността му, че макар Хамънд да бе идеално информиран, мнението му за ситуацията бе коренно противоположно по всички въпроси от това на комисарите. Когато стана въпрос за церемонията котау, Хамънд я сметна за маловажна — естествено, че щяха да изпълнят ритуала на коленичене и с това се надяваха да изтрият обидата, нанесена от предишната делегация, когато лорд Макартни отказа да се поклони. Стонтън възрази разгорещено.

— Ако приемем това условие, без да получим отстъпка в замяна, само ще паднем още повече в техните очи. Отказът му не е бил безпричинен. Церемонията е предназначена за пратеници на подчинени държави, васали на китайския трон. Щом веднъж сме отказали на това основание, сега не можем да я изпълним, без да изглежда, че се огъваме пред възмутителното им отношение. Това ужасно ще навреди на каузата ни, защото ще ги окуражи да продължат в същия дух.

— Признавам, че нищо няма да навреди повече на каузата ни от преднамереното незачитане на обичаите на една силна и древна нация на нейна собствена територия, понеже не отговарят на нашия етикет — каза Хамънд. — Победата по тази точка може да бъде постигната само чрез загубата по всяка друга, както доказа пълният неуспех на мисията на лорд Макартни.

— Трябва да ви напомня, че португалците се проснаха на пода не само пред императора, но и пред неговия портрет и писма и изпълниха всяко искане на мандарините, а мисията им също се провали — отвърна Стонтън.

На Лорънс не му харесваше идеята да лази пред когото и да е, бил той и император, но не само личните му предпочитания го караха да клони към мнението на Стонтън. Смяташе, че подобно унижение би вдъхнало отвращение дори у човека, изискал този жест, и щеше да извика още по-надменно отношение. На вечеря той седна отляво на Стонтън и по време на неангажиращият им разговор се убеди докрай в добрата му преценка, което го накара още повече да се усъмни в тази на Хамънд.

Накрая те се сбогуваха и се върнаха на брега, за да чакат лодката.

— Най-тревожна е новината за френския дипломат — каза Хамънд повече на себе си. — Дьо Гиние е опасен. Ще ми се Бонапарт да бе пратил друг!

Лорънс не отговори. Той съзнаваше с неприязън, че има същото отношение към самия Хамънд и ако можеше, с радост би го заменил.

Принц Юнсин и придружителите му се върнаха късно на следващия ден, но когато му поискаха позволение да продължат пътуването или дори само да излязат от пристанището, той категорично отказа и настоя „Преданост“ да изчака по-нататъшни инструкции. Откъде и кога щяха да дойдат те, той не каза. Междувременно местните лодки продължиха поклонението си и през нощта, като осветяваха пътя си с големи хартиени фенери.

На другата сутрин Лорънс се събуди много рано от шума на избухнала свада пред вратата. Роланд звучеше ожесточено, въпреки ясния си, висок тембър. Говореше на смесица от английски и китайски, който бе започнала да учи от Темерер.

— Какъв е този проклет шум? — викна той.

Тя надникна през вратата. Отвори само толкова, колкото да се покажат окото и устата й. Над рамото й един от китайските слуги жестикулираше нетърпеливо и се мъчеше да се докопа до дръжката на вратата.

— Това е Хуанг, сър. Нервничи, защото принцът ви викал веднага на палубата, нищо че му казах, че сте си легнали чак след среднощната вахта.

Лорънс въздъхна и потърка лице.

— Благодаря, Роланд, кажи му да влезе.

Още нямаше желание да става. Късно през нощта поредната посетителска лодка, карана от един по-скоро предприемчив, отколкото умел млад мъж, бе подхваната странично от една вълна. Неправилно пуснатата й котва излетя и удари „Преданост“ отдолу. В трюма зейна доста голяма дупка, а току-що купеното жито стана цялото във вода. В същото време малката лодка се преобърна и въпреки че брегът не беше далече, пътниците, в своите тежки копринени одежди, не можеха да изплуват сами и трябваше да бъдат вадени на светлината на фенери. Нощта бе дълга и уморителна и Лорънс бе стоял буден до малките часове, да се разправя с неразборията. Сега напръска лицето си с престоялата вода в легена, неохотно облече куртката си и тръгна към палубата.

Темерер разговаряше с някого. Лорънс трябваше да погледне два пъти, за да осъзнае, че събеседникът също е дракон, но такъв, какъвто никога не бяха виждали.

— Лорънс, това е Лун Ю Пинг — каза Темерер, когато Лорънс се качи при тях. — Тя ни донесе пощата.

Когато застана с лице към нея, Лорънс видя, че главата й е почти на нивото на неговата. Тя беше по-дребна от кон, с широко, обло чело, муцуна с формата на стрела и невероятно дълбок гръден кош, като на хрътка. На гърба й можеше да се качи само дете. Нямаше юзда, само деликатен нашийник от жълта коприна и злато, а от него висеше фина мрежа, като метална ризница, която покриваше плътно гърдите й и се закрепяше със златни халки за предните й лапи и нокти.

Мрежата беше позлатена и ярко контрастираше с бледозелената й кожа. Крилете бяха в по-тъмен нюанс на зеленото, на тънки златисти ивици. Изглеждаха необичайно — дори прибрани на гърба й, дългите краища се влачеха по земята като шлейф.

Темерер повтори думите си на китайски и събеседничката му се поклони. Лорънс отвърна с поклон, впечатлен от възможността да се намира на нивото на очите на един дракон. След тези формалности женската протегна глава напред, взе да го души отблизо и го огледа с огромен интерес от глава до пети. Очите й бяха много големи и воднисти, кехлибарени на цвят и с плътни клепачи.

Хамънд стоеше и разговаряше със Сун Кай и Лиу Бао, които преглеждаха някакво доста любопитно писмо. Беше дебело и с множество печати, а черното мастило бе щедро нашарено с червено. Юнсин стоеше малко встрани и четеше второ официално писмо, написано с големи, разкривени знаци върху свитък хартия. Той не го подаде на другите, а го нави и прибра, и чак тогава се присъедини към тях. Хамънд се поклони и отиде да предаде новините на Лорънс.

— Наредиха корабът да продължи към Тянсън, а ние да се придвижим по въздуха — каза той. — Настояват да потеглим незабавно.

— Наредиха? — попита объркано Лорънс. — Не разбирам. Откъде дойдоха тези заповеди? Не може вече да има отговор от Пекин, принц Юнсин прати известие само преди три дни.

Темерер се обърна с този въпрос към Пинг, която наведе глава и отговори с плътен, нетипичен за женска глас, който проехтя някъде дълбоко от гръдния й кош.

— Тя казва, че е донесла съобщението от предавателната станция в Хъюан, на четиристотин ли[31] оттук и полетът е малко над два часа — преведе той. — Не знам обаче какво разстояние е това.

— Една миля се равнява на три ли — каза Хамънд и се намуси, докато пресмяташе.

Лорънс се оказа по-бърз в сметките и зяпна учудено Ю Пинг. Ако не преувеличаваше, значи бе прелетяла повече от сто и двайсет мили. С това темпо, ако куриерите летяха на смени, наистина можеха да донесат съобщение от Пекин, който бе на две хиляди мили оттам. Това беше забележително.

Юнсин дочу разговора и каза нетърпеливо:

— Съобщението ни беше с висок приоритет, затова го пратихме по нефритени дракони и, разбира се, получихме отговор. Императорът каза думата си и не бива да отлагаме повече. Кога най-бързо можем да потеглим?

Лорънс успя да се отърси от изумлението и възрази, че за момента не може да напусне „Преданост“, а трябва да изчака възстановяването на Райли. Усилията му бяха напразни. Юнсин въобще не успя да реагира, защото Хамънд взе да протестира шумно.

— Няма да обиждаме императора по този начин — каза той. — „Преданост“ ще остане тук, докато капитан Райли стъпи на крака.

— За бога, това само ще влоши ситуацията — нетърпеливо отговори Лорънс. — Половината екипаж вече изгина от треската, не искам другата половина да дезертира.

Но доводът беше железен, особено когато получи подкрепата и на Стонтън, който дойде да закуси с Лорънс и Хамънд на кораба.

— Майор Херетфорд и хората му ще окажат цялата нужна подкрепа на капитан Райли — каза Стонтън, — но съм съгласен, че тук много държат на етикета и пренебрегването му се смята за обида. Умолявам ви, тръгнете незабавно.

След тази подкрепа Лорънс склони, но първо се посъветва с Франке и Бекет, които смело се обявиха за подготвени да поемат командването, и посети Райли в каютата му.

— В края на краищата, корабът не е на док и вече има достатъчно припаси. Франке спокойно може да прибере лодките и да държи хората на борда — посочи Райли. — За съжаление ще пристигнем след вас, но аз вече съм по-добре, както и Пърбек. Ще потеглим в първия удобен момент и ще се срещнем с вас в Пекин.

Това обаче само доведе до нови проблеми. Събирането на багажа вече беше започнало, когато Хамънд, след предпазливо подпитване, научи, че китайската покана не беше за всички. Лорънс по необходимост се приемаше за притурка на Темерер, Хамънд беше представител на краля и бе допуснат, макар и неохотно, но идеята екипажът на дракона да дойде бе отхвърлена с ужас.

— Никъде не отивам без екипажа, който да охранява Лорънс — отсече Темерер, котата чу за проблема.

Той съобщи това на Юнсин с недоверчив тон и за да придаде тежест на думите си, седна тежко на палубата, уви опашка около себе си и доби непоклатим вид. Скоро бе предложен компромисният вариант Лорънс да избере десет души от своя екипаж. Те щяха да бъдат превозени от други китайски дракони и така достойнството на Темерер нямаше да пострада.

— За какво по-напред ще стигнат десет души в центъра на Пекин, това ми обяснете — язвително каза Гранби, когато Хамънд дойде с предложението. Той още не бе простил на дипломата за отказа му да разследва нападенията над Лорънс.

— А за какво очаквате да ви стигнат сто, в случай на истинска атака от имперската армия, това ми обяснете? — отвърна Хамънд с не по-малко сарказъм. — Във всеки случай, повече няма да постигнем. Положих много усилия да извоювам и това.

— Значи ще трябва да се съобразим — Лорънс дори не вдигна поглед. Той подреждаше дрехите си и оставяше настрана онези, които бяха твърде износени при пътуването. — По-важният въпрос е „Преданост“ да бъде закотвен на такова разстояние, което Темерер ще може да прелети с лекота. Сър — и той се обърна към Стонтън, който бе дошъл по покана на Лорънс, — мога ли да ви убедя да придружите капитан Райли, стига работата ви да го позволява? Заминаването ни ще го остави без преводачи и авторитета на дипломатите. Загрижен съм за трудностите, с които той може да се сблъска по пътя си на север.

— Изцяло на ваше разположение съм — кимна Стонтън.

Хамънд не изглеждаше напълно доволен, но при тези обстоятелства нямаше как да възрази. Лорънс тайничко се зарадва, че намери този дипломатичен начин да се сдобие със съюзник като Стонтън, нищо че щеше да пристигне със закъснение.

Гранби естествено щеше да замине, затова Ферис трябваше да поеме командването на останалия екипаж. Изборът на придружителите беше мъчително занимание. Лорънс не искаше да изглежда, че протежира някого, нито можеше да остави Ферис без най-добрите мъже. Накрая той се спря на Кейнс и Уилоуби от наземния екипаж — свикнал бе да разчита на мнението на лекаря и въпреки че нямаше да носят сбруята, искаше да вземе със себе си поне един впрегач, за да наставлява впрягането на Темерер при евентуален спешен случай.

Лейтенант Ригс прекъсна обсъжданията с пламенна молба да замине заедно с четиримата си най-добри стрелци.

— Тук нямат нужда от нас, имат си морски пехотинци. Ако се случи нещо, пушките ще ви свършат идеална работа — каза той.

Това бе вярно от гледна точка на тактиката, но стрелците бяха най-буйните измежду младите офицери и Лорънс се колебаеше дали да ги вземе в императорския двор след като бяха прекарали почти седем месеца в морето. Една обида на китайска дама щеше да предизвика силно възмущение и той щеше да раздвоява вниманието си с това да ги държи изкъсо.

— Нека вземем господата Дън и Хакли — каза Лорънс накрая. — Разбирам аргументите ви, господин Ригс, но искам стабилни хора за тази работа, хора, които няма да кривнат от пътя. Знаете за какво говоря, нали? Много добре. Джон, ще вземем още Блайт и Мартин от топмените.

— Остават още двама — рече Гранби, добавяйки имената в списъка.

— Не мога да взема и Бейлсуърт, на Ферис ще му трябва стабилен втори лейтенант — каза Лорънс, след като взе предвид и последните си лейтенанти. — Вместо него ще вземем Тероус от белмените. Последен ще е Дигби. Той е малко млад, но се представя добре, а този опит ще му е от полза.

— Ще ги строя на палубата до петнайсет минути, сър — и Гранби се изправи.

— Добре, и ми пратете Ферис — каза Лорънс, докато пишеше заповедите. — Господин Ферис, разчитам на добрата ви преценка — продължи той, когато дойде изпълняващият длъжността на втори лейтенант. — Няма как да предвидим и една десета част от онова, което може да се случи. Подготвих ви списък с официални нареждания, в случай че аз и господин Гранби не се завърнем. Първата ви грижа трябва да е безопасността на Темерер, после тази на екипажа и благополучното му завръщане в Англия.

— Слушам, сър — отвърна Ферис със сведен поглед и прие запечатания пакет. Той не се опита да измоли да го включат в пътуването, а напусна каютата с нещастно отпуснати рамене.

Лорънс си досъбра багажа. За щастие още в началото на пътуването той бе отделил настрани най-хубавата си куртка и шапка и ги беше увил в хартия и мушама на дъното на сандъка. Беше ги пазил за делегацията. Сега се преоблече в коженото палто и тежкия шаячен панталон за летене. Те бяха запазени, от една страна заради здравината си, но и защото не бяха носени по време на това плаване. Само две от ризите му бяха подходящи за събитието. Той сложи и няколко кърпи за врата, а останалото събра в малко вързопче и го сложи в скрина на каютата.

— Бойн — извика, когато подаде глава през вратата и видя един моряк да сплита мързеливо някакво въже. — Бихте ли качили това на палубата?

Щом се погрижи за моряшкия сандък, той нахвърли няколко думи за майка си и Джейн и занесе писмата на Райли. Малкият ритуал само засили усещането, което го бе обладало, че е в навечерието на битка.

Мъжете го посрещнаха строени на палубата. Разнообразните им сандъци и дисаги вече бяха натоварени на лодката. По-голямата част от багажа на дипломатите оставаше на борда, след като Лорънс отбеляза, че ще им трябва почти ден да го разтоварят. Дори и така, вещите им от първа необходимост тежаха повече от целия багаж на летците. Юнсин беше на драконовата палуба и подаде едно запечатано писмо на Лун Ю Пинг. Изглежда, не виждаше нищо необичайно в това да го повери лично на дракона без ездач. Женската прие писмото с опитен жест. Хвана го деликатно между дългите си нокти и го пъхна в златната ризница на гърдите си.

След това тя се поклони на него, после на Темерер и си тръгна с патешка походка, затруднена от дългите криле. В края на палубата тя ги разпери широко, плесна и литна във въздуха с невероятен скок. Размаха ожесточено криле и само след секунда се превърна в малка точица на хоризонта.

— О — Темерер се впечатли при тази гледка, — тя лети много високо. Никога не съм се издигал толкова нагоре.

Лорънс също остана впечатлен и я наблюдава известно време с далекогледа. След няколко минути тя окончателно изчезна от погледа им, макар че денят беше ясен. Стонтън дръпна Лорънс настрана.

— Може ли да направя едно предложение? Вземете децата. Ако съдя по опита си от момчешките години, те ще се окажат полезни. Присъствието на деца изразява мирни намерения, а китайците дълбоко уважават синовните връзки, независимо дали са кръвни или при осиновяване. Спокойно може да се представите за техен настойник, а аз ще убедя китайците да не ги включват в общата бройка.

Роланд дочу разговора и двамата с Дайър моментално застанаха пред Лорънс с блеснали и обнадеждени погледи, пълни с няма молба. След кратко колебание той каза:

— Е, ако китайците не възразят да увеличим групата…

Това им беше достатъчно. Те изчезнаха под палубата, за да си вземат багажа, и се върнаха още преди да бяха приключили преговорите за тяхното включване.

— Все пак ми изглежда нелепо — каза Темерер, опитвайки безуспешно да сниши глас. — С лекота мога да нося всички вас и целия багаж от лодката. Ако трябва да летя успоредно с друг дракон, ще се забавим много повече.

— Съгласен съм с теб, но нека не подновяваме този разговор — уморено каза Лорънс и погали дракона по носа. — Това ще отнеме повече време, отколкото ще спестим с всеки друг вид транспорт.

Темерер го побутна утешително и Лорънс затвори очи за момент. Мигът на покой след трите напрегнати часа го изпълни с умората от предишната нощ на безсъние и препускане напред-назад.

— Готов съм — каза той и се стегна, защото там беше и Гранби.

Лорънс си сложи шапката и кимна на екипажа. Мъжете козируваха, някои дори промърмориха „Успех“ и „На добър час“.

Той се ръкува с Франке и прекрачи борда под шумния акомпанимент на гайди и барабани. Останалите мъже вече бяха в лодката. Юнсин и другите дипломати слязоха с боцманския стол и се настаниха на кърмата, на сянка под един навес.

— Много добре, господин Трип, да потегляме — каза Лорънс на флотския курсант и отплаваха.

Високите, полегати стени на „Преданост“ се отдалечиха, когато те вдигнаха грота и поеха с южния вятър към величествената делта на Перлената река.

Дванадесета глава

Те не последваха естествените извивки на реката към Уампоа и Кантон. Вместо това поеха по един източен ръкав, който отиваше в град Донгуан. Ту се носеха с вятъра, ту гребяха срещу слабото течение. От двете страни на реката се редуваха обширни квадратни оризища, яркозелени от свежите стръкове, които започваха да се подават над водната повърхност. Зловонната миризма на тор бе надвиснала като облак над реката.

Лорънс дрема почти през целия път. Смътно долавяше безплодните опити на хората си да пазят тишина. Резултатът от свистящото им шъткане беше, че нарежданията трябваше да се повтарят по три пъти, като тонът ставаше все по-висок. Всяка случайна грешка, например малко по-тежко изпускане на въжето или препъване в някоя от седалките, извикваше поток от ругатни и заповеди за тишина, които обикновено вдигаха шум повече от всичко останало. Въпреки това той спа, или изпадна в подобно състояние. На моменти отваряше очи и поглеждаше нагоре, за да се увери, че силуетът на Темерер все още лети над главите им.

Събуди се от един по-дълбок сън едва след мръкване. Платната бяха свити, а след минута лодката леко се чукна в дока и това извика обичайните тихи моряшки ругатни. Единствената светлина идваше от техните фенери и на нея те видяха широка стълба, която водеше надолу към водата.

Най-ниските стъпала изчезваха под повърхността на реката, а от двете й страни се виждаха неясните очертания на изтеглените на пясъка джонки.

Откъм брега към тях се запъти шествие от фенери. Местните явно бяха предупредени да очакват пристигането им. Големите сияйни сфери от оранжево-червена коприна, опъната на деликатни бамбукови рамки, ясно се отразяваха във водата. Носачите им се пръснаха равномерно покрай стените във внимателна процесия. Изведнъж на лодката се качиха голям брой китайци, хванаха какъвто багаж им попадне и взеха да го прехвърлят през борда с бодри възгласи и без да искат позволение.

Първоначалната реакция на Лорънс бе да възнегодува, но нямаше причина. Цялата операция се извършваше с достойна за възхищение експедитивност. Един писар се бе настанил в основата на стъпалата с малка масичка в скута и описваше различните пакети, докато те минаваха покрай него, като наред с това надлежно ги маркираше. Лорънс стана и се помъчи да раздвижи врата си с малки движения на всяка страна. Направи го тайно, за да не се протяга непристойно. Юнсин вече бе слязъл от лодката и сега се намираше в малката шатра на брега. Отвътре се чуваше гръмкият глас на Лиу Бао и думата, която Лорънс вече знаеше, че означава „вино“. Сун Кай пък беше на брега и говореше с местния мандарин.

— Сър — рече Лорънс на Хамънд, — ще бъдете ли така добър да попитате къде е кацнал Темерер?

Хамънд разпита някои от мъжете на брега, намръщи се и каза полугласно на Лорънс:

— Казаха, че той е отведен в Шатрата на тихите води и че ние ще прекараме нощта другаде. Моля ви, възразете ми на висок глас, за да имам оправдание да започна спор с тях. Не бива да позволяваме да ни отделят от него.

Лорънс, който щеше да вдигне голям шум и без да го бяха подканяли, сега се затрудни да изиграе сцена по поръчка. Отначало се запъна, после каза с висок, но неуверен глас:

— Трябва веднага да видя Темерер, за да се уверя, че е добре.

Хамънд се обърна към китайците с извинителен жест и заговори настоятелно. Лорънс се постара да устои на намръщените им погледи и да изглежда твърд и непреклонен. Чувстваше се нелепо и в същото време беше ядосан. Накрая Хамънд се върна с доволен вид и каза:

— Отлично. Съгласиха се да ни заведат при него.

Лорънс изпита облекчение, кимна и се обърна към корабния екипаж.

— Господин Трип, тези господа ще ви покажат къде ще спите. Ще разговарям с вас утре, преди да потеглите обратно към „Преданост“ — каза той на флотския курсант, който докосна почтително шапка, и се качи по стълбата.

Без много разискване Гранби събра мъжете в свободен строй и всички тръгнаха по широкия, павиран път, като следваха подскачащия фенер на водача. Лорънс мярна от двете страни множество малки къщи. Дълбоки бразди от колелета прорязваха паветата и острите им краища с годините бяха станали загладени и обли. Той беше напълно буден след дългата дрямка през деня, но все пак в разходката през чуждоземната тъма имаше нещо нереално — меките, черни ботуши на водача, които почти не издаваха звук по камъните, издигащият се от комините на близките къщи дим, приглушената светлина, процеждаща се през комарниците на прозорците, женският глас, подхванал непозната песен.

Най-после стигнаха до края на широкия прав път и китаецът ги поведе по голямата стълба на една шатра и между масивните кръгли пилони от боядисано дърво. Покривът беше толкова високо, че формите му се губеха в мрака. В полузатвореното пространство отекваше ниското похъркване на дракони, жълтеникавата светлина на фенера се отразяваше в люспи и се разпръскваше във всички посоки, сякаш покрай тясната пътека в центъра бяха струпани планини от съкровища. Хамънд несъзнателно застана плътно до групичката им и дъхът му секна, когато фенерът освети полуотворено драконово око, превръщайки го в диск от блестящо злато.

Повървяха още малко и се озоваха в открита градина. Някъде в мрака се чуваше ромон на река и шепот на широки листа. Тук спяха още няколко дракона. Единият се бе изтегнал на пътеката. Водачът го смушка с пръта на фенера и той неохотно се отмести, без дори да отвори очи. Те изкачиха още няколко стъпала до една друга шатра, по-малка от първата. Тук най-накрая намериха Темерер. Лежеше самичък в просторната кънтяща зала.

— Лорънс? — каза той, като вдигна глава при влизането им и го подуши радостно. — Ще останеш ли? Много е странно отново да спим на сушата. Имам чувството, че земята се люлее.

— Разбира се — каза Лорънс и мъжете от екипажа налягаха наоколо, без да се оплакват.

Нощта беше приятно топла, а подът бе направен от инкрустирани дървени квадрати, изгладени от годините и не много твърди. Лорънс зае обичайното си място върху предния крак на Темерер. Беше свеж, след като спа през целия път и каза на Гранби, че поема първата вахта.

— Нахраниха ли те? — попита той Темерер, щом се настаниха.

— О, да — отвърна сънено драконът. — Печено прасенце, много голямо, и малко задушени гъби. Въобще не съм гладен. В края на краищата полетът не беше тежък и не видях нищо интересно преди залез. Само онези водни полета, които отминахме, бяха много необичайни.

— Това са оризища — каза Лорънс, но Темерер вече спеше и скоро захърка.

Звукът несъмнено бе по-силен в пределите на тази шатра, въпреки че нямаше стени. Нощта бе много тиха и за щастие комарите не бяха чак такава напаст — явно не ги привличаше сухата жега на драконовите тела. Нямаше ориентир за времето, защото небето бе скрито от погледа и Лорънс изгуби представа за часа. Спокойствието на нощта не бе прекъснато от нищо, само един звук откъм двора привлече вниманието му — един дракон се приземи и обърна към тях млечно-перлени очи, които отразяваха лунната светлина като котешки. Той обаче не доближи шатрата, а тихичко изчезна в мрака.

Гранби се събуди за своята смяна на вахта и Лорънс се нагласи да спи. Той също усещаше познатата стара илюзия, че земята се движи. Тялото помнеше полюшването на океана дори сега, след като той беше зад гърба им.

Той се стресна и се събуди. Пищните цветове над главата му изглеждаха странни, докато той не осъзна, че гледа в декорацията на тавана. Всяко късче дърво бе боядисано и емайлирано в блестящи, ярки цветове и позлата. Той се изправи и се огледа с интерес наоколо. Кръглите пилони бяха боядисани в червено и изправени върху квадратни постаменти от бял мрамор, а покривът бе най-малко на трийсет фута над главите им. Темерер нямаше да се затрудни да влезе.

От предната част на шатрата се разкриваше изглед към двора, който бе по-скоро интересен, отколкото красив. Имаше лъкатушещ път от сиви и червеникави павета, камъни и дървета с необичайна форма и естествено дракони. Пет дракона се бяха изтегнали на поляната и спяха в различни пози, с изключение на един, който вече беше буден и усърдно се чистеше край голямото езеро, което обхващаше североизточния край на градината. Драконът беше сивкаво-син, не много по-различен от настоящия цвят на небето, и върховете на четирите му лапи бяха боядисани по доста любопитен начин в яркочервено. Той довърши сутрешния си тоалет под погледа на Лорънс и излетя.

Повечето дракони в двора бяха от подобни породи, но силно се различаваха по размери, по точния нюанс на цвета и по броя и разположението на рогата. Някои бяха с гладки гърбове, други имаха гребени от шипове. Скоро от голямата южна шатра излезе един много различен на вид дракон. Беше по-едър и пурпурночервен с обагрени в златисто нокти и яркожълт гребен, който се спускаше от рогатата му глава надолу по гръбнака. Той пи от езерото и се прозина широко, разкривайки два реда дребни, но опасни зъби, сред които имаше четири извити кучешки. На изток и запад от двора тръгваха по-тесни коридори, които свързваха двете шатри, а стените им бяха осеяни с малки проходи. Червеният дракон отиде до един от тях и извика нещо.

След минута оттам излезе една жена. Тя търкаше лице и мрънкаше нечленоразделно. Лорънс я видя и погледна засрамено встрани — беше гола до кръста. Драконът я бутна силно и я събори в езерото. Ефектът несъмнено бе живителен. Тя се изправи ококорена и плюеща вода, после енергично се накара на самодоволния дракон и се върна в прохода. Излезе пак след няколко минути и вече бе напълно облечена. Беше с подплатен къс жакет от тъмносин памук с широки ръкави и обточен с червени ленти. Носеше сбруя, изработена също от плат — коприна, както реши Лорънс. Хвърли я без чужда помощ върху дракона, докато продължаваше да нарежда на висок глас с кисело изражение. Това напомни на Лорънс за Бъркли и Максимус, макар че Бъркли не бе изговорил толкова много думи в целия си живот, но все пак взаимоотношенията им бяха също толкова непочтителни.

