Сімона Вілар

Щаслива суперниця

Розділ 1

Едгар

Травень 1134 року.

Я знову повертався зі Святої Землі, куди відбув у справах Ордену півтора року тому. І нині у мене перед очима ще стояли курні смерчі на шляхах до Назарета, жовті пагорби Єрусалима, вервечки верблюдів і сутички з грабіжницькими загонами атабега Зенги Кровожера.[1] І коли впертому ж нормандському порту мені повідомили, що я повинен поспішити в Ле Ман для складання чергової, вже третьої за рахунком, присяги спадкоємиці престолу Матильді, доньці короля Генріха І, я насилу зміг зрозуміти, про що йдеться. Але, схоже, король вагався, якщо жадав від своєї знаті нових і нових клятв і запевнень у вірності.

Я не належав до тих, хто хотів бачити на престолі жінку. І таких, як я, було чимало, але всі розмови про це велися півголосом. Генріх Боклерк не терпів непокори й жорстоко розправлявся з неслухняними. На додачу Матильда і її чоловік Жоффруа привезли в Ле Ман онука короля, маленького Генрі Анжу, й Генріх був у захваті від нього. Це був його нащадок, справжній принц, і старого короля розчулював самовдоволений та владний вираз на писочку маленького Генрі.

Мені ж іще належало звикати до всього цього. Адже шість місяців тому я, по суті, майже втік з Англії — утік, щоб уникнути зустрічей із моєю дружиною, бо побоювався, що вб’ю її. Справи Ордену послужили лише приводом для від’їзду. Але час лікує, і зараз я вже міг не тільки думати, але й говорити про те, що трапилося тоді в замку Гронвуд. І все-таки я був задоволений, що ніхто з вельмож, які з’їхалися в Ле Ман, не торкнувся в бесідах тих подій і не взявся висловлювати запізніле співчуття. Крім того, я поцінував те, що король надіслав запрошення мені, але не викликав до двору в Ле Ман і Бертраду. Хоча я й розумів, що не вдасться уникнути розмови з царственним тестем про мої сімейні справи.

Але поки що всіх цікавило інше. Попри пишність церемонії присяги, було помічено, що колишньої згоди між анжуйською парою та королем Генріхом більше нема. За кожним рогом, біля кожного каміна, в кожній віконній ніші шепотілися, що мало не відразу після церемонії відбулася найсильніша сварка між королем, його дочкою і зятем. Матильда й Жоффруа заявили, що передача спадкоємних прав на пергаменті й присяги знаті їх більше не вдовольняють і вони чекають вагоміших гарантій. Однією з таких повинна стати передача під їхню владу деяких земель королівства, що фактично призвело б до роздрібнення областей і зменшення власної влади короля. Генріх Боклерк нізащо не погодився б на це.

Саме тому під час вечірнього бенкету посмішки на обличчях короля, Матильди й Жоффруа здавалися натягнутими, а в повітрі, не те що на торішньому з’їзду знаті, відчувалася напруга. От де Бертрада і почувалася б як риба у воді. Атмосфера інтриг, лихослів’я та невірних клятв жінці, яку більшість не бажала бачити на троні, була для неї живлющою.

Чи розумів король, що присяга, дана під примусом, нічого не значить? Він не був дурнем, але настільки палко бажав, щоб рід Вільгельма Завойовника залишився на троні, що не хотів вірити очевидному. А коли государ діє таким чином, це може призвести до непоправних наслідків.

Але все-таки Генріх не був такий наївний — він шукав рішення, прийнятного для всіх. Я зрозумів це, коли він зненацька запросив мене сісти ближче до нього й почав випитувати, яке зараз становище в Ордені й чи зможуть тамплієри в надзвичайних обставинах надати йому військову допомогу. І додав: якщо йому вдасться заручитися підтримкою тамплієрів на континенті, він, зі свого боку, надасть їм такі повноваження та пільги в Англії, яких не давав ще жоден государ.

Я розумів, до чого він хилить. Подібна пропозиція могла б зацікавити кожного з командорів Ордену, але тільки не великого магістра Гуго де Паєна. Тому я обережно нагадав, що тамплієри насамперед служать Господу й уникають мирських справ, їхня мета — всіма силами й засобами зміцнювати Єрусалимське королівство.