Щом нагласи сбруята, китайската авиаторка се качи на борда и двамата отлетяха без повече церемонии към задачите, които ги очакваха през деня. Вече всички дракони започваха да се размърдват. От шатрата излязоха други три от червените, а от коридорите надойдоха още хора — мъже от изток и още няколко жени от запад. Темерер потрепна под Лорънс и също отвори очи.

— Добро утро — каза той с прозявка, после огледа с ококорени очи пищната декорация наоколо и суетнята в двора. — Не знаех, че тук има толкова много дракони, нито че мястото е толкова внушително — изрече малко нервно. — Надявам се да са добронамерени.

— Сигурен съм, че ще са много благосклонни, щом разберат, че идваш толкова отдалече — отвърна Лорънс и слезе, та драконът да може да се изправи. Въздухът беше тежък от влагата, небето продължаваше да е сиво и несигурно. Той си помисли, че отново ще стане жега. — Трябва да се напиеш хубаво с вода — каза. — Нямам представа колко често ще спираме днес за почивка.

— Сигурно си прав — неохотно каза Темерер и излезе на двора.

Внезапно глъчката спря напълно. Драконите и техните водачи го загледаха открито, после започнаха да се отдалечават от него. За миг Лорънс се почувства потресен и обиден, но тогава видя, че всички, дракони и хора, се кланяха до земята. Те просто му бяха направили път да стигне до езерото.

Тишината бе пълна. Темерер неуверено премина покрай редиците дракони и отиде на езерото. Пи някак припряно и набързо и се оттегли в шатрата. Едва тогава се възобновиха различните дейности, но с много по-малко врява и много повече тайно надзъртане.

— Много мило, че ми направиха място да пия — каза Темерер почти с шепот, — но ми се ще да не ме зяпаха така.

Драконите изглеждаха склонни да се помайват, но накрая потеглиха един по един. Изключение бяха няколкото животни в напреднала възраст, с помътнели в краищата люспи, които налягаха да се препичат по камъните. Междувременно Гранби и останалите от екипажа се бяха събудили и бяха наблюдавали спектакъла с такъв интерес, какъвто другите дракони проявиха към Темерер. Сега станаха и се заеха да пооправят дрехите си.

— Предполагам, ще пратят някого за нас — каза Хамънд, като опъваше без особен резултат намачканите си бричове.

Той бе облечен официално, за разлика от летците, които носеха дрехите си за път. Точно в този момент Йе Бин, един от младите китайски прислужници от кораба, се появи в двора и помаха, за да привлече вниманието им.

Закуската не беше по вкуса на Лорънс — оскъдна оризова каша с парчета сушена риба и отвратително обезцветени яйца, сервирана с мазни парчета хрупкав и ронлив хляб. Той отмести настрана яйцата и се насили да изяде останалото, следвайки съвета, който по-рано бе дал на Темерер. Беше готов на всичко за една свястна порция яйца с бекон. Лиу Бао го бодна в ръката с клечките за хранене, посочи яйцата и направи някаква забележка. Той ядеше собствените си с очевидна охота.

— Защо ли изглеждат толкова противно? — тихо попита Гранби, докато мнително човъркаше своите яйца.

Хамънд разпита Лиу Бао и отговори също толкова мнително:

— Казва, че това са яйца на хиляда години.

Той се оказа по-смел от останалите, вдигна едно парче и го изяде. Сдъвка го, глътна го и се замисли, докато те чакаха мнението му.

— Има вкус на мариновано — каза той. — В никакъв случай не е развалено.

Той пробва още едно парче и накрая изяде цялата си порция. Лорънс, от своя страна, не се докосна до бледите жълто-зелени парчета.

Бяха ги довели в нещо като банкетна зала недалеч от драконовата шатра. Моряците вече бяха там и се присъединиха към закуската, като се хилеха някак злобно. Бяха не по-малко доволни от останалите летци, че няма да са във вихъра на приключението, и не можеха да се сдържат да не коментират качеството на храната, която очакваше занапред избраните. След закуска Лорънс се сбогува с Трип.

— И не забравяйте да кажете на капитан Райли, че всичко е тип-топ. Използвайте точно тези думи — рече той.

С капитана се бяха уговорили, че всяко друго съобщение, без значение колко оптимистично звучеше, би означавало, че има някакъв проблем.

Отвън ги чакаха две каруци с впрегнати в тях мулета. Бяха грубовато издялани и със сигурност много друсаха. Багажът беше тръгнал по-рано. Лорънс се качи и се вкопчи здраво, докато каручката тракаше по пътя. Улиците не бяха много по-интригуващи на дневна светлина — много широки, но павирани със стари обли камъни, чийто хоросан в преобладаващата част бе изтъркан. Копелетата на каруцата се движеха през дълбоките кални бразди между камъните и подскачаха по неравния калдъръм.

Навсякъде кипеше оживление. Хората ги оглеждаха с огромно любопитство и често оставяха работата си, за да повървят известно време след тях.

— А това дори не е голям град? — Гранби се огледа с интерес и се опита да си направи сметка. — Хората са ужасно много за едно провинциално градче.

— По последните ни данни населението на страната е близо двеста милиона души — каза разсеяно Хамънд, докато си водеше записки в един дневник. Лорънс поклати глава при тази ужасяваща цифра. Населението на Англия бе десет пъти по-малко.

Той силно се учуди при гледката на дракон, който вървеше по улицата в срещуположната посока. Беше от синьо-сивите. Носеше необичайна копринена сбруя с издаден нагръдник и когато го задминаха, видяха, че по петите го следват три малки — две от същата порода и едно червено. Те бяха вързани за сбруята му като на каишка.

Този дракон не беше единственият на улицата. Скоро минаха покрай една военна база. На двора маршируваше малка рота пехотинци в сини униформи, а зад оградата стояха два от едрите червени дракони. Те разговаряха и възклицаваха над играта на зарове на своите капитани. Никой не им обръщаше особено внимание. Забързаните селяни отминаваха, без да ги погледнат, а ако нещо препречеше пътя им, прескачаха през лапите на животните.

Темерер ги чакаше на едно открито поле с двама от синьо-сивите дракони, които носеха нагръдници, а слугите ги товареха с багаж. Другите дракони шушукаха помежду си и гледаха косо Темерер. Той изглеждаше смутен и страшно се зарадва на Лорънс.

Натоварените дракони приклекнаха на четири лапи, та слугите да се покатерят и да опънат малки шатри на гърбовете им, които много приличаха на палатките за дълги полети на британските летци. Един китаец заговори с Хамънд и направи жест към единия от сините дракони.

— Ние ще летим с този — каза Хамънд на Лорънс, после попита нещо слугата, който поклати глава и отвърна твърдо, посочвайки още веднъж втория дракон.

Преди да бъде преведен отговорът, Темерер се изправи, изпълнен с негодувание.

— Лорънс няма да лети с друг дракон — рече той, протегна властна лапа да притегли Лорънс към себе си и едва не го събори на земята. Не се наложи Хамънд да предава думите му на китайците.

Лорънс не бе осъзнал, но китайците не желаеха дори той да лети е Темерер. Не му хареса идеята драконът да лети без компания през целия дълъг път и все пак въпросът му се стори маловажен. Щяха да летят близо един до друг и Темерер не го грозеше никаква опасност.

— Само едно-единствено пътуване — каза той и се учуди, че му възрази не драконът, а Хамънд.

— Не, това предложение е неприемливо, не можем да се съгласим — рече Хамънд.

— Точно така — съгласи се Темерер и изръмжа, когато слугата се опита да продължи спора.

— Господин Хамънд — рече Лорънс, осенен от чудесна идея, — моля, кажете им, че ако ги притеснява юздата, мога просто да се захвана за верижката на медальона му. Тя ще ме удържи, щом няма да се налага да се катеря нагоре-надолу.

— Не могат да отхвърлят това — доволно каза Темерер и прекъсна спора, за да им съобщи предложението, което бе прието неохотно.

— Капитане, може ли да поговорим? — дръпна го настрана Хамънд. — Това е продължение на снощните опити. Моля ви най-настоятелно, сър, в никакъв случай не се съгласявайте да продължите напред, ако случайно ни загубите, и бъдете нащрек, ако отново се опитат да ви разделят с Темерер.

— Разбирам, сър, благодаря ви за съвета — мрачно каза Лорънс и погледна скришом Юнсин.

Принцът не се унизи да се включи пряко в някой от преговорите, но Лорънс заподозря, че той има пръст във всичко това. Беше се надявал той да прекрати усилията си да ги раздели след провала на опитите му на кораба.

След това напрежение още в началото на пътуването дългият дневен полет мина без особени събития, освен случайното обръщане на стомаха на Лорънс, когато Темерер пикираше към земята, за да разгледа по-отблизо. Нагръдникът не стоеше неподвижно и беше много по-нестабилен от една сбруя. Темерер бе значително по-бърз и по-издръжлив от останалите два дракона и лесно ги настигаше, ако решеше да си даде половин час за разглеждане на забележителностите. Най-поразително, според Лорънс, бе изобилието от хора. Не можеха да изминат дълги отсечки от пътя, без да видят култивирана земя, а всеки по-голям воден басейн бе препълнен с лодки, които плаваха във всички посоки. Разбира се, смайваше го и необятността на тази страна. Пътуваха от сутрин до вечер само с едночасова почивка за обяд, а дните бяха дълги.

Безкрайната шир от просторни, равни полета, нашарена с оризища и множество потоци, след два дни път отстъпи място на хълмове, а скоро и на нагънатите планински склонове. Природният пейзаж под тях на моменти се прекъсваше от градове и села с най-различни размери. Понякога, ако Темерер се снишеше достатъчно, че да го разпознаят като Селестиал, хората в полетата спираха работа и го проследяваха с поглед. Отначало Лорънс сметна Янгдзъ за поредното езеро — с внушителни, но не необикновени размери, с широчина от около половин миля и забулени от ситен, сив дъждец брегове. Когато се озоваха право над него обаче видяха, че това е могъща река, която се простира чак до хоризонта, а в мъглата изплува и изчезва бавна процесия от джонки.

След като пренощуваха на два пъти в по-малки градове, Лорънс започна да смята първия им подслон за доста необичаен, но в сравнение с мястото в град Учанг, където отседнаха на третата нощ, той изглеждаше нищожен. Това бяха осем огромни шатри, подредени симетрично в осмоъгълник и свързани с тесни закрити коридори. Те ограждаха пространство, достойно да носи името парк, а не просто градина. Роланд и Дайър се заеха на игра да преброят населяващите го дракони, но се отказаха някъде след трийсетия. Изгубиха им бройката, когато група малки червени дракони кацна и се стрелна към шатрата сред хаос от криле и крайници. Бяха твърде много и твърде дребни, за да бъдат преброени.

Темерер задряма. Лорънс сложи настрана купичката с поредната проста вечеря от ориз и зеленчуци. Повечето мъже вече бяха заспали, сгушени в своите плащове, а останалите не разговаряха. Дъждът продължаваше да пада отвъд стените на шатрата в постоянна, мъглива завеса и преливаше от обърнатите като улуци краища на покрива. По склоновете на речната долина, почти невидима в момента, горяха малки жълти сигнални огньове, за да указват пътя на летящите през нощта дракони. От съседните шатри се носеше лек похъркващ звук, а някъде отдалече дойде един по-пронизителен вик, който проехтя ясно въпреки заглушаващата тежест на дъжда.

Юнсин прекарваше нощите далече от останалата компания, в своя собствена уединена стая, но сега излезе, застана в края на шатрата и се загледа към долината. След миг викът дойде отново, този път по-близо. Темерер надигна глава и се заслуша, а яката му настръхна тревожно. Тогава Лорънс чу познатото пляскане на криле, а мъглата и парата над камъните се разнесе при спускането на дракона — бяла призрачна фигура, която се отдели от сребърния дъжд. Беше женска, която прибра големите си бели криле и тръгна към тях, почуквайки с нокти по камъните. Прислужниците в шатрите се отдръпнаха и отвърнаха глави от нея, но Юнсин излезе в дъжда и тя наведе голямата си глава с широка яка, и го повика по име с ясен, нежен глас.

— Това друг Селестиал ли е? — попита полугласно и несигурно Темерер.

Лорънс само поклати глава, но не можа да отговори. Белотата й беше поразително чиста. Той не бе виждал подобен цвят дори в петната или ивиците на някой дракон. Люспите й имаха прозрачния блясък на фин, добре остърган пергамент, а очите й бяха стъклено розови и осеяни с капиляри, толкова уголемени, че се виждаха от разстояние. Тя обаче имаше същата голяма яка и дълги, тесни мустачки около челюстите, също като Темерер. Неестествен беше само цветът. На врата си носеше тежка златна огърлица с рубини, а на предните лапи — златни обшивки на ноктите, с рубини на връхчетата. Наситеният нюанс си отиваше с цвета на очите й.

Тя побутна гальовно Юнсин обратно в шатрата и влезе след него. Изтръска криле и остави водните капки да се стичат на вадички. Почти не погледна останалите присъстващи. Очите и бързо се стрелнаха наоколо и тя се нави ревниво около Юнсин в далечния край на шатрата, като му заговори тихичко. Прислужниците й донесоха вечеря, но се приближиха неохотно и притеснено. Не бяха показали подобно отношение към другите дракони, дори напротив, видимо се радваха на присъствието на Темерер. Тя не изглеждаше страшна. Нахрани се бързо и изискано, не пръсна и капчица извън подноса си и повече не им обърна внимание.

На следващата сутрин Юнсин им я представи накратко като Лун Тиен Лиен и я отведе да закуси насаме. Хамънд поразпита деликатно и се появи с още малко сведения.

— Тя наистина е Селестиал — каза. — Предполагам, че това е вид албинос. Нямам представа защо всички толкова се притесняват от нея.

— Тя се роди в траурни цветове[32] и, естествено, носи лош късмет — каза Лиу Бао, сякаш това се подразбираше, когато предпазливо му поискаха информация. — Император Кианлонг възнамеряваше да я даде на принца на Монголия, та лошият й късмет да не застигне някого от синовете му, но Юнсин настоя да я отгледа лично, вместо да позволи един Селестиал да напусне императорското семейство. Той самият щеше да се възкачи на престола, но императорът не може да притежава прокълнат дракон, защото ще донесе нещастие на държавата. Затова сега император е неговият брат Дзианцин. Такава е небесната воля!

При тази философска забележка той сви рамене и отхапа още едно парче пържен хляб. Хамънд прие мрачно новината и Лорънс споделяше опасенията му. Едно нещо беше гордостта, съвсем друго — непоклатимата принципност, заради която се отказваш от трона.

Двата дракона носачи, които ги придружаваха, бяха заменени с един друг от синьо-сивата порода и един малко по-едър, тъмнозелен на сини ивици и лъскава глава без рога. Те също се отнесоха с благоговение към Темерер и със страхопочитание към Лиен и стояха настрани от тях. Темерер вече се беше примирил с царствената самота на положението си, пък и беше зает изцяло с хвърлянето на коси възхитени погледи към Лиен, докато тя не се обърна и не го прониза с поглед. Тогава той засрамено сниши глава.

Тази сутрин тя носеше необичайно украшение за глава, изработено от надиплена между златни пръчици тънка коприна. То стоеше като навес и хвърляше сянка над очите й. Лорънс се зачуди дали наистина й е необходимо, след като небето продължаваше да е свъсено и сиво. Мрачното, задушливо време обаче внезапно отмина през първите часове на полета им в клисурите, лъкатушещи през стари планини с тучни и зелени склонове на юг и пусти и безплодни на север. Когато излязоха в предпланините, лицата им бяха посрещнати от хладен вятър, а слънцето проби облаците и блесна болезнено ярко. Повече не се появиха оризища. Мястото им заеха дълги пространства със зрееща пшеница, а веднъж видяха стадо кафяви биволици, които вървяха бавно през едно пасище и преживяха с глави, забодени в земята.

На хълма над полето беше издигната малка колиба и до нея се въртяха няколко масивни шиша. На тях се пенеха цели крави, а във въздуха се издигаше благоуханен пушек.

— Изглежда вкусно — отбеляза Темерер, изпълнен с копнеж, и не беше единственият.

Когато приближиха, един от придружаващите дракони рязко се засили и пикира надолу. От навеса излезе един мъж и заговори с животното, после се върна вътре и излезе с широка дървена дъска. Сложи я на земята пред дракона и той издълба с нокът няколко китайски йероглифа.

Мъжът отнесе дъската, а драконът отнесе една крава — беше си я спазарил. Той се върна в небето при останалите и продължи да дъвче весело своята крава. Не бе намерил за нужно междувременно да свали пътниците си. Лорънс виждаше как клетият Хамънд е позеленял при вида на мляскащото с видимо удоволствие животно.

— Ако приемат гвинеи, може да си купим и ние — колебливо предложи Лорънс. Той бе взел златни, а не хартиени пари, но не знаеше дали говедарят ще ги приеме.

— Не съм толкова гладен — каза Темерер, зает с една напълно различна мисъл. — Лорънс, онова, което той направи на дъската, беше писане, нали?

— Така мисля, макар че не съм експерт по китайска писменост — отвърна Лорънс. — Теб повече те бива.

— Чудя се дали всички китайски дракони могат да пишат — каза Темерер, смаян от това прозрение. — Ще ме вземат за глупак, ако само аз не умея. Трябва да се науча. Винаги съм смятал, че буквите се изписват с перо, но съм сигурен, че ще се справя с този вид издълбаване.

Може би в услуга на Лиен, която явно не обичаше ярката светлина, те направиха почивка в най-горещите часове на деня. Спряха в една крайпътна шатра, за да обядват и драконите да си починат, и потеглиха отново чак привечер. Сигнални огньове осветяваха пътя им, запалени на неравни разстояния, но дори без тях Лорънс можеше да определи курса им по звездите. Сега свиха рязко на североизток, а под тях милите бързо се нижеха. Дните продължаваха да са горещи, но вече не бяха така нетърпимо влажни, а нощите станаха прелестно хладни и приятни. В същото време ясно се виждаха следите от въздействието на северните зими. Тук шатрите имаха стени от три страни и бяха разположени на каменни платформи с огнища, за да се отоплява подът.

Пекин се простираше надалеч зад градските стени, които бяха величествени и множество на брой, а квадратните кули и бойниците силно се различаваха по стил от европейските. Широките калдъръмени улици се стелеха право напред и бяха пълни с хора, коне, каруци, които не спираха своя ход и от въздуха приличаха на реки. Виждаха се много дракони и на земята, и в небето. Те прелитаха от един квартал в друг, а понякога под тях се бяха провисили хора, които, изглежда, бяха избрали този начин на пътуване.

Градът бе разделен на правоъгълни райони с изключителна прецизност, изключение правеха само облите форми на четири малки езера. На изток от тях се намираше самият императорски палат. Не беше монолитна постройка, а сбор от множество по-малки шатри със стени, обградени от ров с мътна вода. На залеза покривите в комплекса грееха като позлатени, сгушени сред дървета с още свежи жълто-зелени пролетни листа, които хвърляха дълги сенки върху площадите от сив камък.

Един по-дребен дракон ги посрещна във въздуха. Беше черен с жълти ивици и нашийник от тъмнозелена коприна и заговори направо с другите дракони, макар че на гърба му имаше ездач. Темерер го последва надолу към един малък кръгъл остров в най-южното езеро, на по-малко от половин миля от стените на палата. Кацнаха на широк кей от бял мрамор, който се издаваше навътре в езерото единствено за удобство на драконите, тъй като наблизо не се виждаха лодки.

Този кей свършваше при една огромна порта — червена постройка, която бе нещо повече от стена, но все пак прекалено тясна, за да се счита за сграда. Имаше три правоъгълни свода за вход, като двата по-малки бяха много по-високи от Темерер и достатъчно широки за четирима като него, а централният бе още по-огромен. От двете страни на пост стояха двойка едри Империали, почти като Темерер, но без отличителната яка. Единият беше черен, другият — тъмносин. Близо до тях имаше дълга колона пехотинци с блестящи стоманени шлемове, сини роби и дълги копия.

Двата придружаващи дракона влязоха през по-малките арки, а Лиен мина право през средата, но драконът с жълти ивици попречи на Темерер да я последва и каза нещо с извинителен тон, докато жестикулираше към централната арка. Темерер му отговори отсечено и седна на бутовете си с непреклонен вид, а яката му се сви в израз на недоволство.

— Какво има? — тихо попита Лорънс.

В двора зад арката се виждаха множество хора и дракони, строени, изглежда, за някаква церемония.

— Искат ти да слезеш и да минеш през малката арка, а аз да мина през голямата — отвърна Темерер, — но аз няма да те оставя сам. Бездруго е много глупаво да има три входа за едно и също място.

Лорънс изпита отчаяна нужда от съвета на Хамънд или от чий да е съвет. Ивичестият дракон и неговият ездач бяха не по-малко смутени от непокорството на Темерер. Лорънс погледна мъжа отсреща и срещна същото объркано изражение. Драконите и войниците при арката останаха неподвижни и прецизни като статуи, но с минаването на минутите строените от другата страна се досетиха, че нещо не е наред. Един мъж в богато бродирана синя роба дотича през страничния вход и заговори ивичестия дракон и неговия ездач, после погледна подозрително Лорънс и Темерер и се затича обратно.

Започна тихо шушукане, което отекна в арката и рязко замлъкна. Редиците хора от другата страна се разтвориха и към тях се приближи друг дракон. Беше лъскавочерен почти като Темерер, имаше същите тъмносини очи и окраска по крилете, а величествената полупрозрачна яка бе опъната зад яркочервени рога. Беше женски Селестиал. Спря пред тях и заговори с дълбок глас. Темерер се стегна и после потрепна, яката му се вдигна бавно и той каза тихо и колебливо:

— Лорънс, това е моята майка.

Тринадесета глава

По-късно Лорънс научи от Хамънд, че през централната арка минават само членове на императорското семейство и дракони от породата Империал и Селестиал, затова бяха отказали да го пуснат. Сега Циен просто поведе Темерер да прелети над арката и по този начин разсече гордиевия възел.

След като бе решен проблемът с етикета, всички бяха въведени в най-голямата от драконовите шатри, където ги очакваше огромно угощение на две маси. Циен се настани начело на първата, с Темерер отляво и Юнсин и Лиен отдясно. Лорънс бе отведен да седне по-надолу на масата, а Хамънд беше отсреща, но няколко места по-надолу. Останалите англичани бяха настанени на съседната маса. Лорънс реши, че не е разумно да възрази. Не ги делеше голямо разстояние, пък и вниманието на Темерер в момента бе напълно заангажирано. Той разговаряше с майка си и бе някак необичайно боязлив и обзет от страхопочитание. Тя беше по-едра от него, а лекото обезцветяване на люспите й беше признак за напреднала възраст, както и изисканите й маниери. Тя не носеше сбруя, но яката й беше окичена с огромни жълти топази, прикрепени за шиповете, както и нежно колие от филигранно злато, обсипано с още топази и перли.

Пред драконите бяха сервирани гигантски пиринчени подноси. Във всеки имаше по един цял печен елен заедно с рогата. Отгоре бяха наредени портокали с карамфил, които придаваха един нелош за човешките сетива аромат, а коремите им бяха напълнени със смеска от ядки и яркочервени горски плодове. На хората беше сервирана поредица от осем по-малки, но също толкова изкусно приготвени ястия. След простата храна по време на пътуването дори най-екзотичните блюда бяха добре дошли.

Лорънс предположи, че няма да има събеседник, освен ако не викаше през масата към Хамънд, защото наблизо нямаше преводач. От лявата му страна седеше един много възрастен мандарин. Носеше шапка с перленобял скъпоценен камък на върха и пауново перо, което висеше отзад и падаше над внушителната му плитка, все още черна на цвят въпреки издълбаното му от бръчки лице. Той ядеше и пиеше с целеустремена сериозност и нито веднъж не се обърна към Лорънс. Когато съседът от другата му страна се наведе и извика в ухото му, Лорънс осъзна, че човекът беше много глух и не говореше английски. Скоро обаче се изненада, когато го заговориха от другата му страна на английски с тежък френски акцент.

— Надявам се, че сте пътували удобно — каза един усмихнат, ведър глас.

Това беше френският посланик, облечен с дълга роба в китайски стил. Облеклото и тъмната му коса бяха попречили на Лорънс да го забележи веднага сред останалите.

— Надявам се, ще позволите да ви се представя въпреки злополучните взаимоотношения между нашите две държави — продължи Дьо Гиние. — Дори мога да претендирам за неформално познанство, племенникът ми каза, че дължи живота си на вашето великодушие.

— Моля да ме извините, сър, но нямам представа за какво говорите — отвърна Лорънс, объркан от тази информация. — Вашият племенник?

— Жан-Клод дьо Гиние, той е лейтенант в нашите въздушни войски — каза посланикът с поклон и продължи да се усмихва. — Изправили сте се един срещу друг над Ламанша миналия ноември, когато той се е качил при вас на абордаж.

— Мили боже — възкликна Лорънс, като си припомни смътно младия лейтенант, който се бе сражавал така енергично при нападението им над конвоя, и радостно се ръкува с Дьо Гиние. — Помня го, изключителен смелчага. Радвам се да чуя, че се е възстановил.

— О, да, писа ми, че очаква всеки момент да напусне болницата — за да влезе в затвора, естествено, но това е по-добре, отколкото в гроба — каза Дьо Гиние и сви прозаично рамене. — Той ми писа за вашето интересно пътуване, защото знаеше, че съм разпределен тук. През последния месец, откакто пристигна писмото му, ви очаквах с огромно нетърпение, с надеждата да изразя възхищението си от вашето великодушие.

След това добро начало те поговориха известно време на неутрални теми, като китайския климат, храната и учудващо големия брой дракони. Лорънс почувства известна близост с него, като със събрат от Запада в дълбокия Ориент, и въпреки че самият Дьо Гиние не бе военен, връзката му с френския въздушен корпус го правеше приятна компания. В края на вечерята те тръгнаха рамо до рамо и последваха останалите гости до двора, където повечето от тях отлетяха с дракони.

— Много находчив начин на транспорт, нали? — каза Дьо Гиние и Лорънс най-искрено се съгласи, наблюдавайки с интерес.

Драконите, повечето от които бяха от най-разпространената синя порода, носеха леки сбруи от множество копринени каишки, които бяха драпирани по гърбовете им, а от тях висяха примки от широки копринени ленти. Пътниците се качваха до най-горната свободна примка и прехвърляха лентите през ръцете и под задните си части. Така съумяваха да седнат сравнително стабилно и да се държат за главния ремък, стига драконът да летеше равномерно.

Хамънд излезе от шатрата и ги видя, очите му се разшириха и той побърза да се присъедини към тях. Двамата с Дьо Гиние размениха усмивки и заговориха като първи приятели, но в мига, когато французинът се извини и си тръгна в компанията на двама китайски мандарини, Хамънд се обърна към Лорънс и най-безсрамно настоя да научи всички подробности за разговора им.

— Очаквал ни е от месец! — Хамънд остана ужасен от тази информация и успя да намекне, без всъщност открито да казва нещо обидно, че смята Лорънс за глупак, задето е приел думите на Дьо Гиние за чиста монета. — Бог знае колко ни е напакостил за това време. Моля ви, не разговаряйте повече насаме с него.

Лорънс не отговори на тези забележки, както му се искаше и отиде при Темерер. Циен си тръгна последна. Тя се сбогува нежно с Темерер, като го побутна с муцуна, преди да излети. Лъскавата й черна фигура бързо се изгуби в нощта и Темерер остана да гледа замислено след нея.