Генріх слухав уважно, хоча гамір, який стояв у залі, раз у раз відволікав нас. Нарешті вести бесіду стало неможливо — і король окинув столи суворим поглядом. Виявилося, що між Стефаном і Робертом Глочестером знову спалахнула сварка.

Глочестер люто кидав у обличчя графові Мортену:

— Ти нікчемний дурень, і твоє місце серед жіноцтва на жіночій половині! Може, хоч там Мод втовкмачить у твою тупу голову якусь подобу здорового глузду!

— У мене, отже, є надія, зате вже ти щодо цього безнадійний, скільки б не ляскав своєю людожерською щелепою! — огризався Стефан.

Королева Аделіза, яка до цього стояла в ніші вікна, розмовляючи з сером Вільямом д’Обіньї, поквапилася до чоловіка.

— Государю, варто негайно припинити це. Примиріть їх!

Король зітхнув і підняв руку, закликаючи до тиші.

— Думаю, Стефане, вам час повертатися в Англію.

У графа Мортена здригнулися губи. Сказане недвозначно означало, що його виганяють. Але король продовжував, і зміст його слів змінювався на протилежний: Стефанові пропонувалося почати підготовку великої королівської ради в Лондоні, котру йому ж і доведеться провести, раз самого короля справи затримують на континенті.

Стефан просяяв, а Глочестер, похмуріший за хмару, подався туди, де сиділи Матильда й Жоффруа, і заговорив з ними, демонстративно стоячи спиною до короля.

Наступного дня король знову запросив мене у свої особисті покої. Він прийняв мене у вільному домашньому вбранні, втопаючи в обкладеному подушками кріслі. На стіні за його спиною я зі здриганням виявив колись витканий Бертрадою гобелен «Танець смерті» і постарався відвести погляд, зосередив увагу на вінценосці.

Його величність мало змінився за ці роки: те саме обличчя аскета, той самий пронизливий погляд. Лише сивини у волоссі побільшало й шкіра придбала нездоровий жовтуватий відтінок. Лікарі не радили Генріхові вживати гостру їжу, а серед привезених мною підношень Ордену було кілька зіль, що поліпшують травлення й попереджають розлиття жовчі.

Як я й очікував, король знову повернувся до розмови про тамплієрів. І зрозуміло, це делікатне питання він зволив обговорювати з зятем, а не з орденськими чинами, які досить далеко стоять від двору і його проблем. Я знав, чого він домагається, і стояв на своєму — Орден Храму не втручатиметься в політику, як не втручався й досі. Але якщо його величність побажає звернутися з проханням про надання кредиту, орден завжди охоче піде назустріч. Генріх промовчав. Він і без того був винен ордену достатньо й не бачив причин для того, щоб надягати на себе нове боргове ярмо.

Король змінив тему й схвально відгукнувся про намісників, призначених мною управляти графством під час моєї відсутності. У Норфолку все спокійно, на огляд ополчення на початку травня прибула потрібна кількість лицарів, а податки в скарбницю надходять справно та вчасно. Так король віддавав належне своїй дочці Бертраді, котру я разом із двома єпископами та шерифом Робом де Чені поставив на чолі ради Норфолка. Я мимоволі скосив око на гобелен — згадав, як відбувалося це призначення. У той час я був не в змозі навіть бачити Бертраду, але не можна було не зважати на її зв’язки зі знаттю, вплив, знання законів і становище. Схоже, Бертрада виправдала надану їй довіру. Що ж, вона завжди любила повелівати, влада була її пунктиком. Мабуть, їй непогано жилося за моєї відсутності. Як, втім, і мені без неї.

Король перехопив мій погляд на «Танець смерті».

— Сере Едгаре, як надалі складуться ваші стосунки з Бертрадою?

— Як і належить. Ми повінчані перед вівтарем і мусимо до кінця днів жити під одним дахом.

— Дай-то Боже. Але… це нещастя з вашим сином… Напевне, воно накладе відбиток на ваш шлюб…

У його голосі звучало співчуття.

Я міг бути влещений. По пальцях можна було перелічити людей, із якими король говорив настільки проникливо. І він погодився з тим, що я був просто зобов’язаний провести дізнання в справі про загибель мого сина. Сам Генріх також мав позашлюбних дітей і любив їх. Бертрада входила до їх числа. Тому він і попросив мене викласти події того дня, якщо, звичайно, спогади не заподіють мені болю.

Час і мандрівки вселили в мою душу щось нове — споглядальний спокій. Саме він і дозволив мені спокійно повідати про те, що трапилося.

Дійсно, дізнання, проведене за всіма правилами, показало, що Бертрада не бажала зла моєму синові. Час був вечірній, і слуга ще не встиг запалити світильники в переході та вздовж сходів, Адам же квапився. Багато хто бачив, як він промчав бігцем через головну залу й зник у переході. Сходи огортали сутінки, графиня саме полишила солар, щоб віддати розпорядження щодо вечері, й вони зіштовхнулися з Адамом на сходах. Бертрада оступилася, але втримала рівновагу, а хлопчик зірвався. Падіння виявилося невдалим.

Я вимовив усе це рівним, зовсім безстороннім тоном. Але змовчав ось про що: звідтоді я не міг навіть уявити, що коли-небудь знову зможу доторкнутися до цієї жінки, зачати з нею дітей і продовжити рід Армстронгів.

Король немов підслухав мої думки й заговорив саме про це. Визнав, що Бертрада й справді не була мені доброю дружиною, та зауважив, що з часом усе змінюється. За приклад можуть служити стосунки Матильди й Жоффруа, які різко покращали за останні рік-два. Господь милосердний — і все ще може статися.

Саме це мені й залишалось — уповати на Боже милосердя. Однак зараз я не хотів навіть думати про дружину. Я й на гобелен, витканий рукою Бертради, не міг глянути без здригання.

Я зітхнув з полегшенням, коли король знову перевів розмову на інше й повідав, що після того, як я закінчив будівництво Гронвуд-Кастла, багато лордів у Східній Англії взялися зводити кам’яні цитаделі: д’Обіньї будує замок поблизу затоки Уош, Стефан і Мод зводять Хедингем у графстві Ессекс, веде будівництво й абат Ансельм із Бері-Сент-Едмунс, навіть Гуго Бігод у Саффолкширі закладає фундамент, щоб звести цитадель біля старої вежі у Фрамлінгемі.

При останніх словах король з досадою поморщився, спіймав себе на помилці. Не варто було йому хвалити цю людину при мені. Ніби вибачаючись, він повідав про те, як молодий Бігод з’явився до двору випрохувати пробачення, несучи на спині сідло на знак покірності та цілковитого визнання своїх помилок. Таке трапляється нечасто, до того ж, батько Гуго багато років вірою і правдою служив при дворі й цим неможливо було знехтувати. Усе правильно. Але коли я вийшов від короля, мені знадобилося не менше години вправ із метальними ножами, щоб вляглася буря в моїй душі. Того ж дня я полишив Ле-Ман.

Зі справами Ордену я скінчив швидко, й на початку літа мій корабель благополучно кинув якір у порту Ярмута. Мене зустрічав шериф Роб де Чені, розумний хлопець, на якого я поклав більшу частину справ з керування графством.

Де Чені міг пишатися: зима пройшла без голоду й заколотів, а теплі, вологі весна й початок літа обіцяли чудовий урожай. Дрібні сутички між норманами й саксами обмежувалися лайкою та лихослів’ям. Навіть Хорса з Фелінга начебто вгамувався, з головою поринув у торгівлю мисливськими соколами. Він і раніше бавився з птахами, ця традиція в їхньому роду йшла ще від датчан, але звідтоді, як із легкої руки леді Бертради соколине полювання ввійшло в моду в Норфолку, його соколи почали користуватися значним попитом. Тепер Хорса славиться як знавець, і навіть сімейства де Кларів і Рідверсів купують у нього птахів. Нарешті я запитав, як справи в Бертради. Виявилося, що моя дружина гостює в Бері-Сент-Едмундс — вона останнім часом зблизилася з преподобним Ансельмом і навіть позичає йому гроші на будівництво нової дзвіниці в монастирі.

Незабаром я отримав два листи. Одного від графині, другого — від Ріган, із іншого кінця королівства. Листа дружини я відклав, не розкриваючи, зате листа своячки прочитав відразу. Свого часу ми домовилися про листування, й звідтоді не переривали зв’язку, повідомляючи одне одному новини, ділячись сумнівами та планами, а часом просто виливаючи на пергаменті душу — як раніше в щиросердних бесідах. Останнє своє послання я відіслав Ріган перед самим від’їздом із Англії, і воно була настільки просочене гіркотою і почуттям втрати, що відповідь на нього дихала щирим жалем… Я дочитав, стулив повіки, дослухуючись до того, як у глибині душі заболіла рана, що була вже зарубцювалася.