Островът бе подготвен за тяхното гостуване като компромисна мярка. Беше собственост на императора и на него бяха разположени няколко големи и елегантни драконови шатри и свързани с тях постройки за хора. На Лорънс и хората му им бе позволено да заемат резиденцията до най-голямата шатра, която гледаше към един просторен двор. Сградата беше красива и огромна, но последният етаж бе зает от орда прислужници, които надвишаваха нуждите им. Въпреки че ги видя как шетат из цялата къща, Лорънс започна да подозира, че едновременно с това играят ролята на шпиони и пазачи.

Той спа дълбоко, но се събуди преди съмване от прислужници, които надничаха да видят дали е буден. След четвъртия подобен опит за десет минути Лорънс неохотно се предаде и стана, макар че главата още го болеше от реките вино, които се бяха излели предния ден. Той не успя да им обясни, че иска леген за миене, и накрая се принуди да излезе, за да се измие в езерцето на двора. Това не му създаде затруднения, тъй като в стаята имаше огромен кръгъл прозорец, висок почти колкото него, чийто перваз се намираше почти на пода.

Темерер се бе изтегнал в далечния край на двора, лежеше по корем и дори опашката му бе изпъната докрай. Все още спеше дълбоко и от време на време издаваше тихи доволни похърквания. Изпод плочника излизаше система от бамбукови тръби, очевидно за нагряване на камъните, която изливаше гореща вода в езерото. Така Лорънс се погрижи за тоалета си в по-голямо удобство, отколкото бе очаквал. През цялото време прислужниците сновяха наоколо с видимо нетърпение и изглеждаха скандализирани от това, че той се съблече до кръста, за да се измие. Когато най-накрая той се върна, те му подадоха комплект китайски одежди — мек панталон и широко скроена роба с колосана яка. В първия момент той се възпротиви, но видя, че личните му дрехи са силно намачкани от пътуването. Тази местна носия поне бе спретната и приятна за носене, макар че той не бе свикнал с нея и усети силно липсата на куртка и кърпа за врата.

Някакъв служител беше дошъл да закуси с тях и вече чакаше на масата. Очевидно оттам идеше настойчивостта на слугите. Лорънс направи кратък поклон към мъжа на име Джао Уей и остави Хамънд да води разговора, а той самият изпи голямо количество чай. Чаят бе ароматен и силен, но никъде не се виждаше мляко и слугите само погледнаха безизразно, когато им преведоха неговата молба.

— Негово Императорско Величество с присъщото му великодушие постанови да отседнете тук по време на целия си престой — каза Джао Уей.

Английският му беше нешлифован, но разбираем. Той имаше доста превзет и изпит вид и наблюдаваше неопитността на Лорънс с клечките за ядене с презрение, което потрепваше на устните му.

— Може да излизате на двора, когато пожелаете, но резиденцията ще напускате само след като сте отправили официална молба и сте получили позволение.

— Сър, много сме благодарни, но трябва да отбележа, че щом не можем да се придвижваме свободно през деня, то тази резиденция е твърде малка за нуждите ни — каза Хамънд. — Снощи само ние с капитан Лорънс имахме лични стаи, при това тесни и неподобаващи на положението ни, докато останалите ни съотечественици бяха настанени в общи спални.

Лорънс не бе забелязал подобни несъответствия и намери както наложените ограничения, така и преговорите на Хамънд за повече простор напълно абсурдни. Още повече, че от разговора стана ясно, че целият остров е опразнен в чест на Темерер. Комплексът можеше да поеме дузина дракони при условия на изключителен комфорт, а сградите щяха да стигнат всеки един от хората на Лорънс да получи собствена стая. Въпреки всичко, тяхната резиденция беше в идеално състояние, удобна и много по-просторна от корабните каюти през последните седем месеца. Той не виждаше причина да настояват за допълнително място, нито да им бъде отказана свободата да напускат острова. Хамънд и Джао Уей обаче продължиха преговорите с грижливо премерена сериозност и добри маниери.

Накрая Джао Уей склони да им бъде позволено да се разхождат из острова в присъствието на слуги, стига да не доближават брега или кейовете и да не общуват с патрулите и стражите. Хамънд обяви, че това го задоволява. Джао Уей отпи от чая си и добави:

— Разбира се, Негово Величество желае Лун Тиен Сян да разгледа града. След закуска ще го съпроводя за една опознавателна обиколка.

— Уверен съм, че Темерер и капитан Лорънс ще я намерят за много поучителна — изстреля Хамънд още преди Лорънс да бе поел дъх. — Наистина, сър, много бе любезно от ваша страна да предоставите местна носия на капитана, за да не предизвиква твърде голям интерес.

Джао Уей едва сега забеляза дрехите на Лорънс и по изражението му стана пределно ясно, че инициативата не е била негова. Той обаче понесе добре поражението и каза само:

— Надявам се, че скоро ще бъдете готов да потеглите, капитане — и наклони леко глава.

— Значи ще може да се разходим из града? — попита развълнувано Темерер, докато го търкаха и миеха след закуска.

Той вдигаше предните лапи една по една и разтваряше ноктите, за да бъдат изчеткани със сапунена вода. Дори зъбите му получиха същите грижи, а една млада слугиня влезе в устата му, за да почисти кътниците.

— Разбира се — каза Джао Уей с искрено недоумение що за въпрос е това.

— Може да разгледате тренировъчните школи на местните дракони, ако има такива в границите на града — предложи Хамънд, докато ги изпращаше. — Сигурен съм, че ще ти е интересно, Темерер.

— О, да — каза Темерер.

Яката му бе вдигната и потрепваше. Хамънд погледна многозначително Лорънс, но капитанът предпочете да не му обръща внимание. Нямаше желание да играе шпионски игри, нито да удължава обиколката, колкото и интересни да бяха забележителностите.

— Готов ли си, Темерер? — попита той.

Транспортираха ги до сушата с натруфена, но неудобна баржа, която се разклати несигурно под тежестта на Темерер, въпреки че малкото езеро бе напълно спокойно. Лорънс стоя близо до румпела и наблюдава непохватния кормчия твърде критично. Едва се сдържа да не му отнеме управлението. Взеха краткото разстояние за два пъти повече време. От охраната им на острова се отдели една значителна група, за да ги придружава при обиколката. Повечето стражи се пръснаха пред тях, за да им разчистят пътя, но няколко останаха плътно по петите на Лорънс, стараейки се да не изглежда прекалено очевидно, че го пазят да не се отдели от групата.

Джао Уей ги преведе през още една от арките в червено и златно. Тази се намираше в една крепостна стена и ги изведе на някаква широка улица. Охраняваха я няколко души в ливреите на императорски слуги и два впрегнати дракона — единият бе от вече добре познатите им червени, а другият беше яркозелен на червени петна. Капитаните им седяха заедно, пиеха чай под един навес със свалени в жегата жакети и бяха жени.

— Виждам, че и при вас има жени капитани — каза Лорънс на Джао Уей. — При определени породи ли служат?

— Жените са придружители на онези дракони, които влизат в армията — отвърна Джао Уей. — Естествено това поприще избират само по-дребните породи. Онзи зеленият е от смарагдената порода. Те са мързеливи и бавни, затова нямат добри резултати на изпитите, а представителите на породата Алено цвете много обичат да се бият, затова не ги бива за нищо друго.

— Да не би да имате предвид, че във въздушните ви сили служат само жени? — попита Лорънс, сигурен, че нещо не е доразбрал. Джао Уей обаче кимна утвърдително. — Но защо е така? Нали не карате жените да служат и в пехотата или флота?

Удивлението му беше видно и Джао Уей, изглежда, изпита нужда да защити необичайната практика на своята държава, затова му разказа легендата, на която тя се основаваше. На подробностите естествено бе придаден романтичен характер. Едно момиче се било преоблякло като мъж, за да воюва на мястото на баща си, станало придружител на един военен дракон и спасило империята като спечелило важна битка. В резултат императорът провъзгласил жените годни за военна служба редом с драконите.

Без колоритните преувеличения това бе едно напълно достоверно описание на политиката на държавата — във времена на задължителна мобилизация главата на всяко семейство трябваше да се яви на служба или да прати детето си на свое място. Момичетата се ценяха по-малко от момчетата, затова те бяха станали предпочитаният избор за запълване на квотата. Тъй като можеха да служат само във въздушния корпус, с времето те бяха започнали да преобладават, докато накрая той бе станал тяхна запазена територия.

Легендата и рецитацията на традиционната й поетична версия, която, както заподозря Лорънс, при превода изгуби голяма част от колорита си, беше разказана, докато те минаваха през портата и продължиха надолу по улицата. Сега се озоваха на широк калдъръмен площад встрани от главния път, който бе пълен с деца и новоизлюпени дракони. Момчетата седяха на земята с кръстосани крака, а дракончетата се бяха свили удобно зад тях. Всички заедно, в една странна смесица от детски гласове и плътни драконови тонове, преповтаряха думите на учител, който стоеше на подиума отпред. Той четеше на висок глас от голяма книга и подканяше с жест учениците да повтарят всеки ред. Джао Уей посочи към тях.

— Пожелахте да видите нашите училища. Това, разбира се, е нов клас. Тепърва започват да изучават „Аналекта“[33].

Дълбоко в себе си Лорънс бе смаян от идеята драконите да учат и да държат писмени изпити.

— Не са събрани по двойки — каза той, като огледа групата.

Джао Уей го погледна неразбиращо и Лорънс поясни:

— Имам предвид, че момчетата не седят всеки до своя дракон, пък и всъщност изглеждат доста млади за тях.

— О, тези дракони са прекалено млади да си избират придружител — каза Джао Уей. — Те са едва на няколко седмици. Когато поживеят петнайсет месеца, ще станат готови да избират. Дотогава момчетата ще са порасли още.

Лорънс остана поразен и се обърна отново да огледа малките. Той беше чувал, че драконите трябва да бъдат дресирани още след излюпването им, за да не подивеят и избягат в природата, но примерът на китайците оборваше това твърдение. Темерер каза:

— Сигурно са много самотни. На мен никак нямаше да ми хареса без Лорънс, когато бях малък — и той наведе глава и побутна Лорънс с муцуна. — Освен това сигурно е уморително да ловуваш сам. Като малък бях непрекъснато гладен — добави той прозаично.

— Естествено, че на новоизлюпените не им се налага да ловуват сами — отвърна Джао Уей. — Те имат за задача да се учат. Има си дракони, които се грижат за яйцата и хранят малките. По-добре е, отколкото да го прави човек, иначе дракончетата се привързват силно, преди да са станали достатъчно мъдри, че да преценят правилно характера и добродетелите на бъдещия си придружител.

Тази забележка бе напълно преднамерена и Лорънс отговори с хладен глас:

— Предполагам, това би било проблем, ако не регулирате начина, по който се избират хората за подобен шанс. При нас е прието мъжът да служи в корпуса години наред, преди да го сметнат за достоен дори да го представят на едно новоизлюпено. При подобни обстоятелства едно ранно привързване като онова, което вие заклеймявате, може да се окаже основа на трайно и дълбоко приятелство, споделено и от двете страни.

Те продължиха разходката из града и сега, когато виждаше заобикалящата го среда от по-нормална перспектива, вместо от въздуха, Лорънс отново остана поразен от това колко са широки улиците. Те сякаш бяха проектирани специално за дракони. Придаваха на града усещане за простор, напълно различно от впечатлението от Лондон, макар че жителите сигурно бяха приблизително еднакви на брой. Тук Темерер беше повече наблюдател, отколкото атракция. Столичаните явно бяха свикнали с присъствието на по-благородни породи, докато той самият никога не се бе разхождал из град и въртеше глава като пумпал, докато се опитваше да погледне едновременно в три посоки.

Стражи грубо избутваха обикновените пешеходци от пътя на зелени столове носилки, с които мандарини отиваха по официални задачи. Една сватбена процесия, блестяща в алено и златно, си пробиваше път през улиците с викове и пляскане, следвана от музиканти и фойерверки. Булката бе скрита в стол с драперии и ако се съдеше по пищното празненство, бе заможна партия. Тук-там някое муле бъхтеше по пътя под тежкия си товар, без да се плаши от драконите, и потрепваше с копита по калдъръма. По никоя от главните улици обаче Лорънс не видя коне, нито карети. Вероятно не можеха да бъдат приучени да свикнат с присъствието на толкова много дракони. Въздухът миришеше съвсем различно. Нямаше я киселата смрад на конска тор и пикоч, от която в Лондон не можеше да се спасиш. Вместо това се долавяше сярната миризма на драконови изпражнения, по-ясно доловима, когато вятърът задухаше от североизток. Лорънс подозираше, че в тази част на града се намират някакви огромни помийни ями.

И навсякъде, навсякъде имаше дракони. Най-широко разпространени бяха сините, които се занимаваха с най-разнообразни задачи. Освен онези, които Лорънс видя да пренасят хора на своята сбруя, други пренасяха големи товари, а един порядъчно голям брой пътуваха сами по по-важна работа. Те носеха нашийници в различни цветове, почти като различните цветове на мандаринските украшения. Джао Уей потвърди, че те са знаци за ранг и че драконите са уважавани държавни служители.

— Шън Лун са като хора, някои са умни, други са мързеливи — каза той и добави за огромен интерес на Лорънс — Много от благородните породи са произлезли от най-добрите сред тях. Най-мъдрите дори могат да бъдат възнаградени с честта да се чифтосат с Империал.

Видяха десетки други породи. Някои бяха придружавани от хора, други бяха сами и вършеха различни задачи. Срещнаха и два Империала, които вървяха в обратната посока, и кимнаха учтиво, когато се разминаха с Темерер. Бяха окичени с шарфове от червена коприна, вързана на възли, омотана около златни верижки и обшита с дребни перли, които Темерер проследи с жаден поглед.

Скоро излязоха на пазара. Магазините бяха пищно декорирани с дърворезба и позлата и пълни със стоки. Имаше коприни с възхитителни цветове и качество. Някои бяха по-фини от всичко, което Лорънс бе виждал в Лондон. Имаше огромни чилета прежда и топове с метри и метри от простия син памучен плат с различна плътност и наситеност на цвета. Порцеланът привлече силно вниманието на Лорънс.

За разлика от баща си, той не бе познавач на изкуството, но синьо-белите шарки изглеждаха много по-прецизни отколкото на внесените в Англия чинии, а цветните съдове бяха наистина прелестни.

— Темерер, би ли попитал дали приемат злато? — помоли той.

Драконът разглеждаше един дюкян с огромен интерес, а търговецът наблюдаваше с притеснение надвисналата му над входа глава. Това изглеждаше единственото място в Китай, където драконите не бяха добре дошли. Търговецът ги гледаше мнително и зададе няколко въпроса на Джао Уей, а след това се съгласи да вземе половин гвинея и да я разучи. Той я тропна на тезгяха и извика сина си от задната стаичка. В устата му не бяха останали много зъби, затова той я даде на младия мъж да я захапе. Една жена надникна от задната стая, заинтригувана от врявата, и бе смъмрена на висок глас, но без особен ефект. Когато се нагледа на Лорънс, тя отново се прибра, но гласът й продължаваше да стига до тях — изглежда, тя също участваше в обсъждането.

Търговецът най-накрая остана доволен, но когато Лорънс вдигна вазата, която разглеждаше, той моментално скочи и му я отне сред порой от думи. Направи му жест да почака и отиде в задната стаичка.

— Казва, че тази не струва толкова много — обясни Темерер.

— Та аз му дадох само половин гвинея — възрази Лорънс.

Мъжът се върна с една много по-голяма ваза в тъмно, сякаш нажежено червено, което до върха избледняваше до бяло, и гледжосана почти огледално. Той я постави на тезгяха и всички я загледаха с възхита. Дори Джао Уей не сдържа одобрителното си мърморене, а Темерер каза:

— О, много е красива!

Лорънс с мъка успя да бутне още няколко гвинеи на продавача, и все пак се почувства виновен, когато я отнесе, дебело опакована в памучни парцали. Никога не бе виждал нещо толкова прекрасно и вече се притесняваше как ще го опази по време на дългото пътуване. Насърчен от първия си успех, той се впусна в още покупки — коприна, пак порцелан, после един малък медальон от нефрит. Посочи му го Джао Уей, след като презрителната му фасада постепенно отстъпи пред ентусиазма от пазаруването. Той обясни, че изписаните на него йероглифи са началото на поемата за легендарната жена войн. Очевидно подаряваха този талисман за късмет на момичетата, на които им предстоеше да постъпят в армията. Лорънс помисли, че на Джейн Роланд ще й хареса, и го добави към растящия куп. Скоро Джао Уей възложи на няколко от войниците си да носят многобройните пакети. Те спряха да се тревожат от евентуалното бягство на Лорънс и се загрижиха за това, че той ги товари като впрегатни коне.

Цените на повечето стоки бяха значително по-ниски, отколкото в Англия, дори ако се прибавеха разходите за транспорта. Това не изненада Лорънс, след като чу комисарите на Източноиндийската компания в Макао да обсъждат алчността на местните мандарини и подкупите, които искаха, наред с държавните такси. Разликата обаче беше толкова голяма, че Лорънс преосмисли представите си за размера на тези подкупи.

— Колко жалко — каза той на Темерер, когато стигнаха до края на улицата. — Ако пазарите бяха отворени, търговците и занаятчиите сигурно щяха да печелят много по-добре. Сега са задължени да изнасят изделията си през Кантон и това позволява на мандарините да злоупотребяват. Може би не им се занимава, защото могат да продадат стоките си и тук, затова ние получаваме само огризките от техния пазар.

— Може би не желаят най-красивите им произведения да заминават толкова надалече. Много приятен аромат — каза Темерер с одобрение, когато прекосиха малкия мост, който ги отведе в друг квартал, обграден от тесен ров с вода и ниска каменна стена.

От двете страни на улицата имаше открити плитки канавки, пълни с тлеещи въглени. Над тях се печаха набучени на метални шишове животни — биволи, свине, овце, елени, коне и някакви по-малки неразпознаваеми същества, които Лорънс видя отблизо. Голи до кръста потни мъже ги заливаха със сосове. Мазнините капеха и цвърчаха по камъните, като вдигаха гъсти облаци от ароматен дим. Тук пазаруваха само шепа хора и те сковано отбягваха драконите, които съставляваха по-голямата част от клиентелата.

Темерер не беше спирал да се храни цяла сутрин, погълна две млади сърни и няколко пълнени патици. Сега не пожела да яде, но погледна някак замечтано един по-дребен червен дракон, който хрупаше печени прасенца сукалчета на шиш. На една по-малка уличка по-нататък Лорънс видя някакъв уморен син дракон. Кожата му бе белязана от стари рани от копринената сбруя за транспортиране на хора. Той с тъга загърби една прекрасно препечена крава и посочи прегорялата дребна овца, оставена настрани. Отнесе я в един ъгъл и започна да се храни много бавно, за да удължи удоволствието, и не остави разглезено карантията и костите.

Щом от драконите се очакваше сами да си изкарват прехраната, нормално беше едни да са по-сполучили от други, но на Лорънс му се стори истинско престъпление да види гладуващ дракон, особено когато в тяхната резиденция се прахосваше с лека ръка. Темерер не беше забелязал, неговите очи бяха вперени в изложените блюда. Те излязоха от квартала през друг малък мост и се върнаха на широката улица, от която бяха тръгнали. Темерер въздъхна дълбоко от удоволствие и остави аромата да излети много бавно от ноздрите му.

Лорънс, от своя страна, се умълча. От тази гледка се изпариха първоначалното му очарование от новостите наоколо и естественият му интерес към непознатата чуждоземна столица и той се принуди да признае, че в отношението към драконите съществуваше ярък контраст. Градските улици бяха по-широки от лондонските не по случайност или от естетически съображения, нито за да вдъхват величие. Те просто бяха проектирани така, че да позволят на драконите да живеят в пълна хармония с хората. Този замисъл бе постигнат и Лорънс не можеше да отрече, че ползата бе за всички. Случаят на немотия, който той видя, по-скоро илюстрираше общото благо.

Времето за обяд вече минаваше и Джао Уей ги поведе обратно към острова. Темерер също се бе умълчал, след като оставиха пазара зад гърба си, и те вървяха в тишина, докато не стигнаха портала. Там той спря за миг и погледна назад към града, където кипеше все толкова голямо оживление. Джао Уей видя погледа му и му каза нещо на китайски.

— Много мило — отвърна му Темерер и добави, — но не мога да направя сравнение. Никога не съм се разхождал из Лондон или Дувър.

Сбогуваха се набързо с Джао Уей пред шатрата и се прибраха заедно. Лорънс седна тежко на една дървена пейка, а Темерер закрачи неспокойно напред-назад и замърда възбудено с опашка.

— Това въобще не е вярно! — избухна той накрая. — Лорънс, ходихме където си пожелахме. Аз бях по улиците и в магазините, а никой не побягна от страх нито тук, нито на юг. Хората ни най-малко не се боят от дракони.

— Моля те да ми простиш — каза тихо Лорънс. — Признавам, че сгреших. Виждам, че хората могат да свикнат. Предполагам, че при толкова много дракони наоколо, местните ги опознават и страхът им изчезва. Уверявам те обаче, че не съм те лъгал съзнателно. В Англия наистина не е така. Сигурно е въпрос на навик.

— Щом навикът може да накара хората да загърбят страховете си, не виждам защо трябва нас да държат затворени, а те да продължават да се страхуват — рече Темерер.

На това Лорънс не можеше да отговори, затова не се и опита. Той се оттегли в стаята си за лек обяд. Темерер легна в мрачно и неспокойно настроение за редовната си следобедна дрямка, а Лорънс поседя сам, като човъркаше без желание в чинията си. Хамънд дойде да разпита какво са видели. Лорънс му отговори възможно най-набързо със зле прикрито раздразнение и накрая Хамънд си тръгна почервенял и със стиснати устни.

— Тормози ли ви този тип? — попита Гранби, когато надникна в стаята му.

— Не — уморено отвърна Лорънс и стана да си изплакне ръцете в легена, който бе напълнил от езерцето. — Дори се боя, че сега се държах доста грубо, а той с нищо не го заслужи. Просто искаше да знае как отглеждат драконите си тук, за да може да оспори твърдението, че в Англия се грижим лошо за Темерер.

— Мен ако питате, заслужил си е скастрянето — рече Гранби. — Умрях от притеснение, когато се събудих и той най-самодоволно ми каза, че ви е пратил сам с някакви китайци. Не че Темерер щеше да позволи да ви сторят нещо, но всичко може да стане в тълпата.

— Не, нищо подобно не се случи. Водачът ни отначало беше малко груб, но накрая стана съвсем вежлив — Лорънс погледна към вързопите, които Джао Уей и хората му бяха струпали в ъгъла. — Започвам да си мисля, че Хамънд е бил прав, Джон, и че това нашето са някакви старомомински трепети и илюзии — каза той нещастно.

След дългата обиколка на града му се струваше, че принцът няма нужда да прибягва до убийство. Предимствата, които предлагаше страната му, бяха по-умерен и далеч по-убедителен аргумент.

— По-вероятно е Юнсин да се е отказал от опитите на борда, за да ви види сметката сега — песимистично рече Гранби. — Резиденцията е хубава, но наоколо дебнат дяволски много стражи.

— Това е още една причина да не се тревожа — отвърна Лорънс. — Вече имаха много възможности да ме убият, ако това са целели.

— Темерер едва ли би останал тук, ако ви убият стражите на императора и той заподозре това — каза Гранби. — Най-вероятно би направил всичко по силите си да ги изтрепе, а после, да се надяваме, би намерил кораба, за да се прибере у дома. Макар че драконите тежко преживяват загубата на капитан и е възможно той просто да избяга в дивата природа.

— Може да спорим за това до утре — Лорънс вдигна нетърпеливо ръце, но после ги отпусна. — Единствените опити, които забелязах днес, бяха да се направи отлично впечатление на Темерер.

Той премълча, че целта е била напълно постигната, при това с минимални усилия. Не знаеше как да обрисува разликата в отглеждането на драконите на запад, без да прозвучи, в най-добрия случай, недоволен, а в най-лошия — като предател. Той не беше възпитан като летец и не искаше да каже нещо, което би наранило чувствата на Гранби.

— Умълчахте се нещо — неочаквано каза Гранби и Лорънс се стресна виновно, задето досега бе седял умислен. — Не се изненадвам, че му е харесал градът. Той си умира за новостите. Толкова ли е страшно наистина?

— Въпросът не е само в града — след кратък размисъл рече Лорънс, — а в уважението, което се оказва на драконите. Всички те разполагат с голяма свобода и това се приема за нещо естествено. Днес видях стотици дракони да се разхождат по улиците и никой не им обръщаше внимание.

— А при нас да не дава господ да прелетим над Риджънтс парк. Всички ще писнат едновременно „убийство“, „пожар“ и „наводнение“, а от адмиралтейството ще ни пратят десет възражения — съгласи се Гранби и по лицето му пробяга израз на възмущение. — А в Лондон не можем да кацнем, дори да искаме. Улиците са тесни дори за някой Уинчестър, а по онова, което видяхме от въздуха, този град е с много по-добро разположение. Не е чудно, че имат десет пъти повече дракони от нас.

Дълбоко в себе си Лорънс почувства облекчение, че Гранби не се е засегнал и така охотно обсъжда темата.

— Джон, знаете ли, тук не назначават гледачи, докато драконът не навърши петнайсет месеца. Дотогава за него се грижат други дракони.

— Това ми се вижда ужасна загуба — да похабяват животните с гледане на малки — отвърна Гранби, — но явно могат да си го позволят. Лорънс, като се замисля колко работа биха ни свършили дузина от тези грамадни червени приятелчета, които само седят из целия град и дебелеят… Да му се доплаче на човек.

— Така е, но аз имах предвид, че тук въобще няма неопитомени дракони — каза Лорънс. — Ние не изпускаме ли един на всеки десет?

— О, не чак толкова много, не и в наши дни — отговори Гранби. — Навремето сме изпускали Лонгуинги с десетки, докато на кралица Елизабет не й хрумнала чудесната идея да назначи камериерката си за гледачка на един от тях. Тогава станало ясно, че те предпочитат момичетата. Това се отнася и за породата Ксеника. Уинчестърите пък често изчезвали със скоростта на светлината, преди дори да се доближиш със сбруята, а в наши дни ги излюпваме на закрито и ги оставяме да размахат малко криле, преди да им донесем храната. Изпускаме не повече от един на трийсет, ако не броим яйцата, които губим из резерватите, защото дивите дракони понякога ги крият от нас.

Разговорът им бе прекъснат от един прислужник. Лорънс се опита да го отпрати с жест, но човекът направи няколко извинителни поклона и го дръпна за ръкава. Стана ясно, че иска да го заведе в главната трапезария. Най-неочаквано Сун Кай бе дошъл да пие чай с тях.

Лорънс не беше в настроение за компания, а Хамънд, който се присъедини към тях в ролята на преводач, продължаваше да се държи хладно и недружелюбно. Атмосферата бе неловка, цареше предимно тишина. Сун Кай ги попита учтиво доволни ли са от резиденцията и от страната. Лорънс отговори лаконично. Мъчеше го подозрението, че това бе опит да подпитат за мнението на Темерер, и то се засили, когато Сун Кай най-накрая съобщи причината за визитата си.

— Лун Тиен Циен ви праща покана — каза Сун Кай. — Надява се вие и Темерер да й гостувате за чай в Палата на десетте хиляди лотоса утре сутрин, преди цветята да са се отворили.

— Благодаря ви, че донесохте това съобщение, сър — учтиво, но безизразно отвърна Лорънс. — Темерер няма търпение да я опознае.

Той не можеше да отхвърли поканата, въпреки че никак не му харесваше поставянето на нови и нови съблазни пред дракона. Сун Кай кимна спокойно.

— Тя също гори от желание да научи повече за състоянието на своето отроче. Мнението й е с голяма тежест пред Небесния син.

Той отпи от чая си и добави:

— Може да й разкажете за вашата страна и за уважението, на което Лун Тиен Сян се радва там.

Хамънд предаде думите му и бързо допълни, все едно това бе част от превода:

— Сър, вярвам, виждате, че това е ясен намек. Трябва да направите всичко възможно да спечелите благоволението й.

— Не проумявам защо Сун Кай ми дава съвет — каза Лорънс, след като дипломатът си тръгна. — Той винаги е бил учтив, но в никакъв случай приятелски настроен.

— Това не е кой знае какъв съвет — рече Гранби. — Китаецът просто ви намекна да й кажете, че Темерер е щастлив, но вие и сам щяхте да се сетите да го направите. Той само запълваше разговора.

— Така е, но ние нямаше да знаем, че мнението и е с такава тежест, нито че срещата е толкова важна — отвърна Хамънд. — Не, той каза много за дипломат. Толкова много, колкото е възможно, без да излезе, че се ангажира открито с нас. Това е много окуражително — добави с прекален, според Лорънс, оптимизъм, породен най-вероятно от чувство на безсилие.

Досега Хамънд бе писал пет пъти до министрите на императора, за да поиска среща, на която да връчи акредитивните си писма. Всяка бележка бе върната неотворена, а молбата му да напусне острова, за да се срещне в града с други хора от Запада, бе срещала категоричен отказ.

— Тя едва ли има много силен майчински инстинкт, щом се е съгласила той да бъде отпратен толкова надалече — каза Лорънс на Гранби на следващата сутрин, малко след съмване.

Той оглеждаше на още слабата светлина най-хубавата си куртка и панталони, които бе извадил да проветри през нощта. Шалчето му имаше нужда от гладене, а на официалната си риза забеляза протрити нишки.

— Те са си такива, знаете — отвърна Гранби, — или поне след излюпването. Иначе отначало се разклопват, когато снесат яйцата. Не че въобще не ги е грижа, но, в края на краищата, малкото драконче може да отнесе главата на коза пет минути след като е излязло от черупката. Няма нужда от майчини грижи. Дайте ми това, не мога да гладя без кола, но ме бива с иглата.

Той взе ризата на Лорънс и се зае да поправя скъсания маншет.

— И все пак съм сигурен, че не би й направило впечатление, ако за него не се грижеха добре — рече Лорънс. — Учудвам се обаче, че е толкова важен съветник на императора. Очаквах, че щом са пратили в чужбина яйце на Селестиал, то би било от по-нисше потекло. Благодаря ви, Дайър, оставете я там — каза той на младия куриер, който пристигна с горещата ютия.

Щом се приведе в приличен вид, доколкото можа, Лорънс отиде на двора при Темерер. Ивичестият дракон отново дойде да ги съпроводи. Полетът беше кратък, но интересен — прелетяха толкова ниско, че различиха малките туфи бръшлян и коренищата, които бяха плъзнали по жълтите покриви на постройките на палата. Видяха и цветовете на скъпоценните камъни по шапките на мандарините, докато те сновяха забързано през просторните дворове и алеи под тях въпреки ранния час.

Палатът, който търсеха, се намираше зад стените на необятния Забранен град и лесно се разпознаваше от въздуха. Две огромни драконови шатри стояха от двете страни на дълго езеро, почти задръстено от водни лилии. Цветовете още не се бяха отворили. Над езерото минаваха широки, яки мостове, които се извиваха нависоко за красота. Южната част на двора бе настлана с черен мрамор, докосван сега от първите лъчи.

Ивичестият дракон кацна тук и ги изпрати с поклон. Темерер тръгна напред и Лорънс видя как другите дракони се размърдаха в големите шатри от утринната светлина. Един древен Селестиал се тътреше схванато от югоизточния край на езерото. Косъмчетата по муцуната му бяха дълги и провиснали като мустаци. Огромната му яка бе избледняла, а кожата беше станала толкова прозрачна, че по черното имаше червени петна от плътта и кръвта отдолу. Един друг от драконите на жълти ивици го подкрепяше внимателно и на моменти го побутваше с нос към окъпания в слънце двор. Очите на Селестиала бяха млечносини, зениците едва се виждаха от катаракта[34]. Появиха се още няколко други дракони. Те бяха Империали — нямаха яки и мустачета, а окраската им беше с повече нюанси. Някои бяха черни като Темерер, други — дълбоко, индигово сини. Всички бяха много тъмни, с изключение на Лиен, която се появи по същото време, но от своя лична шатра, отправи се сама през дърветата и отиде до езерото да се напие с вода. Бялата кожа й придаваше почти свръхестествен вид. Лорънс почувства, че му е трудно да вини хората за суеверията, с които я посрещаха, и, наистина, останалите дракони съвсем съзнателно й направиха повече място. Тя напълно ги игнорира и се прозина широко, изтръска енергично глава от капчиците вода и достолепно се отправи към градината.

Циен ги очакваше в един от централните павилиони в компанията на два Империала с особено изящен външен вид, закичени с богато изработени бижута. Тя кимна благовъзпитано и почука с нокът по едно звънче, за да повика прислугата. Империалите се размърдаха, за да направят място на Лорънс и Темерер от дясната й страна, а слугите донесоха удобно кресло. Циен не започна веднага разговор, а посочи езерото с жест. Линията на утринното слънце вече бързо се преместваше на север над водата и лотосовите пъпки започваха да се отварят сякаш с балетни движения. Те бяха хиляди и засияха в розово над тъмнозелените си листа.

Когато се разпъпи и последното цвете, драконите затропаха с лапи по каменната настилка вместо аплодисменти. Бяха донесени малка масичка за Лорънс и големи порцеланови купи в синьо и бяло за животните и всички получиха черен чай с остър аромат. За учудване на Лорънс драконите пиха с удоволствие и дори накрая изядоха листенцата, полепнали по дъното. Той лично намери чая за твърде силен, но интересен на вкус, с аромат, наподобяващ този на пушено месо, но от любезност пресуши чашата си. Темерер изпи своята с голям ентусиазъм и седна със странно, несигурно изражение, сякаш се опитваше да прецени дали му харесва, или не.

— Идвате отдалече — обърна се Циен към Лорънс. До нея застана един дискретен слуга, за да превежда. — Надявам се, че тук ви харесва, но сигурно домът ви липсва.

— Един офицер на служба при краля ходи там, където е необходим, мадам — отвърна Лорънс, докато се чудеше дали това не е някакъв намек. — Не съм прекарвал в родния си дом повече от шест месеца, откакто за пръв път се качих на кораб, а тогава бях момче на дванайсет години.

— Били сте твърде млад да ви отпращат толкова далече — каза Циен. — Майка ви сигурно е умирала от притеснение.

— Тя познаваше добре семейството на капитан Маунтджой, при когото служих — рече Лорънс и използва случая да добави: — Вие самата за жалост не сте имали такова предимство, когато сте се разделили с Темерер. С удоволствие ще отговоря на всичките ви въпроси, доколкото мога.

Тя се обърна към придружаващите я дракони.

— Може би Мей и Шу ще заведат Сян да разгледа отблизо цветята — каза тя, като използва китайското име на Темерер.

Двата Империала наклониха глави в очакване и се изправиха. Темерер погледна неспокойно Лорънс и каза:

— Оттук виждам, че са много красиви.

Лорънс също изпита известна тревога от предстоящия разговор на четири очи, защото нямаше представа какво би се харесало на Циен, но събра сили да се усмихне на Темеpep с думите:

— Ще чакам тук с майка ти. Сигурен съм, че много ще ти харесат.

— Не притеснявайте дядо или Лиен — добави Циен на Империалите, които кимнаха и отведоха Темерер.

Слугите напълниха отново чашата на Лорънс и купата на Циен, но този път тя отпи с по-спокоен маниер. Каза:

— Разбирам, че Темерер служи във вашата армия.

В гласа й се долови непогрешима нотка на неодобрение, която нямаше нужда от превод.

— В моята страна всички дракони, които могат, служат в армията и това не е унизително, а въпрос на дълг и чест — отвърна Лорънс. — Уверявам ви, че го ценим много високо. Сред нас има малко на брой дракони и зачитаме дори най-маловажните, а Темерер е от най-висока класа.

Тя избоботи ниско и замислено.

— Защо имате толкова малко дракони, че трябва да карате най-високопоставените от тях да се сражават?

— Ние сме малка нация, не сме като вас — отговори Лорънс. — Британските острови могат да се похвалят с малко на брой и по-дребни местни породи. Когато дошли римляните, започнали да ги опитомяват, кръстосват и размножават. Успяхме да умножим числеността на драконите в армията чрез целенасочено отглеждане на едър рогат добитък, но все още не можем да поддържаме бройката, която притежава вашата империя.

Тя сведе глава и го прониза с поглед.

— А как се отнасят с драконите във Франция?

Лорънс инстинктивно знаеше, че британците са по-великодушни към драконите от всяка друга западна нация. За жалост обаче трябваше да признае, че смяташе така и за Китай, докато не бе дошъл тук, за да се увери в обратното. Само преди месец той с гордост би говорил за изключителните грижи за британските дракони. Темерер, като всички тях, бе хранен със сурово месо и подслонен на открита поляна, повечето му време отиваше в обучение, с изключение на някои дребни развлечения. Лорънс реши, че ще е по-добре да се похвали пред кралицата, че отглежда деца в кочина, отколкото да опише тези условия на живот на елегантния женски дракон в обсипания му с цветя палат. Французите може да не бяха по-добри в това отношение, но едва ли бяха по-лоши. Той самият не би уважавал човек, който прикрива собствените си недостатъци като очерня другите.

— Вярвам, че обичайните практики във Франция са подобни на нашите — каза той най-накрая. — Не знам какви обещания са ви били дадени в случая на Темерер, но мога да ви кажа, че самият император Наполеон е войник. Когато напускахме Англия, сраженията продължаваха, така че вероятно всеки дракон от обкръжението му би се включил във войната.

— Разбрах, че вие сте потомък на кралски род — неочаквано рече Циен и се обърна към един от слугите.

Той излезе бързо напред и разтвори на масата свитък от оризова хартия. За удивление на Лорънс това беше препис, но с по-елегантни и едри букви, на фамилното дърво, което бе нарисувал на новогодишното празненство.

— Вярно ли е? — попита тя, като видя как се стресна.

Не му беше хрумвало, че тази информация ще достигне до нейните уши, нито че би я заинтригувала. Изведнъж обаче той преглътна всяка съпротива. Беше готов денонощно да превъзнася родословието си пред нея, ако така щеше да спечели одобрението й.

— Наистина принадлежа към стар и славен род. Аз самият влязох да служа във въздушния корпус и смятам това за голяма чест — каза той, въпреки че се раздираше от вина, защото със сигурност никой от близките му не би се съгласил.

Циен кимна, очевидно доволна от отговора, и отново отпи от чая си, докато слугата отнасяше свитъка. Лорънс затърси какво друго да каже.

— Ако ми позволите, мисля, че с пълна увереност мога да кажа от името на нашето правителство, че с радост ще се съгласим на същите условия, които французите са приели, когато сте им пратили яйцето на Темерер.

— Имаме да обмислим много други въпроси — бе всичко, което тя отговори на този опит за преговори.

Драконите вече се връщаха от разходката и Темерер бе наложил доста бързо темпо. В същото време бялата женска мина покрай тях по пътя за собствената си шатра, но сега до нея крачеше Юнсин. Той тихичко й говореше нещо и нежно я галеше с ръка. Тя вървеше бавно заради него и няколкото прислужници, които се тътреха неохотно след тях, натоварени с огромни свитъци и няколко книги. Империалите спряха и им направиха път, преди да се върнат в шатрата.

— Циен, защо е такъв цветът й? — попита Темерер, като гледаше след Лиен. — Изглежда много необикновено.

— Кой може да разбере замисъла на небесата? — отсече Циен. — Дръж се прилично. Лиен е велик учен. Преди много години завърши с отличие, макар че не беше длъжна да се явява на изпитите, защото е Селестиал. Освен това е твоята по-голяма братовчедка. Дъщеря е на Чу, който е син на Сиен, чиято дъщеря съм и аз.

— О — отвърна засрамено Темерер.

После попита, този път по-плахо:

— Кой е моят баща?

— Лун Цин Гао — каза Циен и опашката й потрепна, а споменът, изглежда, я изпълни със задоволство. — Той е Империал и в момента се намира на юг, в Ханджоу. Негов компаньон е един принц от трети ранг и сега са на посещение при Западното езеро.

Лорънс с изненада научи, че Селестиалите могат да се чифтосват с Империали, и Циен отговори на колебливите му въпроси.

— Така се продължава родът. Не можем да се чифтосваме помежду си — каза тя и добави, без да съзнава колко го е потресла: — Сега от женските сме останали само аз и Лиен, а мъжките са дядо, Чу, Чуан, Мин и Джъ и всички сме братовчеди.

— Всичко на всичко само осем Селестиала? — Хамънд зяпна от почуда и седна тежко.

— Не виждам как ще продължават вечно така — каза Гранби. — Толкова ли държат да ги пазят само за императори, че рискуват да изгубят целия род?

— Изглежда, от време на време двойка Империали дава живот на Селестиал — каза Лорънс между хапките.

Макар и късно, той най-сетне бе седнал да вечеря в спалнята си. Часът беше седем, а навън цареше пълен мрак. Той се бе подул до пръсване от чай в опит да засити глада си по време на посещението, продължило часове наред.

— Така се родил онзи, който сега е най-възрастният в палата. Той е баща на четири или пет поколения от тях.

— Нищо не разбирам — каза Хамънд, без да обръща внимание на последвалата част от разговора. — Осем Селестиала. Защо им е било да го подаряват? Ако е за развъждане… Не ми се вярва. Няма как Бонапарт да ги е впечатлил чак толкова, не и чрез посредник и от един континент разстояние. Тук трябва да има нещо друго, нещо ми убягва. Господа, извинете ме — добави разсеяно той, стана и напусна стаята.

Лорънс довърши вечерята без особен апетит и остави клечките за хранене.

— Тя поне не е казала, че не можем да го задържим — рече Гранби, но някак унило.

След миг Лорънс проговори, но повече за да заглуши вътрешния си глас:

— Не мога да проявя чак такъв егоизъм, че да се опитам да го лиша от удоволствието да опознае по-добре роднините и страната си.

— Това са пълни глупости, Лорънс — каза Гранби в опит да го успокои. — Един дракон няма да се раздели с капитана си дори за всичките скъпоценности на Арабия или за всичките телета в западния свят.

Лорънс се изправи и отиде до прозореца. Темерер се бе свил и спеше на нагорещения плочник на двора. Имаше луна и той изглеждаше много красив на сребристата й светлина с блесналите си люспи, натежалите от цвят дръвчета от двете му страни и шарените отражения в езерото.

— Вярно е, драконът е готов да понесе много, за да не се разделя с капитана си, но един почтен човек никога не би поискал това от него — съвсем тихо рече Лорънс и остави завесата да падне.

Четиринадесета глава

В деня след това гостуване Темерер почти не продума. Лорънс излезе да поседи при него. Загледа го с тревога, но не знаеше как да повдигне въпроса за причината за унинието му. Нищо не можеше да се направи, ако у Темерер се бе надигнало недоволство от живота му в Англия и той пожелаеше да остане. Хамънд нямаше да възрази, стига да приключеше успешно преговорите си. Повече го интересуваше да получи съгласие за постоянна мисия и пакт за ненападение, отколкото да върне дракона у дома. Лорънс не беше склонен да ускорява събитията.

На раздяла Циен бе казала на Темерер, че винаги е добре дошъл в палата, но не отправи същата покана към Лорънс. Сега драконът не помоли за позволение да отиде, но се взираше замислено в далечината и обикаляше двора в кръг, като отхвърли предложението на Лорънс да почетат. Лорънс започна да се мрази и най-накрая му каза:

— Искаш ли да посетиш отново Циен? Сигурен съм, че тя ще остане доволна.

— Тя не те покани — отговори Темерер, но колебливо разпери криле наполовина.

— Няма нищо лошо в това една майка да пожелае да види отрочето си насаме — каза Лорънс и това оправдание беше достатъчно.

Темерер засия от удоволствие и тръгна веднага. Върна се чак късно вечерта, ликуващ и с планове да отиде отново.

— Започнаха да ме учат да пиша — каза той. — Днес научих двайсет и пет букви. Искаш ли да ти покажа?

— Непременно — отвърна Лорънс, но не само за да му угоди.

Той твърдо реши да научи символите, написани от Темерер. Преписа ги с огромно старание с паче перо, вместо с четка, и драконът му каза как се произнасят, но го погледна някак колебливо при опитите му да възпроизведе звуците. Лорънс не постигна голям напредък, но с усилията си достави радост на Темерер и успя да прикрие крайното напрежение, което го бе мъчило през целия — привидно безкраен — ден.

Най-вбесяващото бе, че трябваше да се пребори не само със собствените си чувства, а и с Хамънд.

— Първото му гостуване във ваше присъствие й вдъхна спокойствие и й даде шанс да се запознае с вас — каза дипломатът, — но тези самостоятелни гостувания са неприемливи. Ако той предпочете Китай и доброволно се съгласи да остане, ще изгубим надежда за успех и те веднага ще ни отпратят.

— Достатъчно, сър — ядосано каза Лорънс. — Нямам намерение да обиждам Темерер с намеци, че естественото му желание да опознае своя вид представлява някаква липса на лоялност.

Хамънд не се отказа от настояването си и разговорът се разгорещи. Накрая Лорънс го приключи с думите:

— Ще го кажа по-просто — не смятам, че се намирам под ваше командване. Не съм получил никакви подобни инструкции. Опитът ви да наложите властта си, без да имате официално основание за това, е абсолютно неуместен.

Взаимоотношенията им вече бяха доста охладнели, но сега станаха мразовити и същата вечер Хамънд не се присъедини за вечеря към Лорънс и офицерите му. На другия ден посети рано павилиона, преди Темерер да беше тръгнал на гости, придружен от принц Юнсин.

— Негово Височество бе така любезен да дойде да види как сме. Уверен съм, че ще се присъедините към мен, за да го посрещнем с добре дошъл.

Той силно наблегна на последните думи и Лорънс неохотно се изправи за официален поздрав.

— Много любезно от ваша страна, сър. Както виждате, чувстваме се много удобно — каза той учтиво, но резервирано и предпазливо.

Все още нямаше вяра в добрите намерения на Юнсин. Принцът кимна съвсем леко и също толкова резервирано, после се обърна и направи мълчалив жест на момчето, което го следваше. То бе на не повече от тринайсет години и носеше невзрачна дреха от обичайната индигова памучна басма. Сега кимна, мина покрай Лорънс и отиде право при Темерер. Поздрави го официално с вдигнати пред гърдите ръце със застъпени едни върху други пръсти и кимване с глава, като междувременно му каза нещо на китайски. Темерер погледна неразбиращо и Хамънд възкликна припряно:

— Кажи му „да“, за бога!

— О — поколеба се Темерер, но каза нещо, очевидно утвърдително, на момчето.

Лорънс се учуди, когато детето се покатери на предния крак на Темерер и се настани удобно. Изражението на Юнсин, както винаги, не издаваше почти нищо, но устата му леко потрепна от задоволство и той каза:

— Ще влезем да пием чай — после се обърна и тръгна.

— Пази го да не падне — рече Хамънд на Темерер и хвърли притеснен поглед на момчето, което седеше напълно спокойно със скръстени крака и изглеждаше стабилно като статуя на Буда.

— Роланд — викна Лорънс.

Тя и Дайър учеха по тригонометрия в далечния ъгъл на шатрата.

— Моля, попитай го дали иска освежителна напитка.

Тя кимна и отиде да говори с момчето на лошия си китайски, а Лорънс последва мъжете в резиденцията. Прислугата вече бе разместила набързо мебелите — едно драпирано кресло за Юнсин с табуретка за краката и столове без подлакътници за Лорънс и Хамънд, разположени на подходящо разстояние от него. Чаят бе донесен с огромна церемониалност и внимание. През цялото време Юнсин запази пълно мълчание. Не проговори и след оттеглянето на прислугата, а започна да пие чая си много бавно и на малки глътки.

Тишината наруши Хамънд, за да изкаже благодарност за удобствата на резиденцията и вниманието, с което бяха обградени.

— Особено бяхме поласкани от обиколката на града. Може ли да попитам, дали беше ваше дело?

— Такова беше желанието на императора — рече Юнсин и добави: — Капитане, сигурно останахте много впечатлен?

Това беше безобиден въпрос и Лорънс отвърна кратко:

— Наистина, сър, вашият град е забележителен.

Юнсин се усмихна — едно сухо потрепване на устни — и не каза нищо друго, но едва ли имаше нужда. Лорънс отклони поглед. Споменът за поделенията в Англия рязко контрастираше с видяното наскоро.

Поседяха в мълчание още известно време и Хамънд отново се обади:

— Може ли да се поинтересувам за здравето на императора? Както сигурно знаете, нямаме търпение да поднесем почитанията на краля на Негово Имперско Величество и да му връчим писмата, които нося.

— Императорът е в Чънду — надменно каза Юнсин. — Няма скоро да се върне в Пекин. Ще се наложи да проявите търпение.

Лорънс започна да се ядосва. Опитът на Юнсин да натрапи на Темерер компанията на момчето бе също толкова безочлив, колкото и предишните му опити да ги раздели. Днес обаче Хамънд не възразяваше ни най-малко и се стараеше да поддържа любезен разговор въпреки явната грубост. Лорънс каза многозначително:

— Придружителят на Ваше Височество е много млад мъж. Ваш син ли е?

Юнсин се намръщи и отговори само с едно хладно „не“. Надушвайки нетърпението на Лорънс, Хамънд побърза да се намеси преди да последва друг въпрос.

— Ние, разбира се, сме щастливи да се съобразим с удобството на императора, но щом се очертава да останем дълго тук, надявам се да ни бъде гарантирана още свобода на действие. Поне толкова, колкото е дадена на френския амбасадор. Уверен съм, сър, че не сте забравили жестоката им атака в началото на нашето пътуване. Позволете ми още веднъж да подчертая, че интересите на нашите две нации са много по-близки, отколкото вашите и техните.

Хамънд не бе удостоен с отговор, но продължи. Той говори дълго и разпалено за опасностите, които грозяха Европа при евентуално господство на Наполеон — задушаването на търговията, която иначе би донесла огромни богатства на Китай, заплахата от разширяването на империята на ненаситния завоевател още по-надалече, може би дори до прага на тяхната държава.

— Защото Наполеон вече направи един опит да стигне до Индия, освен това не крие амбициите си да надмине Александър Велики. Ако постигне успех, сигурно съзнавате, че неговата алчност няма да бъде заситена лесно.

На Лорънс му изглеждаше силно преувеличена и неубедителна идеята, че Наполеон ще покори Европа, ще завладее Русия и Османската империя, ще прекоси Хималаите, ще наложи управлението си в Индия и все пак ще му останат сили да воюва с Китай. Колкото до търговията, той знаеше, че подобен аргумент няма тежест пред Юнсин, който ревностно защитаваше самостоятелността на Китай. Въпреки това принцът не прекъсна Хамънд нито веднъж и изслуша цялата дълга тирада с намръщено изражение. Накрая, когато дипломатът приключи с повторна молба да му бъдат гарантирани същите свободи като на Дьо Гиние, Юнсин я посрещна с мълчание. Стоя така дълго време, накрая каза само:

— Имате толкова свобода, колкото и той. Повече от това е неприемливо.

— Сър — каза Хамънд, — вероятно не знаете, че не ни е позволено да напускаме острова, нито да общуваме с други служебни лица дори чрез писма.

— На него също не му е позволено — отвърна Юнсин. — Не е прието чужденци да се разхождат свободно из Пекин и да разстройват работата на магистрати и министри. Те си имат достатъчно задължения.

Този отговор силно смути Хамънд. По лицето му се изписа объркване и Лорънс реши, че е търпял достатъчно. Ясно беше, че единствената цел на Юнсин бе да им губи времето, докато момчето навън ласкаеше Темерер и печелеше благоволението му. Щом не беше син на принца, то със сигурност бе избрано сред роднините му заради неустоимия си чар и бе инструктирано да го пусне в действие. Лорънс не се опасяваше наистина, че Темерер ще предпочете момчето пред него, но нямаше намерение да се прави на глупак и да помага на Юнсин да плете своите интриги.

— Не бива да оставяме децата без надзор — най-неочаквано каза той. — Извинете ме, господа.

После стана от масата и се поклони. Както бе подозирал, Юнсин не бе дошъл да си бъбри с Хамънд по друга причина, освен за да предостави поле за действие на момчето, затова сега и той стана и се сбогува с тях. Всички заедно се върнаха на двора, където Лорънс, за своя най-голяма радост, откри, че малкият бе слязъл от крака на Темерер и играеше на топчета с Роланд и Дайър. Тримата гризяха по един сухар, а Темерер се разхождаше край кея, за да се наслади на бриза от езерото.

Юнсин остро каза нещо и детето се изправи като пружинка с виновно изражение. Роланд и Дайър изглеждаха също толкова засрамени и хвърлиха погледи към изоставените си книги.

— Решихме, че е редно да покажем гостоприемство — бързо изстреля Роланд и зачака реакцията на Лорънс.

— Надявам се, че е останал доволен — отвърна благо Лорънс за тяхно най-голямо облекчение. — Сега се връщайте към уроците.

Те побързаха да идат при книгите си, а Юнсин извика момчето и се изниза със сърдито изражение, като размени няколко думи на китайски с Хамънд. Лорънс се зарадва да види гърба му.

— Можем поне да бъдем благодарни, че на Дьо Гиние са наложени същите ограничения като на нас — след миг каза Хамънд. — Не ми се вярва Юнсин да ни е излъгал по въпроса, макар че не разбирам как…

Той замлъкна в недоумение и поклати глава.

— Е, може би утре ще науча нещо повече.

— Не ви разбрах — каза Лорънс.

Хамънд обясни малко разсеяно:

— Той каза, че ще дойде отново по същото време. Има намерение да ни гостува редовно.

— Той може да възнамерява каквото си пожелае — ядоса се Лорънс, когато откри, че Хамънд най-смирено се бе съгласил да ги безпокоят по този начин, — но аз няма да си играя на негов домакин. Не мога да си обясня защо си губите времето да се сприятелявате с човек, за когото отлично знаете, че не изпитва ни най-малка симпатия към нас.

Хамънд отговори разпалено:

— Разбира се, че Юнсин не изпитва симпатия към нас. Защо да го прави? Защо да го прави който и да е китаец? Работата ни е да го спечелим на наша страна. Щом той ни дава възможност да го убедим, наш дълг е да се опитаме. Изненадан съм, че търпението ви се изчерпва толкова бързо от усилието да се държите вежливо и да пиете чай.

Лорънс отвърна гневно:

— А аз съм изненадан, че сте толкова безучастен към опитите му да ме измести след всичките ви предишни възражения.

— Какво? Да ви измести едно дванайсетгодишно момче? — каза Хамънд толкова скептично, че чак беше обидно. — Аз, сър, от своя страна, съм удивен от факта, че това ви е разтревожило. Може би ако преди време не бяхте отхвърлили набързо съветите ми, сега нямаше да имате поводи да се боите.

— Ни най-малко не се боя — отвърна Лорънс, — но не съм склонен да толерирам тези безсрамни опити, нито най-смирено да търпя ежедневни нашествия, чиято едничка цел е да ме засегнат.

— Нека ви напомня, капитане, както вие ми напомнихте съвсем наскоро, че аз също не съм под ваше командване — рече Хамънд. — Въпросите на нашата дипломация бяха оставени в моите ръце, и слава на небесата. Ако разчитахме на вас, смея да предположа, че сега щяхте най-нехайно да си летите за Англия, а половината ни търговия с Изтока да се намира на дъното на Тихия океан.

— Много добре, постъпете както ви харесва, сър — каза Лорънс, — но най-добре разяснете на Юнсин, че повече няма да оставям протежето му насаме с Темерер. Тогава ще откриете, че той не е толкова склонен да стои да го увещават в каквото и да е. И не си въобразявайте — добави, — че ще позволя да пускате момчето зад гърба ми.

— След като явно ме смятате за лъжец и безскрупулен интригант, не виждам причина да отричам, че бих постъпил по този начин — каза Хамънд, почервенял от гняв.

Той си тръгна веднага и остави Лорънс все още ядосан, но засрамен, защото съзнаваше, че е бил несправедлив. Той самият би видял в тези обвинения достатъчно основание за дуел. На следващата сутрин забеляза Юнсин и момчето да си тръгват бързо. Очевидно бяха съкратили визитата си, след като им бе отказан достъп до Темерер. Чувството му за вина вече бе много силно и той направи опит да се извини, но без голям успех. Хамънд не пожела да го изслуша.

— Дали се обиди от отказа ви да се присъедините към нас, или защото бяхте прав за целите му, вече няма никакво значение — каза той много хладно. — Извинете ме, трябва да напиша няколко писма.

И той напусна стаята.

Лорънс не настоя. Вместо това отиде да се сбогува с Темерер, но чувството за вина и унинието се върнаха, когато видя едва прикрития ентусиазъм на дракона и нетърпението му да потегли. Хамънд се оказа прав — празните ласкателства на едно хлапе не бяха нищо в сравнение с опасната компания на Циен и Империалите, без значение колко непочтени бяха мотивите на Юнсин и колко искрени — тези на майката. Лорънс нямаше оправдание да се оплаква от нея.

Темерер щеше да отсъства с часове, но тъй като резиденцията беше малка, а стаите — отделени най-вече с паравани от оризова хартия, сърдитото присъствие на Хамънд бе почти осезаемо. Затова Лорънс остана сам в шатрата и се зае с кореспонденцията си. Нямаше нужда, защото не беше получавал поща вече пет месеца, а след пиршеството, с което ги посрещнаха тук преди две седмици, не се бе случило почти нищо интересно. Не му се искаше да пише за разправията с Хамънд.

Той задряма, подпрян на писалището, и се събуди внезапно. Почти чукна главата си в тази на Сун Кай, който се бе навел над него и го разтърсваше.

— Капитан Лорънс, трябва да се събудите — повтаряше китаецът.

Лорънс каза машинално:

— Извинете, какво се е случило?

И в този момент застина. Сун Кай бе изрекъл това на отличен английски, по-скоро с италиански, отколкото с китайски акцент.

— Мили боже, значи през цялото време сте ни заблуждавали, че не знаете английски? — попита той, а в главата му се заредиха всички случаи, когато Сун Кай бе стоял на драконовата палуба по време на разговорите им и, както сега ставаше ясно, бе разбирал всяка дума.

— Сега няма време за обяснения — каза Сун Кай. — Веднага трябва да дойдете с мен. Идват да ви убият — вас и хората ви.

Беше почти пет часът следобед. Езерото и дърветата, които се виждаха от входа на шатрата, бяха облени в злато от залязващото слънце. Птици се обаждаха от стрехите, където гнездяха. Предупреждението, изречено с напълно спокоен тон, беше толкова налудничаво, че отначало Лорънс не го разбра, но после скочи възмутено.

— Никъде няма да ходя заради подобна заплаха и без да получа обяснение — изрече той с повишен тон. — Гранби!

— Наред ли е всичко, сър?

Блайт си запълваше времето с дребни задачи в съседния двор и сега подаде глава в шатрата, още преди Гранби да дотича.

— Господин Гранби, изглежда, трябва да очакваме нападение — каза Лорънс. — Тъй като тази къща не позволява добра защита, ще се разположим в малкия южен павилион c вътрешното езеро. Поставете стража и елате да си заредим мускетите.

— Слушам, сър — каза Гранби и изчезна.

Както винаги без да пророни и дума, Блайт вдигна късите саби, които бе точил досега, и подаде една на Лорънс. После отнесе бруса и останалите в шатрата. Сун Кай поклати глава.

— Това е ужасно безразсъдно — рече, докато вървеше след Лорънс. — Насам е тръгнала най-голямата бригада от хунхуни. Една лодка ни чака съвсем наблизо. Още имате време да си съберете багажа и да дойдете с мен.

Лорънс огледа входа на павилиона. Точно както помнеше, пилоните бяха каменни, а не дървени, имаха почти шейсет сантиметра в диаметър и бяха много здрави. Под слоя червена боя стените бяха от гладки сиви тухли. За съжаление покривът беше дървен, но Лорънс прецени, че лакираните греди няма да се подпалят лесно.

— Блайт, вижте дали ще може да подготвите някакво възвишение за лейтенант Ригс и неговите стрелци от камъните в градината. Уилоуби, помогнете му, ако обичате.

После се обърна и каза на Сун Кай:

— Сър, не казахте къде искате да ме отведете, нито какви са тези наемни убийци и кой ги е пратил. Нямаме причина да ви се доверим. Досега съумяхте да ни заблудите, че не знаете езика ни. Защо изведнъж застанахте на наша страна, не мога да гадая, но след отношението, което получихме тук, не съм склонен да се оставям във ваши ръце.

Хамънд дойде заедно с останалите мъже. Имаше много объркан вид. Приближи до Лорънс и поздрави Сун Кай на китайски.

— Може ли да запитам какво става? — хладно каза той.

— Сун Кай ми каза да очаквам нов опит за убийство — отвърна Лорънс. — Вижте дали няма да разберете нещо повече от него. Междувременно аз ще приема, че не след дълго ще бъдем подложени на атака и ще се заема с подготовката. Той владее чудесно английски — добави, — няма нужда да прибягвате до китайски език.

Той остави Сун Кай със силно смаяния Хамънд и застана на входа с Ригс и Гранби.

— Ако избием няколко дупки в предната стена, ще застреляме всеки, който тръгне насам — рече Ригс и почука по тухлата. — Иначе ще е най-добре да издигнем барикада в центъра на павилиона и да стреляме по тях на влизане, но няма да можем да поставим на входа хора със саби.

— Издигнете барикада и определете стрелците — каза Лорънс. — Господин Гранби, препречете, ако успеете, колкото се може по-голяма част от входа, за да не могат да влизат по повече от трима-четирима наведнъж. Останалите мъже ще застанат от двете страни на вратата, вън от обсега на мускетите, и между залповете ще удържат отбраната с пищови и саби, докато хората на господин Ригс презареждат оръжията си.

Гранби и Ригс кимнаха.

— Дадено, сър — рече Ригс. — Имаме две свободни пушки, може да ни помогнете на барикадата.

Този намек бе твърде прозрачен и Лорънс го отмина с презрение точно както заслужаваше.

— Ползвайте ги за втори изстрел. Не можем да си позволим да слагаме пушки в ръцете на неопитни стрелци.

Кейнс пристигна, олюлявайки се под тежестта на един плетен кош, пълен с чаршафи. Най-отгоре се мъдреха три от най-красивите порцеланови вази в резиденцията.

— Вие не сте от обичайните ми пациенти — каза, — но поне мога да ви превързвам и шинирам. Ще бъда отзад при езерото. Тези донесох за вода — добави язвително и кимна към вазите. — Предполагам, че струват поне по петдесет лири всяка, така че внимавайте да не ги изпуснете.

— Роланд, Дайър, кой от вас е по-сръчен в презареждането? — попита Лорънс. — Много добре, тогава и двамата ще помагате на господин Ригс за първите три залпа. После ти, Дайър, ще помогнеш на господин Кейнс и ще носиш вода с каните, когато работата ти позволява.

— Лорънс — полугласно рече Гранби, когато останалите се отдалечиха. — Не виждам и следа от тукашните стражи, а по това време те винаги патрулираха. Изглежда, някой ги е отзовал.

Лорънс кимна мълчаливо и го отпрати с жест.

— Господин Хамънд, моля, отидете зад барикадата — каза, когато дипломатът и Сун Кай се приближиха.

— Капитан Лорънс, умолявам ви да ме изслушате — настоя Хамънд. — По-добре незабавно да тръгнем със Сун Кай. Нападателите, които той очаква, са млади воини, членове на татарските племена, които поради беднотия и липса на препитание са се заели с разбойничество по тези земи. Очаква се да са многобройни.

— Ще имат ли артилерия? — попита Лорънс, без да обръща внимание на увещанията за бягство.

— Артилерия? Не, разбира се, те нямат дори мускети — отвърна Сун Кай, — но това няма значение. Възможно е да дойдат стотина души, че и повече. Чувал съм слухове, че някои от тях тайно са изучавали цюан[35], въпреки че това е забранено от закона.

— А други е възможно да имат роднинска връзка, макар и далечна, с императора — добави Хамънд. — Ако убием някого от тях, това лесно би се използвало като претекст да ни пропъдят от страната. Сега виждате, че трябва незабавно да потеглим.

— Сър, бихте ли ни оставили насаме? — каза Лорънс на Сун Кай с равен глас.

Китайският дипломат не възрази, а се поклони и се отдалечи от тях.

— Господин Хамънд — обърна се към него Лорънс, — вие лично ме предупредихте да се пазя от опитите да ме разделят с Темерер. Помислете само — когато той се върне и види, че сме си тръгнали без обяснение, а целият ни багаж липсва, дали ще успее да ни открие отново? Възможно е дори да реши, че сме го изоставили съзнателно, в замяна на някаква договореност, както преди време настояваше Юнсин.

— А как ще се подобри положението, ако той се върне и ви намери мъртъв, заедно с всички нас? — нетърпеливо рече Хамънд. — Сун Кай вече ни даде поне един повод да му вярваме.

— За разлика от вас, сър, за мен един маловажен съвет има по-малка тежест, отколкото дългото и умишлено укриване на истината. Той ни е шпионирал от самото начало на нашето познанство — каза Лорънс. — Не, няма да тръгнем с него. Темерер ще се върне след не повече от два часа, а аз съм уверен, че дотогава ще удържим.

— Освен ако не са отвлекли вниманието му и гостуването му не се проточи — отвърна Хамънд. — Ако китайското правителство възнамеряваше да ни отдели от него, можеше да го направи с груба сила във всеки един момент от отсъствието му. Сигурен съм, че Сун Кай ще уреди да му пратим съобщение в резиденцията на майката, веднага щом се озовем в безопасност.

— В такъв случай, нека предаде съобщението още сега, ако желае — каза Лорънс. — Свободен сте да отидете с него.

— Не, сър.

Хамънд поруменя, обърна се и отиде да говори със Сун Кай. Китайският дипломат поклати глава и си тръгна, а Хамънд взе една къса сабя от купчината.

Работиха така още четвърт час. Изтеглиха отвън три от скалните блокове със странна форма, за да направят барикада за стрелците и дотътриха една огромна драконова кушетка, за да блокират по-голямата част от входа. Слънцето вече беше залязло, но из острова не се появиха обичайните фенери, нито някакъв друг признак на живот.

— Сър! — внезапно изсъска Дигби и посочи нещо в далечината. — Два румба, дясно на борд, пред вратата на къщата.

— Отдръпнете се от входа — каза Лорънс.

Не виждаше нищо в здрача, но очите на Дигби бяха подобри от неговите.

— Уилоуби, угасете тази светлина.

Тихото прищракване на ударниците на пушките, кънтенето на собственото му дишане в ушите му, неспирното и равно жужене на мухите и комарите — отначало това бяха единствените шумове. Постепенно те отидоха на заден фон и той долови леки бягащи стъпки в двора. „Страшно много мъже“, помисли си. Внезапно се чу трясък на дърво и няколко вика.

— Разбиха вратата на къщата, сър — дрезгаво прошепна Хакли от барикадата.

— Тишина — каза Лорънс и те се притаиха, докато от къщата долитаха звуците на разбити мебели и трошене на стъкло.

Започна издирване и пламъците на факлите отвън хвърлиха сенки по павилиона, които се заизвиваха и заподскачаха под причудливи ъгли. Лорънс чу някакви мъже да си подвикват един на друг. Звукът идеше от стрехите на покрива. Той погледна назад, Ригс кимна и тримата стрелци вдигнаха пушките.

Първият мъж се появи на входа и видя, че е препречен от дървената скара на кушетката за дракони.

— Този е мой — ясно каза Ригс и стреля.

Китаецът падна мъртъв с отворена за вик уста. Изстрелът бе последван от викове отвън и в павилиона нахлуха мъже със саби и факли. Посрещна ги мощен залп, който уби още трима, после един самотен изстрел от последната пушка и Райли викна:

— Пълни и зареди!

По-голямата част от мъжете се спряха рязко при тази светкавична сеч и задръстиха тесния отвор на вратата. С викове „Темерер!“ и „Англия!“ летците изскочиха от сенките и влязоха в ръкопашен бой с нападателите.

Светлината от пламъците на факлите прободе очите на Лорънс след дългото чакане в мрака, а пушекът на горящото дърво се смеси с този на мускетите. Нямаше място за истинска фехтовка. Сабите на противниците бяха допрени до дръжките, освен когато една от китайските — които миришеха на ръжда — не се счупи и няколко души не се катурнаха под тежестта. Иначе те просто отстъпваха под натиска на десетките тела, които се опитваха да минат през тесния вход.

Тъй като беше твърде слаб, за да е от полза в човешката стена, Дигби ръгаше с камата си нападателите в краката, ръцете и всяко открито местенце.

— Пистолетите ми — викна му Лорънс.

Нямаше никакъв шанс да ги извади сам. Държеше късата си сабя с две ръце, едната на дръжката, другата — на плоската страна на острието, и така удържаше трима мъже. Бяха сбутани толкова нагъсто, че нямаше място да замахнат към него, а само да вдигат и свалят сабите си и да се опитват да строшат острието му под натиска на тежестта.

Дигби дръпна единия пистолет от кобура и стреля. Улучи мъжа най-отпред, точно между очите. Останалите двама отстъпиха неволно и Лорънс успя да намушка единия в корема, да дръпне другия за ръката и да го събори на земята. Дигби го прониза със сабята си и мъжът повече не помръдна.

— Свалете оръжие! — викна Ригс някъде отзад.

— Изтеглете се от вратата! — ревна и Лорънс.

Той нанесе удар в главата на противника на Гранби, при което мъжът отскочи, а те двамата се изтеглиха назад. Гладкият каменен под вече бе започнал да се хлъзга под ботушите им. Някой бутна кана в ръката на Лорънс. Той отпи един-два пъти и я предаде нататък, после забърса с ръкав устата и челото си. Всички пушки стреляха едновременно, след тях дойдоха още два изстрела и те се върнаха в мелето.

Нападателите вече се бяха научили да се прикриват от пушките и бяха освободили малко място пред вратата, като повечето от тях се въртяха неориентирано няколко крачки назад. Почти бяха изпълнили двора пред павилиона. Сун Кай не бе преувеличил за броя им. Когато щурмуваха вратата наново, Лорънс застреля един мъж от шест крачки разстояние, обърна пистолета и тресна друг в слепоочието с приклада. После пак се зае да удържа тежестта на сабите до следващия сигнал на Ригс.

— Много добре, господа — каза Лорънс, като дишаше тежко.

Китайците се изтеглиха, когато чуха вика, и на вратата не остана никой. Ригс бе доста опитен и забави залпа, докато те не настъпиха отново.

— За момента имаме предимство. Господин Гранби, ще се разделим на две групи. При следващата вълна вие стойте настрана, а после ще се сменим. Търоус, Уилоуби, Дигби с мен; Мартин, Блайт и Хамънд с Гранби.

— Аз мога да съм и в двата отряда, сър — каза Дигби. — Не съм уморен, никак даже. Работата ми е по-лека, защото не участвам в удържането.

— Добре тогава, но не забравяй да пиеш вода и при възможност оставай да почиваш — отвърна Лорънс. — Те са дяволски много на брой, както сигурно всички вече видяхте — прямо каза той, — но ние сме се позиционирали добре и не се съмнявам, че ще ги удържим толкова дълго, колкото е необходимо, стига само да не се пресилваме.

— И да отивате за превръзка при Кейнс, веднага щом получите рана. Не можем да си позволим да изгубим някого заради бавна загуба на кръв — добави Гранби и Лорънс кимна с глава. — Само свирнете и някой ще дойде да заеме мястото ви.

Внезапно множеството навън нададе страховит вой. Мъжете си пробиваха път напред, за да се изправят пред залпа. Чу се топуркане и Ригс викна: „Огън!“, когато нападателите отново се втурнаха през вратата.

Сражението при входа ги затрудни повече сега, когато бяха останали по-малко на брой, но отворът беше достатъчно тесен, че да устоят. Телата на мъртвите бяха образували допълнителна зловеща барикада, струпани по две, дори по три накуп. Някои от нападателите се принуждаваха да се пресягат над тях, за да се сражават. Времето за презареждане им се струваше необичайно дълго, но това бе само илюзия. Лорънс ужасно се зарадва на почивката, когато стана готов следващият залп. Той се подпря на стената и отпи от една ваза. Ръцете и раменете го боляха от постоянния натиск, коленете също.

— Празна ли е, сър?

Дайър стоеше нетърпеливо до него и Лорънс му подаде вазата. Той припна обратно към езерото през мъглата от пушек, която бе забулила половината стая и се носеше бавно нагоре, към безкрайната пустота над главите им.

Китайците отново не атакуваха мигновено вратата, а залпът отново се забави. Лорънс отстъпи малко назад към павилиона и се опита да надзърне навън, за да види дали няма да различи нещо друго, освен предната линия на сражението. Факлите обаче го заслепяваха силно и зад първите лъснали лица, които гледаха напрегнато към входа, трескави от усилието на битката, се виждаше единствено непрогледен мрак. Времето течеше бавно. На Лорънс му липсваше корабният пясъчен часовник и отмереният звън на камбаната. Досега трябва да бяха минали час или два. Темерер скоро щеше да се върне.

Внезапно навън се вдигна врява и последва нов тласък. Лорънс машинално сложи ръка на дръжката на сабята. Пушките гръмнаха с тътен.

— За Англия и краля! — викна Гранби и поведе хората си към мелето.

Нападателите се отдръпнаха от двете страни и Гранби и останалите се озоваха в неудобната позиция в средата. Лорънс се зачуди дали все пак нямаха артилерия. Вместо това по пътечката дотича един мъж. Беше сам, сякаш твърдо решен да се хвърли върху остриетата им. Те застанаха в готовност и зачакаха. На три крачки от тях мъжът скочи във въздуха, стъпи странично на колоната и се отблъсна от нея, като буквално прелетя над главите им. После се гмурна и се приземи на каменния под със стегнато салто.

Тази маневра демонстрира пълно незачитане на гравитацията, каквото Лорънс не беше виждал в живота си. Човекът бе скочил на три метра във въздуха и обратно на земята с единствен двигател — собствените си крака. Той се изправи, напълно невредим, в гръб на Гранби, докато основната вълна нападатели отново атакуваше входа.

— Търоус, Уилоуби! — ревна Лорънс към мъжете от своята група.

Нямаше нужда, защото те вече тичаха да се намесят. Мъжът нямаше оръжие, но пъргавината му бе неописуема. Така елегантно отскачаше от размаханите саби, сякаш войниците бяха статисти на театрална сцена, а не врагове, които се опитват да го убият. От мястото си по-встрани Лорънс виждаше, че мъжът постепенно ги изтласква към Гранби и останалите, където сабите им щяха да станат опасни единствено за другарите им.

Лорънс напипа пистолета си и го извади. Ръцете му следваха заучената последователност въпреки мрака и възбудата. В главата му кънтяха монотонните команди от армейското обучение за зареждане на оръдие, а това беше почти същото. Вкара шомпол с парцалче в дулото, после още веднъж, после спусна ударника и потърси опипом хартиената кесия в торбичката на хълбока си.

Изведнъж Търоус изкрещя и падна, стиснал коляно. Уилоуби се обърна да го види. Държеше сабята си в отбранителна позиция, на нивото на гърдите, но в този миг на невнимание китаецът отново скочи невъзможно високо и го удари силно с два крака в челюстта. Гръбнакът му се прекърши с ужасяващ звук, той разпери широко ръце и се строполи в безформена купчина, а главата му се люшна напред-назад по пода. Китайският воин се приземи на рамо и се търколи. После с лекота се изправи на крака и обърна поглед към Лорънс. Ригс крещеше някъде отзад:

— Готови! По-бързо, дяволите да ви вземат, готови!

Ръцете на Лорънс не спираха. Той разкъса със зъби кесийката барут и няколко зрънца му загорчаха на езика. Сипа барута в дулото, после кръглия оловен куршум, после натъпка здраво хартията за уплътнение. Нямаше време да провери ударника, а направо вдигна пистолета и от една ръка разстояние пръсна черепа на мъжа.

Лорънс и Гранби отнесоха Търоус при лекаря, докато китайците отстъпваха в очакване на поредния залп. Той хлипаше тихичко, кракът му висеше безжизнено. Не спираше да повтаря: „Съжалявам, сър!“.

— За бога, стига с това мрънкане — скастри го Кейнс, когато го сложиха на земята.

Той зашлеви Търоус със смущаваща липса на състрадание. Младежът се задави, но замлъкна и бързо потърка лицето си с ръка.

— Капачката на коляното е счупена — след малко рече Кейнс. — Сравнително чисто счупване, но няма да може да стъпи на крака в продължение на месец.

— Когато ви шинират, се върнете при Ригс да зареждате пушките — каза Лорънс и двамата с Гранби хукнаха назад при входа.

— Ще почиваме на смени — рече Лорънс, когато приклекна при хората си. — Хамънд, първо вие. Идете и кажете на Ригс винаги да държи една заредена пушка, в случай че вкарат още един човек по същия начин.

Хамънд дишаше тежко, а страните му бяха на яркочервени петна. Той кимна и отговори с пресипнал глас:

— Дайте да ви заредя пистолетите.

Блайт пиеше от вазата на големи глътки, но изведнъж се задави, изплю силна струя вода и викна:

— Боже милостиви!

Всички подскочиха. Лорънс се огледа трескаво. В малка локвичка на камъните се мяташе една яркооранжева златна рибка, дълга два пръста.

— Съжалявам — с пръхтене рече Блайт. — Тая пущина ми мърдаше в устата.

Лорънс погледна неразбиращо, после Мартин избухна в смях и за един кратък миг всички се засмяха. Тогава гръмнаха пушките и те отново се върнаха на вратата.

Нападателите не направиха опит да подпалят павилиона и това изненада Лорънс. Имаха достатъчно факли, а на острова растяха много дървета. Пробваха обаче с пушек. Запалиха малки клади под стрехите от всяка страна на постройката, но или поради някаква тънкост в конструкцията на павилиона, или заради силния вятър, въздушните течения издигнаха дима и той се процеди през жълтите керемиди на покрива. Това беше доста неприятно, но не и смъртоносно, а в близост до езерото въздухът беше свеж. Всеки, чийто ред беше да почива, отиваше там, за да пие вода и да прочисти дробовете си, а в случай че нараняванията му, с които до този момент всички се бяха сдобили, кървяха — лекарят го мажеше с мехлем и превързваше.

После разбойниците си направиха таран от току-що отрязано дърво, още с клоните и листата, но Лорънс викна:

— Отстъпете встрани, когато доближат, и ги удряйте със сабите през краката.

Носачите се хвърлиха с огромна смелост право в остриетата и се опитаха да пробият защитата, но дори само трите стъпки до вратата на павилиона бяха достатъчни да се наруши инерцията им. Няколко души паднаха с дълбоки чак до кокал рани и бяха пребити до смърт с прикладите на пистолетите. Дървото се катурна и спря хода на останалите. Англичаните разполагаха с няколко трескави минути да отсекат клоните, за да открият целта пред стрелците. Дотогава беше готов следващия залп и нападателите се отказаха от този опит.

След това битката влезе в зловещ ритъм. Всеки залп вече им печелеше повече време за почивка. Китайците, изглежда, се бяха обезсърчили от неуспеха си да пробият малобройната английска отбрана, както и от огромната касапница. Всеки куршум попадаше в целта. Ригс и хората му бяха обучени да стрелят от гърба на дракон, който в разгара на битката летеше със скорост от трийсет възела. Невъзможно бе сега да не улучат от трийсетина метра разстояние. Това бе бавен и мъчителен начин на сражение, всяка минута се усещаше като пет. Лорънс започна да отчита времето по залповете.

— Сър, добре ще е да минем само на три изстрела на залп — кашляйки каза Ригс, когато Лорънс приклекна да говори с него по време на следващата си почивка. — Ще ги удържим пак толкова дълго, защото вече са наплашени. Донесох всичките ни муниции, но все пак не сме проклетата пехота. Мисля, че барутът ще ни стигне най-много за още трийсетина изстрела.

— Ще трябва да се справим с толкова — отвърна Лорънс. — Ще се опитаме да ги задържаме по-дълго между залповете. Започнете и вие да почивате на смени.

Той изпразни своята кесийка с барут и тази на Гранби в общата купчина. Щеше да стигне само за още седем изстрела с пистолет или два с пушка, но пушките бяха по-ценни.

Лорънс напръска лице с вода от езерото и се подсмихна на стрелкащата се рибка. Вече я виждаше съвсем ясно — сигурно очите му бяха свикнали с мрака. Кърпата на врата му бе подгизнала от пот. Той я свали и изцеди на пода, но после не можа да се насили да я сложи отново. Кожата му бе благодарна да подиша, затова той само изпра кърпата и я простря да съхне, а после забърза обратно.

След още един протяжен отрязък от време лицата на нападателите ставаха все по-размазани и неясни. Лорънс, рамо до рамо с Гранби, с мъка удържаше двама мъже, когато някъде отзад се чу тънкото детско гласче на Дайър:

— Капитане! Капитане!

Той не можа да се обърне, нямаше свободна секунда.

— Аз ще се оправя — изпъшка Гранби и срита мъжа отпред в топките с тежките си ботуши.

После подпря сабя в сабята на другия, а Лорънс се отскубна и бързо погледна назад. На брега на езерото стояха двама мъже, от които капеше вода, а отвътре излизаше трети. Бяха открили източника, от който се захранваше езерото и бяха преплували под стената. Кейнс бе проснат безжизнено на пода, а Ригс и другите стрелци тичаха натам и трескаво зареждаха пушките си в движение. Хамънд беше почивал при доктора и сега въртеше бясно сабя към двамата китайци, за да ги изтласка назад към водата. Личеше си, че няма опит. Те бяха с къси ножове и всеки момент щяха да пробият гарда му.

Малкият Дайър сграбчи една от големите вази и я запрати, както бе пълна с вода, по мъжа, който в този момент се навеждаше над Кейнс с нож в ръка. Тя се разби в главата му и го събори зашеметен на пода. Дотича Роланд, взе тенакулума на Кейнс и прокара закривения остър край през гърлото на мъжа, преди той да успее да се изправи. Кръвта бликна на мощна струя през пръстите, с които той притисна срязаната вена.

От езерото продължаваха да излизат мъже.

— Огън! — викна Ригс и трима бяха повалени.

Единият от тях едва бе подал глава над водата и сега потъна обратно, а по повърхността се разля кърваво петно. Лорънс застана рамо до рамо с Хамънд и заедно избутаха двамата му противници в езерото. Докато Хамънд се отбраняваше, Лорънс прободе единия с върха на сабята си и удари другия с дръжката. Той падна безжизнено във водата, а от отворената му уста излязоха безброй мехурчета.

— Хвърлете ги всичките във водата — рече Лорънс. — Трябва да блокираме този проход.

Той влезе в езерото и бутна труповете срещу течението. Усещаше натиска от другата страна — оттам се опитваха да влязат още мъже.

— Ригс, върнете хората си на фронта и отменете Гранби — добави той. — Ние с Хамънд ще ги удържим оттук.

— Аз също мога да помогна — обади се Търоус и закуцука към тях.

Беше висок младеж, можеше да седне на бордюра на езерото и да натиска масата от тела със здравия си крак.

— Роланд, Дайър, вижте дали може да се направи нещо за Кейнс — викна през рамо Лорънс.

Когато не получи незабавен отговор, той се обърна да погледне — двамата тихичко повръщаха в ъгъла. Роланд забърса уста и се изправи. Краката й бяха нестабилни като на новородено жребче.

— Слушам, сър! — каза тя и двамата с Дайър тръгнаха с олюляване към Кейнс.

Той изстена, когато го обърнаха. Имаше огромен кървав съсирек на главата над веждата, но отвори замаяните си очи, когато го превързаха.

Натискът от другата страна на струпаните трупове се отслаби и постепенно изчезна. Зад тях пушките гърмяха отново и отново със забързано темпо. Ригс и хората му стреляха почти със скоростта на артилеристи. Лорънс погледна през рамо, но в гъстия пушек не се виждаше нищо.

— Ние с Търоус ще се справим, вървете! — задъхано рече Хамънд.

Лорънс кимна и взе да се бъхти да излезе от водата. Пълните му ботуши тежаха като камъни. Наложи му се да спре и да ги излее, преди да изтича на предната линия.

Когато се доближи, стрелбата спря. Пушекът бе толкова плътен и необичайно ярък, че през него не се виждаше нищо друго, освен куповете тела в краката им. Те стояха така и чакаха. Ригс и хората му заредиха по-бавно с треперещи пръсти. Тогава Лорънс пристъпи напред, подпирайки се на една колона за равновесие, защото трябваше да гази по трупове.

Всички излязоха с примигване от мъглата в ранната утринна светлина. Стреснаха ято гарвани, които се вдигнаха от труповете на двора и избягаха с дрезгав грач над водата. Никое от телата не помръдваше, а останалите нападатели се бяха оттеглили. Изведнъж Мартин падна на колене, а късата му сабя издрънча кухо на каменните плочи. Гранби отиде да му помогне, но самият той също падна. Лорънс се добра до една малка дървена пейка, преди и неговите крака да му изневерят. Не възразяваше, че я дели с мъртвец — голобрад млад мъж със засъхнала на устните вадичка кръв и мораво петно около раната от куршум в гърдите.

От Темерер нямаше и следа. Той не се бе появил.

Петнадесета глава

Час по-късно Сун Кай ги намери ни живи, ни умрели. Той бе влязъл предпазливо в двора откъм кея с малка група въоръжени мъже. Бяха десетина на брой и облечени в официалните униформи на стражите, за разлика от раздърпаните и занемарени членове на бандата. Тлеещите клади бяха угаснали от само себе си, поради липса на гориво. Англичаните придърпваха труповете към най-дълбоката сянка, за да се забави разлагането.

Всички бяха полуслепи и вцепенени от изтощение и им бе невъзможно да окажат каквато и да е съпротива. Лорънс не можеше да обясни липсата на Темерер, нито имаше представа какво да прави по-нататък, затова се остави да го отведат на лодката, а оттам — на задушен затворен паланкин с плътно спуснати завеси. Той заспа моментално на бродираните възглавници въпреки бутането и виковете по време на пътуването и потъна в пълна забрава. Най-накрая носилката бе оставена на земята и го разтърсиха да се събуди.

— Влезте вътре — каза Сун Кай и му помогна да се изправи.

Хамънд, Гранби и останалите членове на екипажа се появиха от други столове носилки в подобно зашеметено и изтерзано състояние. Без да се замисля, Лорънс последва китаеца нагоре по стълбите в една блажено прохладна къща, изпълнена с деликатен аромат на тамян. Тесен коридор ги отведе в стая с изглед към градината. Там той изведнъж се втурна и прескочи парапета на ниския балкон. Темерер спеше свит на кълбо на каменния плочник.

— Темерер! — викна Лорънс и тръгна натам.

Сун Кай възкликна на китайски, изтича след него и го хвана за ръката, преди да беше потупал Темерер. Тогава драконът вдигна глава и ги изгледа с любопитство. Лорънс застина — това въобще не беше Темерер.

Китаецът коленичи и се опита да издърпа и Лорънс на земята, но той се освободи, докато с мъка запазваше равновесие. Едва тогава забеляза на една пейка да седи млад мъж на около двайсет години, облечен в елегантна тъмножълта роба, извезана с дракони.

Хамънд бе последвал Лорънс и сега се вкопчи в ръкава му.

— За бога, коленичете — прошепна. — Това трябва да е принц Миеннин, наследникът на трона.

Той падна на колене и притисна чело в земята, точно както направи и Сун Кай.

Лорънс ги зяпна с малко глупаво изражение, погледна младия мъж и се поколеба. После направи дълбок поклон от кръста. Бе абсолютно сигурен, че няма да успее да подвие едно коляно, без да се строполи и на двете, или още по-лошо — по лице. Не беше готов да изпълни котау нито пред императора, нито пред принца.

Принцът не изглеждаше засегнат, а заговори Сун Кай на китайски. Той се изправи, а след него и Хамънд, но много бавно.

— Казва, че тук сме в безопасност и можем да отпочинем — рече Хамънд на Лорънс. — Умолявам ви да му се доверите, сър. Той няма интерес да ни мами.

Лорънс отвърна:

— Бихте ли го попитали за Темерер?

Хамънд погледна дракона с празен поглед.

— Това не е той — добави Лорънс. — Това е някой друг Селестиал, не е Темерер.

Сун Кай рече:

— Лун Тиен Сян се е усамотил в Павилиона на Вечната пролет. Един куриер го чака да излезе, за да му предаде съобщение.

— Добре ли е? — попита Лорънс.

Не се опита да търси логическо обяснение. Сега най-голямата му грижа бе да научи защо драконът не бе дошъл.

— Няма причина да смятаме другояче — уклончиво отговори Сун Кай.

Лорънс не знаеше как да го притисне, беше твърде вцепенен от изтощение. Сун Кай обаче го съжали и добави, вече малко по-мило:

— Той е добре. Не можем да прекъсваме уединението му, но той трябва да излезе днес по някое време и тогава ще ви го доведем.

Лорънс продължаваше да недоумява, но в момента не можеше да се сети какво друго да направи.

— Благодаря ви — успя да промълви. — Моля, благодарете на Негово Височество за гостоприемството, предайте най-дълбоката ни признателност. Моля той да извини недодяланите ни маниери.

Принцът кимна и ги освободи с махване на ръката. Сун Кай ги подкара обратно към стаите им и остана да ги наблюдава, докато те не се строполиха на твърдите дървени нари. Може би се опасяваше, че отново ще скокнат да се залутат някъде. Лорънс почти се засмя с глас на нищожната вероятност това да се случи и моментално заспа.

— Лорънс, Лорънс — каза разтревожено Темерер.

Капитанът отвори очи и видя, че драконът бе проврял глава през балконската врата и закриваше цялата светлина.

— Ранен ли си, Лорънс?

— О!

Хамънд се събуди и падна от леглото си от шока, че се намираше на сантиметри от муцуната на Темерер.

— Мили боже! — каза той, докато се изправяше с мъка на крака, за да седне обратно на леглото. — Чувствам се като осемдесетгодишен старец с подагра на двата крака.

Лорънс седна в леглото с почти същите усилия. През тази почивка всяко мускулче в тялото му се беше вкочанило.

— Не, съвсем добре съм си — каза той и протегна с благодарност ръка, за да погали муцуната на Темерер и да почувства утехата на солидното му присъствие. — Ти да не беше болен?

Той не искаше да прозвучи обвинително, но просто не можеше да си представи друга причина за дезертирането на Темерер и може би това прозвуча ясно в тона му. Яката на дракона увисна.

— Не — рече той унило, — не, не съм болен.

Той не пожела да каже нищо повече, а Лорънс не настоя, заради присъствието на Хамънд. Плахото поведение на Темерер не предвещаваше особено добро оправдание за отсъствието му. Перспективата да му иска обяснение не привличаше Лорънс, но още по-малко му харесваше да прави това пред дипломата. Темерер си отмести главата, за да ги пусне да излязат в градината. Този път нямаше акробатични подскоци. Лорънс се надигна от леглото и прекрачи бавно и внимателно парапета на балкона. Хамънд го последва, но за малко да не успее да вдигне достатъчно крака си, въпреки че препятствието бе високо не повече от шейсет сантиметра.

Принцът си беше тръгнал, но драконът, който Темерер им представи като Лун Тиен Чуан, още стоеше там. Той им кимна любезно, но без особен интерес, и отново се отдаде на работата си над огромна табла с мокър пясък, където чертаеше символи с нокът. Пишеше поезия, както им обясни Темерер.

Хамънд се поклони на Чуан, а после отново изстена, докато се навеждаше да седне на едно ниско столче. Измърмори под нос всевъзможни ругатни, които по прилягаха на моряците, откъдето най-вероятно ги беше научил. Сценката не беше особено елегантна, но след помощта му предишния ден Лорънс бе готов да му прости абсолютно всичко. Той не бе очаквал Хамънд да се справи така добре без подготовка, без опит и в разрез с досегашните си позиции.

— Ако ми позволите, сър, бих ви посъветвал да направите една обиколка на двора, вместо да сядате — каза Лорънс. — Често съм изпитвал положителния ефект от това.

— Сигурно сте прав — отвърна Хамънд.

Той вдиша дълбоко няколко пъти и отново се изправи на крака, като не отхвърли подадената от Лорънс ръка. Отначало тръгна съвсем бавно, но, бидейки млад мъж, на половината обиколка вече крачеше с по-голяма лекота.

Щом най-страшната болка отмина, Хамънд възвърна любопитството си. Докато се разхождаха, той изучаваше внимателно двата дракона и забавяше крачка, обръщайки се да погледне ту единия, ту другия. Градината бе дълга и тясна. В двата й края имаше горички от висок бамбук и няколко по-дребни бора, а центърът оставаше почти открит. Така сравнението между двата дракона, легнали лице в лице един срещу друг, бе много по-лесно.

Те наистина бяха като огледални образи. Различаваха се само по украшенията. Чуан носеше златен тюл, декориран с перли, който падаше от яката по цялата дължина на врата му. Беше разкошен, но изглеждаше неудобен за всякакъв вид военни действия. Освен това Темерер имаше бойни белези, каквито липсваха при Чуан — кръглата бабуна на гърдите от гюлето с шиповете отпреди няколко месеца, както и по-малки драскотини от други битки. Те обаче не се набиваха на очи и единствената друга разлика бе някакво трудно определимо качество в стойката и изражението им, което Лорънс не можеше да опише.

— Може ли да е случайно? — попита Хамънд. — Знам, че всички Селестиали са роднини, но толкова огромна прилика… Аз не мога да ги различа.

— Излюпили сме се от яйца близнаци — каза Темерер, защото беше чул. — Първо е било яйцето на Чуан, после моето.

— О, колко съм бил недосетлив — рече Хамънд и се отпусна на пейката. — Лорънс, Лорънс…

Лицето му грейна и той се пресегна към Лорънс, хвана ръката му и я разтърси.

— Разбира се, разбира се! Не са искали принцът да има съперник за трона, затова са пратили яйцето надалече. Боже, какво облекчение!

— Сър, съгласен съм с изводите ви, но не виждам какво значение има това за сегашното ни положение — отвърна Лорънс, малко стреснат от този ентусиазъм.

— Не виждате ли? — каза Хамънд. — Наполеон е само извинение, защото е император на другия край на света, толкова далече от техния двор, колкото е възможно. През цялото време не спирах да се чудя как, по дяволите, Дьо Гиние е успял да разговаря с тях, а на мен не даваха да си покажа носа от вратата. Ха! Французите не са в съюз с Китай, нямат никакви сериозни договорености.

— Това наистина е повод за облекчение — отвърна Лорънс, — но липсата им на успех няма да промени положението ни. Китайците просто са размислили и сега искат да си върнат Темерер.

— Не, не разбирате ли — принц Миеннин все още има причина да не желае присъствието на Темерер, защото той може да посочи друг претендент за трона — рече Хамънд. — О, това променя цялата картина. Преди се лутах в тъмното, но вече разбирам мотивите им и нещата започват да се изясняват. Кога се очаква пристигането на „Преданост“? — попита той внезапно и погледна Лорънс.

— Не познавам достатъчно добре водните и въздушните течения в залива Джътао, за да ви кажа със сигурност — отвърна объркано Лорънс. — Може би най-рано след седмица.

— Ще ми се Стонтън да беше вече тук. Имам хиляди въпроси, но недостатъчно отговори — рече Хамънд, — но мога поне да се опитам да изкопча още малко информация от Сун Кай. Надявам се вече да е станал по-прям. Отивам да го потърся. Извинете ме.

При тези думи той се обърна и изчезна в къщата. Лорънс викна подире му:

— Хамънд, дрехите ви!

Бричовете му бяха разкопчани на коленете. И те, и ризата му бяха покрити с ужасяващи кървави петна, а чорапите му бяха целите в бримки. Имаше абсолютно налудничав вид, но Лорънс закъсня — той вече беше тръгнал.

Лорънс реши, че никой не може да ги вини за външния им вид, тъй като пристигнаха без багажа си.

— Е, той поне отиде да преследва целта си, а не може да не изпитаме облекчение от новината, че не съществува съюз с Франция — рече той на Темерер.

— Да — отвърна драконът, но без ентусиазъм.

През цялото време беше доста мълчалив и мрачен и се суетеше из градината. Върхът на опашката му трепкаше нервно напред-назад на ръба на близкото езеро и пръскаше черни точици върху нагретия от слънцето плочник, които изсъхваха толкова бързо, колкото се и появяваха.

Лорънс не го притисна веднага за отговор, въпреки че Хамънд вече го нямаше, а отиде и приседна до главата му. Дълбоко в себе си се надяваше, че Темерер ще заговори по собствена воля и няма да се налага да го разпитват.

— Добре ли са и останалите от моя екипаж? — след миг попита драконът.

Лорънс отвърна:

— Уилоуби бе убит, много съжалявам. Освен това има няколко ранени, но, за щастие, нищо смъртоносно.

Темерер потрепери и издаде нисък, напрегнат звук дълбоко в гърлото си.

— Трябваше да дойда. Ако бях там, това никога нямаше да се случи.

Лорънс замълча и се замисли за клетия Уилоуби — ужасна загуба.

— Много зле постъпи, че не ни прати вест — каза той най-накрая. — Не мога да те държа отговорен за смъртта на Уилоуби. Той бе убит рано, още преди часа, в който очаквахме да се върнеш. Не мисля също, че щях да постъпя различно, ако знаех, че няма да си дойдеш. Ти обаче със сигурност се отнесе безотговорно.

Темерер издаде нов нещастен звук и промълви много тихо:

— Пренебрегнах задълженията си, нали така? Значи вината е моя и няма какво да се добави по въпроса.

Лорънс отвърна:

— Не е така. Ако ме беше уведомил, нямаше да възразя да удължиш гостуването си, защото ние се бяхме укрепили идеално. Вярно е обаче, че в корпуса не сме те инструктирали официално за правилата за отпуската, защото те никога не са били нужни на един дракон. Мое задължение беше да ти ги разясня. Не се опитвам просто да те успокоя — добави той, като видя, че Темерер клати глава, — но ми се иска да разбереш къде си сгрешил, вместо да се разсейваш с неправилното чувство за вина за събитие, което не зависеше от теб.

— Лорънс, не разбираш ли — рече драконът, — аз отлично познавам правилата. Причината да не пратя вест беше друга. Не исках да оставам толкова до късно, но просто не забелязах кога е минало времето.

Лорънс не знаеше какво да отговори. Беше му трудно, ако не и невъзможно, да приеме мисълта, че Темерер не е забелязал кога е минало цяло денонощие, когато бе свикнал винаги да се прибира преди мръкване. Ако някой от хората му се оправдаеше така, Лорънс веднага би го нарекъл лъжец, но в тази ситуация мълчанието му казваше всичко.

Темерер прегърби рамене и взе да си драска нещо по земята. Ноктите му стържеха по плочника със звук, който накара Чуан да го погледне и да вдигне яка с недоволно ръмжене. Темерер престана и изведнъж изстреля бързо:

— Бях с Мей.

— С кого? — попита неразбиращо Лорънс.

— Лун Цин Мей — отвърна драконът, — тя е Империал.

Шокът от осъзнаването на тези думи бе почти като физически удар. В признанието на Темерер имаше смесица от неудобство, вина, и несигурна гордост, от които всичко стана съвсем ясно.

— Разбирам — с усилие рече Лорънс, защото в живота си не се бе владял толкова. — Е…

Той направи пауза и се стегна.

— Ти си млад и… и досега не беше ухажвал женска. Нямало е откъде да знаеш колко време ще ти отнеме — каза. — Радвам се да науча причината, поне имаш оправдание.

Той се помъчи да повярва в собствените си думи. Всъщност им вярваше, но не му се искаше да прости отсъствието на Темерер поради такава причина. Въпреки кавгата му с Хамънд за опитите на Юнсин да го измести с помощта на момчето, Лорънс не се боеше особено, че ще изгуби любовта на Темерер. Сега бе сломен, защото изведнъж се оказа, че има истинска причина за ревност.

Погребаха Уилоуби в ранните часове на утрото, в едно голямо гробище отвъд градските стени, което им показа Сун Кай. Беше прекалено многолюдно, дори за огромните си размери. Имаше множество малки групи хора, които отдаваха почит пред гробовете. Темерер и групата хора от Запада привлякоха вниманието на тези посетители и скоро зад тях се оформи своеобразна процесия, въпреки че стражите изтикваха онези зрители, които ставаха твърде любопитни.

Тълпата скоро нарасна до няколкостотин души, които обаче показаха уважително отношение и запазиха пълно мълчание, когато Лорънс каза няколко думи за починалия и изрече, заедно с хората си, „Отче наш“. Гробът бе над земята, издигнат от бял камък, с обърнати нагоре стрехи както останалите местни къщи. Изглеждаше скъп дори в сравнение с околните гробници.

— Лорънс, надявам се, че не проявявам неуважение, но мисля, че майка му би се зарадвала на една скица — тихо рече Гранби.

— Да, трябваше сам да се сетя — отвърна Лорънс. — Дигби, мислите ли, че ще се справите?

— Моля, позволете ми да повикам художник — намеси се Сун Кай. — Срамувам се, че не ви предложих по-рано. Пратете уверения на майка му, че ще бъдат извършени необходимите жертвоприношения. Принц Миеннин вече избра млад мъж от добро семейство, който да се заеме с обредите.

Лорънс се съгласи, без да задава допълнителни въпроси. Доколкото той знаеше, госпожа Уилоуби беше убедена методистка. Със сигурност щеше да е по-доволна, ако знаеше единствено, че гробницата на сина й е елегантна и добре поддържана.

След това Лорънс се върна на острова с Темерер и няколко от хората си, за да съберат вещите, които бяха изоставили в суматохата. Всички трупове вече бяха изнесени, но опушените петна по външните стени на павилиона и засъхналите локви кръв още стояха. Темерер ги гледа дълго, без да каже дума, после извърна глава. Мебелите в резиденцията бяха прекатурени, във вратите от оризова хартия зееха дупки, повечето моряшки сандъци бяха разбити и дрехите се валяха изпотъпкани на пода.

Лорънс обиколи стаите, а Блайт и Мартин започнаха да събират всичко, което не бе съвсем съсипано. Неговата стая бе напълно опустошена. Леглото бе катурнато и облегнато на стената, сякаш са очаквали да го намерят свит отдолу. Множеството пакети от пазарската експедиция бяха разхвърляни из цялата стая, а от тях се бяха изсипали на пътечки парченца натрошен порцелан. Навсякъде, почти като украса, висяха разръфани ивици съдрана коприна. Лорънс се наведе и вдигна големия безформен пакет с червената ваза, захвърлен в ъгъла на стаята, и бавно свали опаковката. Внезапно погледът му се замъгли необяснимо — лъскавата повърхност бе непокътната, дори без драскотина, и отразяваше следобедното слънце с живото богатство на алените отблясъци.

Градът потъна в разгара на лятото. Денем паважите се нажежаваха като наковални под ударите на чука, а вятърът довяваше непрекъснат поток от фин жълт прах от огромната пустиня Гоби на запад. Хамънд подхвана бавен и сложен танц на преговори, който, доколкото Лорънс виждаше, засега се въртеше само в кръг. В къщата влизаха и излизаха запечатани с восък писма, получаваха се и в замяна се пращаха дребни подаръчета, имаше мъгляви обещания, но не предполагащи някакви действия. Междувременно всички ставаха все по-сприхави и нетърпеливи, с изключение на Темерер, който запълваше времето си с образование и ухажване. Мей идваше всеки ден да му преподава в резиденцията. Беше много елегантна с изящния си нашийник от сребро и перли и множеството златни пръстени по ноктите. Кожата й бе тъмносиня с виолетови и жълти пръски по крилете.

— Мей е много чаровна женска — каза Лорънс на Темерер след първото й посещение, защото не желаеше да се прави на мъченик.

Не бе убягнало на вниманието му, че Мей наистина е прекрасна, поне доколкото той самият бе съдник на драконовата красота.

— Радвам се, че мислиш така — отвърна Темерер с грейнало изражение, а яката му се вдигна и потръпна. — Тя е едва на три години и наскоро е взела с почести първите си изпити. Учи ме да пиша и да чета и е много мила. Въобще не ми се подиграва, задето съм неук.

Лорънс бе сигурен, че тя няма повод да се оплаква от ученика си. Темерер вече бе усвоил техниката на писане с нокти в подноси с пясък, а Мей похвали краснописа му в глина. Тя обеща скоро да започне да го учи на по-трудната техника на дълбаене в меко дърво. Лорънс го наблюдаваше как пише прилежно до късно следобед, когато светлината намаляваше, и често му ставаше публика при отсъствието на Мей. Гласът на Темерер галеше приятно ухото с богатите си, мелодични тонове, макар че думите на китайските стихове бяха неразбираеми, освен когато драконът се спираше да преведе някой особено хубав пасаж.

Останалите англичани нямаше с какво да запълват времето си. Миеннин понякога даваше вечеря в тяхна чест, а веднъж ги покани на представление. То включваше крайно немелодичен концерт и акробатичните номера на една забележителна трупа, съставена почти изцяло от малки деца, пъргави като планински кози. Случваше се още да се упражняват в стрелба в двора зад резиденцията, но в жегите това не им доставяше удоволствие и те с радост се връщаха в хладните алеи и градини на палата.

Близо две седмици след преместването им в палата Лорънс седеше и четеше на балкона с изглед към двора, където спеше Темерер. В това време Хамънд седеше на писалището в стаята и работеше над някакви книжа. Един прислужник им донесе писмо. Хамънд счупи печата, хвърли бърз поглед на написаното и каза на Лорънс:

— От Лиу Бао е. Кани ни на вечеря в дома си.

— Хамънд, смятате ли, че той може да има пръст в това? — неохотно попита Лорънс след кратко размишление. — Не ми харесва подобно предположение, но в края на краищата знаем, че той не е на служба при Миеннин като Сун Кай. Възможно ли е да се е съюзил с Юнсин?

— Наистина не можем да отхвърлим хипотезата за съучастието му — отвърна Хамънд. — Той е татарин и е имал възможност да организира нападението срещу нас. Въпреки това научих, че е роднина на майката на императора и чиновник в манджурския Бял флаг[36]. Неговата подкрепа ще е безценна за нас. Трудно ми е да повярвам, че би ни поканил открито, ако кроеше нещо подмолно.

На тръгване те имаха едно наум, но плановете им да бъдат предпазливи бяха подкопани още на портите, където ги посрещна богатият, пикантен аромат на печено говеждо. Лиу Бао бе поръчал на готвачите си, които вече имаха международен опит, да приготвят традиционно английско ястие. Ако в пържените картофи имаше малко повече къри от очакваното, а пудингът със стафиди бе някак течен, то от печеното никой не намери повод да недоволства. Изправените ребра бяха украсени с цели лукчета, а йоркширският пудинг бе учудващо успешен.

Въпреки неимоверните им усилия последните блюда отново бяха отнесени почти недокоснати и имаше колебания дали част от гостите не трябва да бъдат извозени с колички. Сред тях бе и Темерер. На него бяха сервирали току-що заклана плячка по английски маниер, но готвачите не се бяха ограничавали и вместо просто една крава или овца, сложиха пред него по две от всеки вид, както и едно прасе, коза, пиле и омар. Щом изпълни дълга си пред всяко едно от ястията, той се дотътри без покана до градината и се срина в ступор с тих стон.

— Всичко е наред, оставете го да поспи — рече Лиу Бао и махна с ръка на поднесеното от Лорънс извинение. — Ние може да седнем да пием вино на лунната тераса.

Лорънс стана мнителен, но Лиу Бао за пръв път не настоя особено ентусиазирано за виното. Приятно беше да седят, потънали в сърдечността и топлотата на опиянението, докато слънцето залязваше зад синкавите планини, а Темерер дремеше пред тях, окъпан в златиста светлина. Лорънс напълно, но може би неразумно, бе отхвърлил мисълта за злонамереността на Лиу Бао. Невъзможно бе да си недоверчив, седейки в тази градина след щедра вечеря. Дори Хамънд се бе отпуснал против волята си и примигваше от усилието да не заспи.

Лиу Бао прояви известно любопитство по въпроса как са се озовали в палата на принц Миеннин. Поредното доказателство за невинността му бе изненадата и съчувственото поклащане на глава, когато научи за нападението.

— Трябва да се направи нещо за тези разбойници. Те започват да стават неконтролируеми. Преди няколко години един от племенниците ми се забърка с тях и клетата му майка едва не се спомина от тревоги. После обаче направи голямо жертвоприношение на Гуанин[37] и й построи специален олтар в най-хубавия кът на южната си градина. Днес е женен и се е заел с наука.

Той смушка Лорънс.

— Трябва и вие да се изучите. Срамота ще е драконът ви да вземе изпитите, а вие — не.

— Мили боже, наистина ли това има значение за тях, Хамънд? — ужасено попита Лорънс.

Въпреки всичките му усилия, китайският език оставаше за него толкова неразбираем, колкото и ако бе десеторно зашифрован. Колкото до изпита, там той би се явил редом с хора, които учат за него от седемгодишна възраст.

— Само се шегувам — рече весело Лиу Бао за най-голямо облекчение на Лорънс. — Не се бойте, ако Лун Тиен Сян наистина желае един неук варварин за компаньон, никой не може да му попречи.

— Той, естествено, шеговито ви нарича така — добави Хамънд към превода, но не бе особено убедителен.

— По тяхното мерило аз наистина съм неук варварин и не съм достатъчно глупав, че да претендирам за обратното — отвърна Лорънс. — Само се надявам преговарящите да споделят вашите възгледи, сър — додаде той към Лиу Бао. — Но те са твърде непреклонни по въпроса, че един Селестиал може да е компаньон единствено на императора и неговите близки.

— Е, ако драконът не желае никого другиго, те просто ще трябва да се примирят — най-спокойно рече Лиу Бао. — Защо императорът не ви осинови? Така ще се излезе с чест от положението.

Лорънс сметна, че това е шега, но Хамънд впери поглед в Лиу Бао със съвсем различно изражение.

— Сър, би ли се приело на сериозно подобно предложение?

Лиу Бао вдигна рамене и отново напълни чашите с вино.

— Защо не? Императорът има трима синове, които да го заместят, и няма нужда да осиновява четвърти, но пък няма да му навреди.

— Да не би да преследвате тази цел? — невярващо попита Лорънс Хамънд, докато двамата се олюляваха на път към столовете носилки, които щяха да ги върнат в палата.

— Разбира се, с ваше позволение — отвърна дипломатът. — Идеята несъмнено е необикновена, но в края на краищата ще се приеме от двете страни единствено като формалност. Струва ми се — продължи той е нарастващ ентусиазъм, — че така ще се уредят всички въпроси. Те няма да посмеят да обявят война на нация, с която ги свързва родство, а само помислете за преимуществата за търговията ни.

Лорънс обаче мислеше как би реагирал баща му.

— Ако смятате, че този ход си струва, аз няма да ви преча — рече неохотно той.

Червената ваза, с която се надяваше да умилостиви баща си, едва ли щеше да му е от полза, когато лорд Алъндейл научеше, че синът му е позволил да го осиновят като някое безпризорно дете, па макар и благодетелят да беше императорът на Китай.

Шестнадесета глава

— Работата била сериозна, преди ние да пристигнем, това ще ви кажа — рече Райли и прие подадената през масата чаша чай с по-голяма готовност, отколкото купичката с оризова каша. — Не бях виждал такова нещо. Двайсет кораба и два дракона за подкрепа. Разбира се, бяха обикновени джонки и по размери не са и наполовина колкото фрегати, но и корабите на китайския флот не бяха по-големи. Не мога да си представя как са позволили на толкова много пирати да се развихрят.

— Останах впечатлен от адмирала им обаче. Той изглеждаше много благоразумен човек — вметна Стонтън. — На друг не би му харесало да го спасяват.

— Би бил голям глупак, ако предпочиташе да потъне — каза Райли с далеч по-малко великодушие.

Двамата бяха пристигнали същата сутрин с малка група от екипажа на „Преданост“. Останаха потресени от историята за разбойническото нападение и сега разказваха собствените си преживелици из Китайско море. Седмица след потеглянето им от Макао те се бяха натъкнали на китайската флота, която се опитвала да подчини огромна банда пирати. Били се установили на островите Джоушан, за да нападат местните кораби, както и по-дребните плавателни съдове на западните търговци.

— Разбира се, когато пристигнахме ние, оправихме нещата — продължи Райли. — Драконите на пиратите нямаха въоръжение. Хората от екипажа ни обстрелваха със стрели, можете ли да си представите? Нямаха и добър усет за разстоянията — пикираха толкова ниско, че трудно можехме да не ги улучим с мускети, а за лютите бомби да не говорим. Щом ги пробваха, офейкаха много бързо и ние потопихме три пиратски кораба с един-единствен залп.

— Адмиралът спомена ли нещо за това как ще докладва за този случай? — Хамънд попита Стонтън.

— Мога само да ви кажа, че той изрази своята признателност крайно педантично. Дойде на борда на нашия кораб, а това, вярвам, бе отстъпка от негова страна.

— И хубаво огледа оръдията ни — каза Райли. — Струва ми се, че дойде заради тях, а не от любезност. Във всеки случай, ние ги съпроводихме до порта, после дойдохме тук. Сега „Преданост“ е на котва в пристанището Тянсън. Има ли шанс скоро да си тръгнем?

— Не ми се иска да предизвиквам съдбата, но едва ли — рече Хамънд. — Императорът все още е на север на лятната си ловна експедиция и няма да се върне в Летния дворец още няколко седмици. Очаквам едва тогава да ни бъде позволена официална аудиенция.

— Задвижих въпроса за осиновяването, за което ви разказах, сър — добави той към Стонтън. — Вече получихме известна подкрепа и то не само от принц Миеннин. Имам големи надежди, че услугата, която току-що сте им направили, решително ще обърне настроенията в наша полза.

— Има ли причина корабът да не може да остане, където е в момента? — попита загрижено Лорънс.

— Засега не, но, да ви кажа, запасите тук са по-скъпи, отколкото очаквах — каза Райли. — Не продават осолено месо, а цените на говеждото са възмутителни. Напоследък храним хората с риба и пилешко.

— Да не сме превишили средствата?

Лорънс започна със закъснение да съжалява за направените от него покупки.

— Аз бях малко разточителен, но ми е останало злато, а те нямат нищо против него, щом видят, че е истинско.

— Благодаря, Лорънс, но няма нужда да ви ограбвам. Още не сме на червено — рече Райли. — Мисля най-вече за обратното пътуване. Ще имаме дракон да храним, надявам се.

Лорънс не знаеше как да отговори на този въпрос. Той каза нещо уклончиво и млъкна, като остави разговорът да се води от Хамънд.

Сун Кай дойде след закуска, за да ги уведоми за предстоящите тази вечер угощение и великолепно театрално представление в чест на новодошлите гости.

— Лорънс, ще ида да посетя Циен — каза Темерер с надвесена през прозореца глава, докато Лорънс решаваше какво да облече. — Ти няма да излизаш, нали?

След нападението той бе станал изключително загрижен и отказваше да остави Лорънс без придружител. Прислугата от седмици търпеше мнителността и щателните му проверки. Той бе изложил няколко свои предложения за безопасността на Лорънс, като например съставяне на график за денонощна стража от пет души или нарисувана лично от него в пясъка броня, която повече щеше да приляга на бойните полета на кръстоносните походи.

— Не, не се притеснявай. Ще съм доста зает, за да се приведа в приличен вид — отвърна Лорънс. — Предай моите почитания на Циен. Много ли ще се бавиш? Днес не бива да закъсняваме, угощението е в наша чест.

— Не, ще се върна съвсем скоро — рече Темерер и остана верен на обещанието си.

Върна се след по-малко от час, с потрепваща от едва сдържано вълнение яка. В лапата си внимателно стискаше дълъг и тесен пакет. Повика Лорънс на двора и засрамено му побутна пакета. Лорънс бе толкова слисан, че отначало само се загледа вторачено, но после бавно махна копринената опаковка и отвори една лакирана кутия. На възглавничка от жълта коприна лежеше изкусно изработена сабя с елегантна дръжка и ножница. Той я вдигна в ръка. Беше добре балансирана, с широка основа и извит връх, заострен и от двете страни. Повърхността й лъщеше като дамаска стомана, имаше два улея за кръв по продължение на задния ръб, за да се олекоти острието. Дръжката бе облицована с черна кожа, с орнаменти от позлатена стомана, златни мъниста и дребни перли, а в основата на острието имаше драконова глава с два малки сапфира за очи. Ножницата беше от черно лакирано дърво и също бе декорирана с широки ленти позлатена стомана и пристегната със здрави копринени шнурове. Лорънс извади от колана износената си, макар и още полезна, къса сабя и препаса новата.

— Как ти стои? — попита нетърпеливо Темерер.

— Много добре — отвърна Лорънс.

Той извади острието. Дължината бе съобразена идеално с неговия ръст.

— Скъпи приятелю, това е невероятно! Как се сдоби с нея?

— Не е изцяло мое дело — отвърна Темерер. — Миналата седмица Циен ми направи комплимент за нагръдника и аз й казах, че ми е от теб. Тогава си помислих, че аз също искам да ти направя подарък. Тя ми обясни, че има обичай бащата и майката да поднесат дар, когато драконът си вземе компаньон, и ми позволи да избера нещо от личната й колекция. Тази сабя ми се стори най-хубавата от всички.

Той обърна едното, после другото си око към Лорънс и го огледа с дълбоко доволство.

— Вярвам ти, не мога да си представя по-хубава сабя — каза Лорънс и се опита да се овладее.

Той се почувства неимоверно щастлив и странно успокоен. Когато се върна в стаята да довърши тоалета си, не можа да се сдържи и дълго се възхищава на сабята в огледалото.

Хамънд и Стонтън бяха облекли традиционни китайски роби, а останалите офицери носеха зелените си куртки и панталони, и високи, лъснати до блясък ботуши. Кърпите на вратовете им бяха чисти и колосани. Дори Роланд и Дайър седяха идеално спретнати на столовете си. От момента, в който бяха изкъпани и облечени, бяха предупредени да мируват. Райли също беше много елегантен в тъмносинята си униформа и бричове до коляно. Четиримата флотски офицери с червени куртки, които бе довел от кораба, довършваха стилната им компания. Всички заедно излязоха от резиденцията.

В центъра на площада, където щеше да бъде представлението, бе издигната любопитна на вид сцена — малка, но прелестно изрисувана и на три различни нива. Циен седеше на почетното място в северния край на двора, принц Миеннин и Чуан й бяха отляво, а за Темерер и англичаните бяха запазени местата отдясно. Освен Селестиалите присъстваха и няколко Империала, сред които беше и Мей, която седеше малко по-надолу на трапезата. Тя изглеждаше много елегантна със златния си нагръдник с шлифован нефрит и кимна на Лорънс и Темерер, когато заемаха местата си. Бялата женска Лиен също беше там, настанена до Юнсин на известно разстояние от останалите гости. Окраската й бе в потресаващ контраст с тъмните Империали и Селестиали от двете й страни. Гордо вдигнатата й яка днес бе украсена с фин златен тюл, а на челото й лежеше превъзходен рубинен медальон.

— А, ето го Миенкай — полугласно каза Роланд на Дайър и бързо помаха през масата на момчето, седнало до Миеннин.

Детето беше с роба в същия тъмен оттенък на жълтото като на престолонаследника и изкусно изработена шапка. Седеше много сковано и благопристойно. Като видя помахването на Роланд, то вдигна ръка да отвърне, но бързо я свали и погледна към Юнсин, сякаш за да разбере дали той е забелязал жеста. Когато осъзна, че не е привлякло вниманието му, то се отпусна облекчено на стола си.

— Откъде, за бога, познавате принц Миенкай? Идвал ли е в резиденцията на престолонаследника? — попита Хамънд.

Лорънс също искаше да знае това, защото по негова заповед на куриерите не им бе позволено да напускат стаите си без придружител и не би трябвало да са имали шанс да се запознаят с някого, най-малкото с друго дете. Роланд го погледна изненадано и отговори:

— Ама как, вие ни го представихте още на острова!

Лорънс отново погледна. Възможно беше това да е момчето, което ги посети в компанията на Юнсин, но той нямаше как да го познае. То изглеждаше напълно различно в официалните си одежди.

— Принц Миенкай? — рече Хамънд. — Юнсин ни беше довел принц Миенкай?

Той каза още нещо, поне устните му мърдаха, но то бе заглушено от внезапния барабанен тътен. Явно инструментите бяха скрити някъде под сцената, но се чуваха съвсем ясно и със силата на средно голям залп, например с двайсет и четири оръдия от близко разстояние.

Представлението естествено беше неразбираемо, защото го изиграха изцяло на китайски език, но движението на декорите и участниците беше хитро измислено. Между трите различни нива се издигаха и скриваха фигури, разцъфваха цветя, появяваха се облаци, слънцето и луната изгряваха и залязваха, и всичко това ставаше сред пищни танци и мними дуели. Лорънс остана очарован от спектакъла, въпреки че шумът бе невъобразим и не след дълго го заболя главата. Той се зачуди дали самите китайци разбират нещо от диалога при толкова дрънчене на барабани и камбанки и гръм на фишеци.

Той не можа да попита Хамънд или Стонтън — те през цялото време се мъчеха да разговарят с пантомима и не обръщаха никакво внимание на представлението. Хамънд си носеше театрален бинокъл, който двамата ползваха единствено да наблюдават Юнсин в другия край на двора. Кълбата пушек и огън, които бяха част от необичайния финал на първо действие, само предизвикаха възклицания на раздразнение заради закритата гледка.

В краткия антракт, докато сцената се подготвяше за второ действие, двамата се възползваха от тишината, за да поговорят.

— Лорънс — каза Хамънд, — моля да ме извините, вие бяхте напълно прав. Юнсин наистина е възнамерявал да направи момчето компаньон на Темерер вместо вас и най-сетне разбирам защо. Вероятно е искал да сложи момчето на трона и да стане негов регент.

— Императорът да не е болен или стар? — объркано попита Лорънс.

— Не, нищо подобно — каза многозначително Стонтън.

Лорънс ги погледна учудено.

— Господа, да не би да го обвинявате едновременно в цареубийство и братоубийство? Сигурно се шегувате.

— Де да беше така — рече Стонтън. — Ако той наистина направи подобен опит, може да се озовем във вихъра на гражданска война, която, независимо от изхода си, ще бъде пагубна за нас.

— Няма да се стигне до това — уверено заяви Хамънд. — Принц Миеннин не е глупак, а не вярвам и императорът да е такъв. Юнсин ни беше довел момчето инкогнито и със задни мисли, но няма да успее да ги заблуди. Изложим ли досегашните му действия пред принц Миеннин, ще стане ясно, че е следвал определен план. Първо се опита да ви подкупи с условия, които, изглежда, не е имал властта да предлага, после личният му слуга ви напада на борда на кораба. Да не забравяме и татарската банда, която ни нападна веднага след вашия отказ да позволите близост между Темерер и момчето. Всичко това представлява една доста изобличаваща картина.

Той говори почти тържествуващо и не много предпазливо, затова се сепна, когато дочулият всяка дума Темерер изрече с нарастващ гняв:

— Да не твърдите, че вече имаме доказателства, че Юнсин стои зад всичко това? Той ли се опита да убие Лорънс и стана причина за смъртта на Уилоуби?

Той надигна голямата си глава и се обърна към Юнсин, а зениците му се свиха в тънки черни чертички.

— Не тук, Темерер — побърза да каже Лорънс и го погали. — Моля те, не прави нищо засега.

— Не, не — рече разтревожено и Хамънд. — Още не съм сигурен, разбира се. Това е само една хипотеза, а и ние не можем да предприемем нищо срещу него. Трябва да оставим въпроса в техни ръце.

Артистите заеха местата си на сцената и така сложиха край на разговора. Въпреки това Лорънс усети под дланта си гневния резонанс някъде дълбоко в гърдите на Темерер. Това бе едно бавно надигащо се ръмжене, което така и не прерасна в доловим звук. Ноктите на дракона се впиха в плочника, заострената му яка бе вдигната наполовина, а ноздрите се зачервиха и отвориха широко. Той престана да забелязва спектакъла. Цялото му внимание бе заето с Юнсин.

Лорънс отново го погали в опит да го разсее. Площадът беше препълнен с гости и декори и той не искаше дори да си представя какво би станало, ако Темерер се развилнееше. Въпреки че самият Лорънс с радост би дал израз на гнева и възмущението си към Юнсин, той не можеше да измисли начин да се разправят с него. Все пак беше брат на императора и конспирацията, която Хамънд и Стонтън заподозряха, бе твърде шокираща, за да й повярва някой.

Гръмна дрънчене на цимбали и камбанки с плътен звук и над сцената се спуснаха два изкусно измайсторени от оризова хартия дракона с хвърчащи от ноздрите искри. Отдолу се появи почти цялата трупа актьори с размахани саби и инкрустирани с изкуствени скъпоценни камъни ножове и се разигра една епична битка. Отново се понесе барабанен тътен. Шумът бе толкова силен, сякаш ти изкарваха въздуха с удар в корема. Лорънс изпъшка и бавно заопипва рамото си — точно под ключицата му стърчеше една къса кама.

— Лорънс! — каза Хамънд и му протегна ръка.

Гранби взе да крещи команди на мъжете и избута столовете от пътя си. Двамата с Блайт заслониха Лорънс с телата си. Темерер се обърна да види какво става.

— Не съм ранен — объркано рече Лорънс.

Отначало нямаше болка и той се опита да се изправи и да вдигне ръка, но тогава усети раната. Около дръжката на ножа порасна едно топло кърваво петно.

Темерер нададе пронизителен, ужасяващ вой, който се извиси над цялата глъчка. Всеки един от драконите се изправи на задни лапи, за да види какво става, а барабаните рязко замлъкнаха. Във внезапно настъпилата тишина се чу викът на Роланд:

— Той я метна, онзи там, видях го!

Тя посочи един от актьорите. Мъжът бе с празни ръце, докато останалите статисти носеха фалшиви оръжия, а и дрехите му бяха по-невзрачни. Той видя, че опитът му да се скрие в тълпата се провали, и се обърна да бяга, но беше закъснял. Темерер изскочи тромаво на площада и трупата се разбяга с писъци във всички посоки.

Мъжът изохка, когато драконът го сграбчи с нокти и остави по тялото му дълбоки смъртоносни рани, а после хвърли на земята окървавения му, прекършен труп. За момент Темерер се надвеси смръщено над него, за да се увери, че е мъртъв. После вдигна глава и се обърна към Юнсин, оголи зъби и му изсъска със смразяващ звук. Лиен моментално скочи напред и защити принца с тяло, замахна силно с лапа и отблъсна с рев приближаващите се нокти на Темерер.

В отговор Темерер изду гръдния си кош, а яката му се разтегли по необичаен начин. Лорънс никога не го бе виждал такъв. Тънките шипове на яката пораснаха и кожата помежду им се изпъна докрай. Лиен дори не трепна, а му изръмжа презрително. Собствената й бяла като пергамент яка се разтвори широко, капилярите в очите й се удебелиха страховито и тя пристъпи напред.

Изведнъж настъпи суматоха и всички хукнаха да напускат площада. Барабаните, камбанките и цимбалите дрънчаха ужасно, докато артистите се спасяваха от сцената, влачейки инструменти и костюми. Хората от публиката вдигнаха полите на робите си и побързаха да се махнат с повече достойнство, но с не по-малка скорост.

— Темерер, недей! — викна Лорънс, осъзнал със закъснение какво предстои.

Всяка легенда за двубой между дракони неизменно завършваше с гибелта на единия или на двамата, а белият дракон бе по-зрял и по-едър.

— Джон, махнете тази проклетия! — рече той на Гранби, докато се мъчеше да свали кърпата от врата си със здравата си ръка.

— Блайт, Мартин, дръжте му раменете — нареди Гранби, после стисна ножа и го извади със стържене в костта.

Кръвта шурна за един кратък, напрегнат миг, после те затиснаха раната с кърпите си и я пристегнаха здраво.

Темерер и Лиен продължаваха да стоят един срещу друг и се поклащаха напред-назад, но със съвсем слаби, почти незабележими движения. Нямаха много пространство за маневри, защото сцената бе заела по-голямата част от двора, а и редовете празни столове още си стояха. Не откъсваха очи един от друг.

— Няма смисъл — тихо изрече Гранби и помогна на Лорънс да се изправи на крака. — Щом са решили да се дуелират, или ще ви убият при опита да застанете между тях, или само ще разсеете Темерер.

— Добре тогава — рязко каза Лорънс и се освободи от ръцете им.

Краката му вече го държаха по-стабилно, но стомахът му бе нестабилен и свит на топка. Болката не беше съвсем непоносима.

— Отдръпнете се — заповяда той на екипажа си. — Гранби, върнете се в резиденцията с част от хората и донесете оръжията ни, в случай че пратят стражи срещу Темерер.

Гранби се втурна заедно с Мартин и Ригс, докато останалите мъже се покатериха бързо по седалките и напуснаха полесражението. Площадът опустя. Останаха само няколко сеирджии, чиято смелост надвишаваше здравия им разум, и лично обвързаните с двубоя. Циен наблюдаваше със загрижено и едновременно с това неодобрително изражение. Мей стоеше на известно разстояние зад нея — тя бе отстъпила в общата суматоха, но после се промъкна обратно.

Принц Миеннин също остана, но на благоразумно разстояние, въпреки че дори така драконът му Чуан нервничеше разтревожено. Миеннин го погали за успокоение и каза нещо на стражите. Те сграбчиха младия принц Миенкай и го отведоха въпреки шумните му протести. Юнсин наблюдава как отнасят момчето и кимна хладно, но одобрително на Миеннин, като самият той сметна, че е под достойнството му да се мести назад.

Белият дракон рязко изсъска и нападна. Лорънс се стресна, но Темерер се изправи в последната секунда и червеновърхите нокти минаха на сантиметри от гръкляна му. Сега, когато стоеше на силните си задни лапи, той приклекна и скочи с разперени нокти. Лиен бе принудена да отстъпи, отскочи тромаво назад и загуби равновесие. Разпери криле, за да се задържи на крака, и литна, когато Темерер отново я притисна. Той я последва в небето.

Лорънс най-безцеремонно грабна от Хамънд театралния бинокъл и ги проследи с поглед. Бялата женска беше по-едра и с по-голям размах на крилете. Тя бързо взе преднина пред Темерер и се заиздига грациозно. Намерението й стана съвсем ясно — възнамеряваше да го атакува отгоре. Първоначалният прилив на бойно настървение обаче отмина и Темерер осъзна предимството й, затова заложи на опита си. Вместо да я последва, той зави рязко, излезе от светлината на фенерите и се стопи в мрака.

— О, много добре! — рече Лорънс.

Лиен кръжеше несигурно над главите им, стрелкаше глава във всички посоки и се взираше в нощта със странните си червени очи. Изведнъж Темерер се стрелна с рев право към нея. Тя обаче се метна невероятно пъргаво встрани. За разлика от повечето дракони, нападнати отгоре, тя се поколеба само за миг и докато се отдалечаваше, успя да нанесе удар на Темерер. В черната му кожа се отвориха три дълбоки кървави рани. По двора покапа гъста кръв, блестяща и черна на светлината на фенерите. Мей се примъкна по-наблизо с тихо скимтене. Циен се обърна и й изсъска, но Мей само се приведе покорно и се сви до близките дървета, за да вижда по-ясно.

Лиен се възползваше отлично от по-добрата си скорост. Стрелкаше се и се отдалечаваше от Темерер, подмамвайки го да хаби енергията си в безсмислени опити да я удари. Той обаче прояви хитрост и започна да замахва съвсем мъничко по-бавно, отколкото можеше. Лорънс се надяваше това да се дължи на тактика, а не на болка от раната. Така Лиен се излъга да го доближи повече. Изведнъж Темерер се стрелна едновременно с двете лапи и я удари в корема и гърдите. Тя изквича от болка и избяга с яростно пляскане на криле.

Столът на Юнсин се катурна с трополене, когато той скочи на крака. Цялото му привидно хладнокръвие бе изчезнало. Сега той стоеше и наблюдаваше със свити юмруци. Раните не бяха много дълбоки, но белият дракон изглеждаше доста шокиран — пищеше пронизително от болка и кръжеше на едно място, за да се ближе. Никой от драконите в двореца нямаше белези и Лорънс осъзна, че най-вероятно те не са участвали в истинска битка.

Темерер постоя за миг в небето със свити нокти, но когато тя не се обърна за нова атака, той се възползва от шанса и пикира право към своята истинска цел — Юнсин. Лиен обърна рязко глава, нададе нов писък и се хвърли след него, размахала криле с всички сили и напълно забравила раните. Тя го настигна на сантиметри от земята и се хвърли отгоре му. Телата им се преплетоха и тя успя да го отклони от целта му.

Двамата се приземиха на кълбо и се затъркаляха заедно като един съскащ, свиреп, многокрак, дерящ сам себе си звяр. Вече никой от драконите не обръщаше внимание на драскотините и раните. Никой от тях не можеше да поеме дълбоко дъх, за да пусне божествения вятър срещу противника си. Опашките им овършаха навсякъде, събориха дърветата в саксиите и скалпираха с един-единствен замах висока бамбукова горичка. Лорънс сграбчи Хамънд за рамото и двамата хукнаха пред сгромолясващите се кухи стъбла, които изтрополиха по седалките с ехтящ барабанен грохот.

Той изтръска листата от косата и яката си и почна да се изправя тромаво изпод клоните, като си помагаше със здравата ръка. В яростта си Темерер и Лиен събориха една от колоните на сцената. Грандиозната постройка започна да се плъзга бавно и някак тържествено към земята. Разрушението бе неминуемо, но Миеннин не се заслони. Той отиде да помогне на Лорънс да се изправи и може би не разбра, че го грози истинска опасност. Драконът му Чуан също не видя, защото се стараеше да стои между Миеннин и двубоя.

Лорънс се оттласна от земята с неимоверни усилия, но успя да събори Миеннин, когато стените в цветна боя и позлата се сгромолясаха на плочника в двора и се пръснаха на стотици дребни дървени трески. Той се приведе плътно над принца, за да заслони и себе си, и него, и покри тила му със здравата си ръка. Треските се забиха болезнено дори през тежката му, подплатена вълнена куртка. Една мина през панталона и го прободе в бедрото, а друга, остра като бръснач, сряза скалпа му над слепоочието.

Смъртоносната градушка отмина и Лорънс се изправи с окървавено лице. В този момент видя как Юнсин пада с изражение на силна изненада — от окото му стърчеше огромна нащърбена треска.

Темерер и Лиен разплетоха тела и отскочиха един от друг. Застанаха приклекнали, ръмжащи, с ядно размахани опашки. Темерер хвърли поглед назад към Юнсин с намерение да направи още един опит и замръзна от изненада, а лапата му остана да виси във въздуха. Лиен му се озъби и се хвърли към него, но той не посрещна атаката й, а се отдръпна. Тогава и тя видя.

За един миг остана съвършено неподвижна, само мустачетата й се вдигаха леко на бриза, а по краката й се стичаха тънки вадички червено-черна кръв. Тя отиде много бавно до трупа на Юнсин, наведе глава и го побутна с муцуна, сякаш за да потвърди за себе си онова, което вече знаеше.

Нямаше никакво движение, никакви последни конвулсии на тялото, каквито Лорънс бе виждал понякога при внезапно убитите. Юнсин се беше проснал в целия си ръст, учуденият израз бе изчезнал при отпускането на мускулите и сега лицето му бе спокойно и сериозно. Едната му ръка лежеше отметната на една страна и леко отворена, а другата бе отпусната върху гърдите му. Обсипаната със скъпоценни камъни роба на принца продължаваше да блещука на светлината на факлите. Никой друг не се приближи. Шепата прислужници и стражи, които не бяха напуснали полесражението, се бяха свили по ъглите, а другите дракони не проговориха.

Лиен не нададе вик, както се опасяваше Лорънс. Всъщност не издаде нито звук и повече не се обърна към Темерер. Тя много внимателно изчетка с лапа по-малките трески от робата на Юнсин, както и натрошените парчета дърво и няколко бамбукови листа. После вдигна тялото в предните си лапи и мълчаливо го отнесе в мрака.

Седемнадесета глава

Лорънс се дръпна от нервните, настойчиви ръце първо на една страна, после на друга. Спасение обаче нямаше нито от тях, нито от бремето на жълтата роба, корава от златните и зелените нишки и натежала от скъпоценните камъни, сложени за очи на драконите, с които бе плътно извезана. Рамото го болеше нетърпимо под този товар дори цяла седмица след като го раниха, а те продължаваха да му мърдат ръката, за да нагласят ръкавите.

— Още ли не сте готови? — нетърпеливо попита Хамънд, когато подаде глава в стаята.

Той смъмри шивачите с канонада от китайски думи и Лорънс потисна едно възклицание, когато в бързината един от тях го убоде с иглата.

— Не сме закъснели. Не ни ли очакваха в два часа?

Лорънс направи грешката да се обърне да види часовника и го засипаха викове от три посоки.

— За среща с императора се очаква човек да подрани с много часове, а в този случай трябва да спазваме протокола особено стриктно — отвърна Хамънд и събра полите на собствената си синя роба, за да седне. — Сигурен ли сте, че помните фразите в точния им ред?

Лорънс се остави да го изпитат още веднъж. Това поне го разсейваше от неудобното му положение. Най-сетне го пуснаха, но един от шивачите ги последва до средата на коридора, за да направи последни поправки на раменете, докато Хамънд го пришпорваше да побърза.

Невинното признание на младия принц Миенкай напълно разобличи Юнсин. Той бе обещал на момчето да получи личен Селестиал и го беше попитал дали иска да стане император, но без да дава подробности как ще го постигне. Поддръжниците на Юнсин, мъже, които също като него вярваха, че трябва да се прекъснат всякакви контакти със Запада, бяха изпаднали в немилост. Така принц Миеннин доби още по-голямо влияние в двора, в резултат на което по-нататъшната съпротива към предложението на Хамънд за осиновяване бе сломена. Императорът издаде декрет, с който одобри споразумението, и тъй като в Китай това бе равносилно на заповед да пристъпят веднага към изпълнението, събитията се развиха толкова бързо, колкото бавно се нижеха преди това. Едва договорили условията, в резиденцията им в палата на Миеннин се скупчиха слуги, които се заеха да приберат всичките им принадлежности в кутии и пакети.

В момента императорът пребиваваше в своя Летен дворец в парка Юенминюен, на половин ден път с дракон от Пекин, поради което те бяха превозени набързо дотам. Просторните гранитни дворове на Забранения град се бяха превърнали в пещи под безжалостното лятно слънце, от което можеше да се намери спасение в богатата зеленина и добре поддържаните езера на Юенминюен. Лорънс не се учуди, че императорът предпочита това толкова по-удобно имение.

На същинската церемония по осиновяването позволение да придружат Лорънс получиха само Стонтън и Хамънд, но Райли и Гранби доведоха останалите мъже като ескорт. Броят им бе многократно надвишен от стражите и мандарините, които принц Миеннин зае на Лорънс, за да бъде с порядъчно голяма, според обичая, свита. Групата напусна пищния комплекс, където беше настанена, и потегли към залата за аудиенции, където щеше да се срещне с императора. След едночасова разходка, по време на която прекосиха шест реки и езера, а водачите спираха на равни интервали, за да посочат особено изящни детайли от пейзажа, Лорънс започна да се опасява, че наистина са тръгнали твърде късно. Най-сетне обаче пристигнаха и бяха въведени в градината, където да изчакат благоволението на императора.

Това чакане бе нескончаемо. Робите им започнаха бавно да подгизват от пот, докато седяха в горещия и задушен двор. Донесоха им чаши с лед, както и множество люти ястия, които Лорънс се насили да пробва, също купички мляко или чай. Получиха и подаръци — огромна прелестна перла на златен синджир и няколко свитъка с китайска литература, а за Темерер — комплект калъфи за нокти от злато и сребро, каквито обичаше да носи майка му. Сред тях единствено драконът не бе съсипан от жегата. Той с голямо удоволствие си сложи калъфите и се забавлява на отблясъците им на слънчевата светлина, докато останалите придружители лежаха и все повече се унасяха.

Мандарините отново се появиха и с дълбоки поклони въведоха Лорънс, последван от Хамънд и Стонтън, и най-накрая — Темерер. Залата за аудиенции бе открита и проветрива, с елегантни леки завеси и аромат на праскови, който идваше от препълнена със златисти плодове купа. Нямаше кресла, само една драконова кушетка в дъното, където се бе изтегнал голям мъжки Селестиал, и прост, но прекрасно лакиран стол от палисандрово дърво, на който седеше императорът.

Той беше набит мъж с широка брадичка, за разлика от слабия и блед Миеннин. Имаше тънки мустачки, подравнени отвесно в ъгълчетата на устата, и още не беше прошарен, макар да наближаваше петдесетте. Дрехите му бяха великолепни, в чудесния жълт оттенък, който англичаните не бяха видели никъде другаде, освен на частната му охрана на входа на двореца, и той ги носеше съвсем естествено. Лорънс си помисли, че дори кралят не изглеждаше така непринуден в държавната тога в редките случаи, когато го бе виждал в съда.

Императорът се мръщеше, но по-скоро замислено, отколкото недоволно, и им кимна в очакване. Миеннин стоеше сред многото други сановници от двете страни на престола и съвсем леко кимна с глава. Лорънс пое дълбоко дъх и падна на колене, като слушаше как мандаринът отброява с шептене времето на всеки пълен поклон. Подът бе от лакирано дърво, покрит с прелестно изтъкани килими, и самото действие не му създаваше неудобство. При всеки следващ поклон той виждаше Хамънд и Стонтън, които изпълняваха същата церемония зад него.

Въпреки това обаче му беше неприятно и той с радост се изправи на крака, щом изпълни формалностите. За щастие императорът не направи някой неприятен жест на снизхождение, а само престана да се мръщи. Усети се всеобщо облекчение и напрежението се разсея. Императорът стана от трона си и поведе Лорънс към малък олтар в източната част на залата. Лорънс запали тамянените пръчици и повтори наизустените фрази, които Хамънд го бе научил с огромни усилия. Успокои се, когато видя лекото кимване на дипломата — не бе допуснал грешки, или поне не бяха непростими.

Наложи се да коленичи още веднъж, този път пред олтара. Лорънс се срамуваше да признае дори пред себе си, но това бе най-лесното в церемонията до момента, макар и да бе близо до истинско богохулство. Той изрече шепнешком „Отче наш“ с надеждата така да даде да се разбере, че няма истинско намерение да наруши божията заповед[38]. Така приключи най-неприятната част. Дойде ред Темерер да излезе напред за церемонията, която щеше да ги свърже официално, и Лорънс можеше с леко сърце да даде нужните клетви.

Императорът се бе върнал на трона си, за да наблюдава церемонията. Сега кимна одобрително и направи кратък жест към един човек от свитата си. В залата веднага бе внесена маса, но отново без столове. Сервираха още лед, а императорът разпита Лорънс за семейството му с посредничеството на Хамънд. Властникът остана потресен, задето Лорънс няма жена и деца, и му държа една въздълга лекция по въпроса. Капитанът го изслуша най-сериозно и се съгласи, че е занемарил семейните си задължения. Нямаше нищо против мъмренето, беше щастлив, че не сгреши думите на церемонията и че това изпитание отива към края си.

Самият Хамънд пребледня от облекчение, когато си тръгнаха, и му се наложи да спре по пътя за вкъщи и да приседне на една пейка. Двама прислужници му донесоха вода и му вяха с ветрило, докато цветът се върна на лицето му и той събра сили да продължи по пътя.

— Поздравления, сър — рече Стонтън и разтърси ръката на Хамънд, когато най-после го оставиха да почине в стаята си. — Не се срамувам да го кажа, но не вярвах, че това е възможно.

— Благодаря ви, благодаря ви.

Във вълнението си Хамънд можеше да повтаря единствено това. Краката вече не го държаха.

Дипломатът им бе извоювал не само формалното приемане на Лорънс в императорското семейство, но също така бе успял да им гарантира един имот в град Тартар. Не беше официално посолство, но, погледнато прагматично, щеше да играе същата роля, тъй като сега Хамънд можеше да пребивава там колкото пожелае по покана на Лорънс. За радост на всички се уреди дори въпросът с поклона котау. От гледна точка на англичаните Лорънс направи този жест не като представител на британската корона, а като осиновен син, докато китайците останаха удовлетворени от спазването на протокола.

— Вече получихме по императорската поща няколко любезни съобщения от мандарините в Кантон. Хамънд каза ли ви? — Стонтън попита Лорънс, когато застанаха пред вратите на стаите си. — Жестът на императора да освободи от такса тази година всички британски кораби ще е от огромна полза за Компанията, разбира се, но в дългосрочен план са много по-ценни новите взаимоотношения, които се създават между нас. Предполагам…

Стонтън се поколеба. Ръката му вече беше на вратата и той се канеше да влезе.

— Предполагам, че дългът не ви задължава да останете. Не е необходимо да споменавам, че присъствието ви тук ще е изключително ценно за нас, но, разбира се, знам колко голяма нужда има у дома от дракони.

Когато най-сетне се оттегли в стаята си, Лорънс с радост се преоблече в семпла памучна роба и излезе при Темерер под ароматната сянка на малка портокалова горичка. Темерер бе разтворил пред себе си един свитък в рамка за четене, но се взираше в другия бряг на близкото езеро. Езерото се пресичаше от изящен мост с девет арки. Той хвърляше черни сенки във водата, която сега бе обагрена в жълто-оранжево от отраженията на късното слънце, а цветовете на лотосите се затваряха за през нощта.

Темерер обърна глава и мушна Лорънс с муцуна за поздрав.

— Наблюдавах Лиен — каза той и посочи езерото с нос.

Белият дракон минаваше през моста. Беше сам, но до него вървеше висок, тъмнокос мъж в синята роба на учен, който изглеждаше някак необичайно. След като присви очи за миг, Лорънс осъзна, че мъжът няма обръснато чело, нито плитка. Лиен спря и се обърна да ги погледне. При вида на този червен втренчен поглед Лорънс машинално сложи ръка на врата на Темерер.

Темерер изсумтя и почна да вдига яка, но после я прибра. Нейният врат остана надменно гладък. Тя отново им обърна гръб и продължи по пътя си, като скоро изчезна сред дърветата.

— Чудя се какво ли ще прави сега — каза драконът.

Лорънс също се зачуди. Със сигурност нямаше да открие друг благосклонен компаньон, щом я бяха обявили за носителка на нещастие още преди последните й премеждия.

Той бе чул няколко придворни да коментират, че е отговорна за съдбата на Юнсин. Това бе изключително жестоко от тяхна страна, а изказаха и едно още по-крайно мнение, че тя трябва да бъде изпратена в изгнание.

— Може би ще заживее в някой уединен резерват.

— Мисля, че тук нямат специални резервати за развъждане на дракони — рече Темерер. — Ние с Мей не ходихме…

Тук той замлъкна и ако можеше, със сигурност щеше да се изчерви от срам.

— А може и да греша — каза бързо.

Лорънс преглътна тежко.

— Много държиш на Мей.

— О, да — рече Темерер, изпълнен с копнеж.

Лорънс замълча. Той вдигна един твърд жълт плод, който бе паднал още недозрял, и се заигра с него.

— „Преданост“ ще отплава при следващия благоприятен прилив, ако позволят ветровете — каза съвсем тихо най-накрая. — Искаш ли да останем?

Когато видя изненадата на Темерер, той добави:

— Хамънд и Стонтън казват, че тук ще сме от голяма полза за британските интереси. Ако желаеш да останем, ще пиша на Лентън и ще го уведомя да ни разквартирува тук.

— О — каза Темерер и наведе глава над ръкописа, но не му обърна внимание, а просто се замисли. — Ти предпочиташ да си тръгнем, нали?

— Ако кажа друго, ще излъжа — тежко рече Лорънс, — но искам ти да си щастлив, а не виждам как ще го постигнем в Англия, щом вече видяхме как се отнасят с местните дракони.

Това предателство почти го задуши и той не можа да продължи.

— Не всички местни дракони са по-умни от английските — отвърна Темерер. — Няма причина Максимус и Лили да не се научат да четат и пишат или да изучат друг занаят. Не е редно да бъдем държани затворени като животни и да ни подготвят единствено за войни.

— Да — каза Лорънс, — не е редно.

Не можеше да даде друг отговор. Всичките му примери в защита на британските нрави бяха дискредитирани от случващото се пред очите му във всяко кътче на Китай. Ако някои дракони гладуваха, това не можеше да наклони везните. Той самият предпочиташе да гладува, отколкото да се откаже от свободата си, и нямаше да обижда Темерер, като споменава този аргумент.

Двамата потънаха в дълго мълчание. Накрая слугите дойдоха да запалят лампите. Растящият сърп на луната се отрази в езерото със сребърна светлина и Лорънс хвърли вяло камъчета във водата, за да го раздроби на вълнички. Не можеше да си представи какво ще прави в Китай, освен да служи като фигурант. В края на краищата, щеше да му се наложи да научи езика, ако не писмено, то поне говоримо.

— Не, Лорънс, така няма да се получи. Не мога да остана тук да се забавлявам, докато у дома още бушува война и имат нужда от мен — най-накрая каза Темерер. — Нещо повече, английските дракони дори не подозират, че съществуват и други нрави. Мей и Циен много ще ми липсват, но няма да съм щастлив, знаейки, че Максимус и Лили продължават да страдат от лошото отношение. Мисля, че съм длъжен да се върна и да подобря живота им.

Лорънс не знаеше какво да каже. Той често бе мъмрил Темерер за революционните му идеи и склонността му към бунтове, но само на шега. Никога не му бе хрумвало, че драконът ще избере този път съзнателно и открито. Лорънс нямаше представа каква официална реакция да очаква, но със сигурност това нямаше да се приеме спокойно.

— Темерер, нали не мислиш… — каза той и млъкна, а големите сини очи го загледаха с очакване.

— Скъпи приятелю — каза спокойно след миг, — ти ме засрами. Естествено, че не бива да оставяме нещата такива, каквито са, при положение, че вече знаем кой е по-добрият начин.

— Знаех си, че ще се съгласиш — отвърна удовлетворено Темерер. — Освен това — добави той по-прозаично, — майка ми казва, че Селестиалът не е създаден за бой, а по цял ден да учи и да не прави нищо вълнуващо. По-добре да се приберем у дома.

Той кимна и погледна към стиховете.

— Лорънс, корабният дърводелец нали може да ми направи няколко от тези рамки за четене?

— Скъпи приятелю, щом това ще те зарадва, ще ти направи и цяла дузина — отвърна Лорънс.

Той се облегна на дракона, изпълнен с признателност въпреки опасенията си, и се зае да изчислява по Луната кога щеше да е следващият прилив, който да ги отведе у дома.

Благодарности

Вторият роман дава нови предизвикателства и поводи за тревога и аз съм особено благодарна на моите редактори Бетси Мичъл от „Дел Рей“ и Джейн Джонсън и Ема Куди от „Харпър Колинс“, Великобритания, за тяхната проницателност и отлични съвети. Също така дължа огромни благодарности на моя екип от тестови читатели за цялата им помощ и насърчения: Холи Бентън, Франческа Копа, Дана Дюпон, Дорис Игън, Даяна Фокс, Ванеса Лен, Шели Мичъл, Джорджина Патерсън, Сара Розенбаум, Л. Шалом, Микол Съдбърг, Ребека Тушнет и Чо Be Дзен.

Благодарности на безценната ми агентка Синтия Мейсън за помощта и наставленията и на семейството ми за безспирните съвети, подкрепа и ентусиазъм. Неизмеримо щастлива съм с моя най-добър домашен читател, съпруга ми Чарлс.

Искам да изразя специална благодарност на Доминик Харман, който направи възхитителни обложки за американското и английското издания. Неизмеримо е вълнението ми да видя как драконите ми оживяват в неговото изкуство.

Избрани откъси от книгата на сър Едуард Хауи

Избрани откъси от Кратка беседа за ориенталските породи, с коментари за изкуството на драконовъдството от сър Едуард Хауи, Ф. К. О.

Представено пред Кралското дружество, юни 1801 г.

„Големите свободни драконови стада“ на Ориента станаха пословични в Западния свят. Те вдъхват едновременно страх и възхита, до голяма степен благодарение на добре познатите ни разкази на пилигримите от една ранна и по-наивна ера. Макар и извънредно ценни по времето на своето публикуване заради светлината, която хвърлят сред предшестващия ги пълен мрак, те трудно могат да бъдат от полза за модерния изследовател. Страдат от непростими преувеличения, които навремето са се считали за норма или поради искрената вяра от страна на автора, или поради по-малко невинното му, но разбираемо желание да се хареса на по-широката публика, която е очаквала всяка история от Ориента да включва чудовища и несметни наслади.

По този начин до наши дни е достигнал един, за жалост, противоречив сбор от свидетелства. Някои от тях не са по-благонадеждни от чистата фантасмагория, а останалите са изопачения на истината и е най-добре читателят да се отнесе скептично към всичките, отколкото да се довери само на някои. Ще спомена един много показателен пример — японската порода Суи Риу, позната на студентите по драконови науки от писмата на капитан Джон Сарис от 1613 година. В тях се споменава като неоспорим факт умението на представителите на породата да призовават буреносни облаци. Воден от собствения си опит, аз ще дискредитирам това забележително твърдение, което приписва способностите на Юпитер на едно смъртно създание. Виждал съм с очите си Суи Риу и съм наблюдавал неговото умение да поглъща внушителни количества вода и да ги отделя в бурни струи — талант, който го прави неизразимо ценен не само в битка, но и при защитата на дървените постройки в Япония от опасностите на пожара. Лековерният пътешественик, попаднал на такъв порой, като нищо може да си въобрази, че небесата са се отворили с гръм над главата му, но тези потопи, непридружени от светкавици или буреносни облаци, имат съвсем кратка продължителност и, разбира се, в тях няма нищо свръхестествено.

Аз самият ще се постарая да избягвам подобни грешки и ще се доверявам само на чистите факти, представени без излишна орнаментика, за да удовлетворя своята по-образована аудитория…

Можем без колебание да отхвърлим като нелепо често изтъкваното твърдение, че в Китай на всеки десет души се пада по един дракон. Ако тази цифра дори малко се доближаваше до истината и не сме напълно заблудени относно броя на населението, то тази велика нация би трябвало така да гъмжи от зверове, че злополучният пътешественик, предоставил тези сведения, едва ли е имало къде да стъпи. Обрисуваната от брат Матео Ричи ярка картина на храмовите градини с налягали едни върху други дракони — представа, която така дълго господстваше в Западния свят, не е напълно погрешна. Трябва да се проумее обаче, че в Китай драконите живеят предимно в градовете и затова присъствието им там е много по-осезаемо. Освен това те се придвижват с много по-голяма свобода и така драконът, който сте срещнали следобед на пазара, често се оказва същият индивид, който сте видели на ранната сутрешна церемония в храма и по обед — при оборите с едър добитък в покрайнините на града.

Колкото до общия брой на популацията, опасявам се, че няма източници, на които съм готов да се доверя. Писмата на покойния отец Мишел Беноа, йезуитски астроном, служил в двора на император Циенлун, обаче свидетелстват, че за рождения ден на императора са били ангажирани две роти от техния въздушен корпус, които да прелетят с акробатични номера над Летния дворец. Беноа лично наблюдавал представлението в компанията на още двама йезуитски свещеници.

Тези роти, по няколко дузини дракони едната, най-общо са еквивалентът на най-големите западни формации и във всяка служат по триста души екипаж. Двайсет и пет такива роти формират всяка една от дивизиите на въздушните сили на Осемте флага на татарите, които наброяват две хиляди и четиристотин дракона, служещи наред с шестдесет хиляди мъже. Дори само тази цифра е повече от порядъчна, а броят на ротите значително е нараснал след основаването на династията и в момента армията е почти два пъти по-многобройна. Следователно можем да заключим, че на военна служба в Китай има около пет хиляди дракона — едновременно правдоподобна и необикновена цифра, която ни дава някаква малка представа за цялостната им популация.

На запад са добре известни сериозните трудности при ръководенето дори само на стотина дракона във всяка една продължителна военна операция и това до голяма степен ограничава големината на собствения ни Въздушен корпус. Стадата с добитък не могат да се придвижват със скоростта на драконите, нито драконите могат да носят храната със себе си. Продоволствието на такъв внушителен брой животни представлява още един немалък проблем. Наистина, за тази цел в Китай е основано цяло Министерство на драконовите работи…

…Възможно е древната китайска практика монетите да се държат нанизани на връвчици да се дължи на необходимостта да се намери начин драконите също да боравят с пари. Това обаче е отживелица и след установяването на династията Тан е въведена системата, действаща и до днес. При достигане на зрялост драконът е снабден със собствен фамилен знак, който указва неговото потекло и сан. В министерството му се прави лична сметка и всички дължими на дракона средства се внасят направо от хазната и биват изплащани на търговците, главно пастири, които представят получените от дракона бележки с неговия знак.

На пръв поглед тази система изглежда напълно неприложима — нека само си представим какво ще стане, ако правителството започне да се разпорежда по този начин със заплатите на гражданите. Въпреки това е особено любопитен фактът, че на драконите не им хрумва да фалшифицират знаци, когато правят своите покупки. Те посрещат подобна идея с изненада и дълбоко презрение, дори да са гладни и без средства. Можем да приемем това като доказателство за вродената почтеност на драконите или, във всеки случай, като семейна гордост. В същото време, без всякакво колебание или чувство за срам, те не пропускат възможност да отмъкнат добиче от някое оставено без надзор стадо и въобще не им хрумва да го заплатят. В това действие те не съзират форма на кражба и наистина, виновният дракон често сяда направо до ощетената кошара, за да изяде задигнатата си плячка. Той дори игнорира с абсолютна лекота оплакването на недоволния пастир, който се е върнал твърде късно, за да спаси добичето си.

Освен че самите дракони боравят добросъвестно със собствените си знаци, те също така рядко стават жертви на злонамерени персони, които възнамеряват да ги ограбят, представяйки в министерството фалшифицирани бележки. По правило яростно ревниви към имането си, още с пристигането си в някое населено място драконите отиват да проверят състоянието на сметката си и оглеждат под лупа всяка разноска. Затова бързо забелязват съмнителните разходи или липсващите средства. Според очевидци добре познатите реакции на ограбените дракони са също толкова бурни, когато кражбата е извършена не пред очите им, а индиректно. Китайските закони изрично снемат наказателната отговорност от дракон, който убие доказано виновен в подобно престъпление човек. Обикновено присъдата на този човек е да го оставят в ръцете на дракона. За нас такава присъда, водеща до сигурна и жестока смърт, може да изглежда варварска. Въпреки това получих многократни уверения от съдии и дракони, че това е единственият начин да бъде утешен онеправданият звяр.

Същата тази необходимост от омилостивяване на драконите гарантира безпроблемното функциониране на системата вече над хиляда години. Една от първите грижи на всяка следваща династия е била да стабилизира паричния поток, защото ясно можем да си представим резултата от един бунт на гневни дракони…

Почвите в Китай не са по-плодородни от тези в Европа. Многобройните жизненоважни стада се поддържат чрез древен и добре устроен модел на земеделие. При него пастирът, след като закара част от стадото си в града, за да засити гладните дракони, на връщане взема със себе си голямо количество богато ферментирали драконови екскременти и си ги поделя със земеделците от своя край. Практиката наред с тора на добитъка да се наторява и с екскременти от дракони е почти непозната при нас, поради сравнително малкия брой дракони и отдалечеността на обитанията им, но изглежда особено ефективна за плодородието на почвите. Защо това е така, е въпрос, на който модерната наука още не е отговорила, но той е добре подплатен с доказателства за продуктивността на китайските земеделци, чиито стопанства, както имам основание да твърдя, редовно дават реколта, многократно по-богата от нашата…

Бележки под линия

1

Старо име на Китай. — Бел. ред.

2

Един ярд се равнява на 0,914 м. — Бел. прев.

3

Голям рак (фр.) — Бел. прев.

4

Нощна пеперуда (фр.) — Бел. прев.

5

Около 30 м (1 фут = 30,48 см). — Бел. прев.

6

Външната рогова обвивка на окото, бялата част. — Бел. прев.

7

Да живее императорът (фр.). — Бел. прев.

8

Хубава бъркотия (фр.). — Бел. прев.

9

Хирургичен инструмент — тънка, заострена кука с дръжка. — Бел. прев.

10

Реално съществувал линеен кораб със 74 оръдия, участвал в Битката при Нил (1798 г.). — Бел. прев.

11

Поклон до земята (кит.). — Бел. прев.

12

Дълбочината, необходима на кораба, за да плава. — Бел. прев.

13

Едуард Гибън (1737–1794 г.) — английски историк, автор на шесттомния труд „Залез и упадък на Римската империя“. — Бел. прев.

14

Британска източноиндийска компания — сформирано през 1600 г. дружество за търговия с Изтока, което в 250-годишната си история се превръща в огромна икономическа, политическа и военна сила. — Бел. прев.

15

Певица (фр.). — Бел. прев.

16

Уилям III Оранжски, принц на Оранж, щатхалтер на Холандия и крал на Англия и Шотландия; оглавява борбата на по-малките европейски сили срещу хегемонията на краля на Франция Луи XIV. — Бел. ред.

17

Мачти, рейки, стенги и др. — Бел. прев.

18

Гай Фокс — участник в Барутния заговор през 1605 г., целял взривяването на парламента. Пети ноември, денят на арестуването на Фокс и предотвратяването на заговора, се чества във Великобритания с фойерверки. — Бел. прев.

19

1 фунт = 0,453 кг. — Бел. прев.

20

Главният град на португалския о-в Мадейра. — Бел. прев.

21

Видни аболиционисти и водачи на кампанията за отмяна на робството в Британската империя. — Бел. прев.

22

Авторката има предвид изгубената битка при Аустерлиц от декември 1805 г. — Бел. прев.

23

Уилям Пит (1759–1806) — два пъти министър-председател на Англия. — Бел. прев.

24

Азиатска мярка за тегло. 1 таел = 42,5 г. — Бел. прев.

25

Помощникът на Нептун в церемонията при прекосяване на екватора. — Бел. прев.

26

Английски кралски род от Анжуйската династия, управлявал Англия от 1154 г. до 1485 г. — Бел. прев.

27

Измито от водата дърво. — Бел. ред.

28

Вид лют китайски пипер. — Бел. прев.

29

Продължение на бордовата стена над нивото на палубата, което служи като парапет. — Бел. ред.

30

Спри (фр.) — Бел. прев.

31

Китайска мярка за дължина, равняваща се на 500 м. — Бел. прев.

32

В източните култури бялото е цветът на смъртта. — Бел. прев.

33

Един от трудовете на древнокитайския философ Конфуций (551–479 пр. н. е.). — Бел. прев.

34

Перде на очите. — Бел. прев.

35

Стил в кунг-фу, изучаван в манастира Шаолин. — Бел. прев.

36

Осемте флага са административните подразделения на манджурските фамилии от началото на XVII век. — Бел. прев.

37

Богинята на милосърдието. — Бел. прев.

38

Първата божа заповед гласи: „Аз съм Господ, Бог твой, да нямаш други богове, освен Мене.“ — Бел. прев.

Content

Наоми Новик
Нефритеният трон
Темерер   #2

I

Първа глава

Втора глава

Трета глава

Четвърта глава

Пета глава

II

Шеста глава

Седма глава

Осма глава

Девета глава

Десета глава

III

Единадесета глава

Дванадесета глава

Тринадесета глава

Четиринадесета глава

Петнадесета глава

Шестнадесета глава

Седемнадесета глава

Благодарности

Избрани откъси от книгата на сър Едуард Хауи

Бележки под линия