Однак, крім співчуття, були в цьому листі й інші звістки. Ріган провела певний час у послушницях обителі Діви Марії Шрусберійської та нарешті прийняла постриг і відтепер має ім’я сестра Бенедикта — на честь святого заступника чернецтва. Однак її грошовий внесок при вступі в монастир здався недостатнім абатові, патрону обителі сестер у Шрусбері, й тепер він наполягає, щоб сестра Бенедикта відписала абатству також і свої манори в Шропширі — Орнейль, Тавісток і Круел. Знатній пані, яка відійшла від миру, так і варто було б вчинити, однак у випадку з Ріган усе було складніше. Права на ці володіння мав також і Гай де Шампер, її брат, оголошений поза законом лицар. І хоча ніхто не відав, де він, звісток про смерть сера Гая не надходило, а раз він живий, ці володіння повинні дістатися йому — зрозуміло, якщо опальному лицареві буде даровано прощення.

У цьому я добряче сумнівався, бо вже знав причину, з якої на Гая де Шампера впала немилість. Воістину ця людина була народжена, щоб притягати до себе неприємності. Він уже одного разу відновив своє становище й знову втрапив у немилість, бо став коханцем імператриці й ворогом короля. Тому особливої надії на те, що сер Гай пред’явить права на родові манори, не було.

Ріган просила поради, як їй вчинити, але я відчував тут певні складнощі. Слід було відшукати лазівку, яка дозволяла б обійти закон.

Я мимоволі згадав про Бертраду, яка чудово зналася на всіх цих тонкощах і могла запропонувати що-небудь ділове.

Думаючи про дружину, я відчував тільки холодний тягар на душі. Однак розкрив її послання та пробіг очима написане рукою Бертради. Це виявився привітний і нібито щирий лист люблячої дружини, ніби нас і не розділяло те, що сталося півроку тому. Якби я не відчував у ту пору таке розчарування та біль, хто знає — може, в моєму серці й воскресла б надія. Але тепер я залишився байдужий до її слів і не звернув уваги на запитання про те, куди я звелю їй прибути для зустрічі. У мене не було ні найменшого бажання бачити Бертраду, тому я й залишив її послання без відповіді.

Наступного дня я вирушив у Гронвуд.

Як гарно було їхати в оточенні почту, бачити дорогою знайомі обличчя, чути радісні вітання! Стояв липень, і природа благоденствувала. Денна спека змінювалася нічними дощами, хліба стояли по груди, луги яскріли квітами, а над ними в променях пекучого сонця тремтіло легке марево. Уздовж дороги раз у раз траплялися добротні садиби, височіли частоколи бургів, у селищах і на хуторах йоменів зеленіли високі покрівлі, вкриті свіжим очеретом.

Свої землі я впізнав ще звіддаля, коли помітив крила вітряних млинів, які поволі оберталися. У цілому графстві в мене одного, всупереч звичаю, мололи вітром, і слід сказати, що це нововведення відразу ж почало приносити непогані прибутки. Мливо обходилося дешевше, а багато селян з’їжджалися тільки заради того, щоб подивитися на дивину з крильми — і чого ж було не прихопити з собою мішок чи два ячменю?

Я поговорив з мірошниками й знову пришпорив коня. До шляху з пасовиськ збредалися вівці — з довгою хвилястою вовною, настільки розжиріли та ліниві на такому достатку кормів, що насилу давали змогу проїхати вершникам. Ми проминули ліс, і нарешті перед нами постав Гронвуд — моє творіння, моя фортеця, моя гордість. У променях сонця світлі вежі здавалися золотавими. Вони величаво підносилися над околицею, відбиваючись у зеленавій гладіні річки Уїссі. Я був удома й почувався майже щасливим. У замку мене зустріли з гучним захватом. Пенда вийшов назустріч, і ми обійнялися не як пан і слуга, а як близькі люди. Я мимоволі звернув помітив, як він змінився. Це був уже не колишній кошлатий воїн-сакс. Тепер Пенда мав поважний вигляд. Його патли були охайно підстрижені й навіть підкручені; одяг, хоч і невибагливого крою, пошитий із дорогої тканини та чудово підігнаний.

— Ну, як там справи в нас, у Святій Землі? — посміхаючись із-під врунистих брів, запитав мій колишній раб, а нині сенешаль[2] Гронвудських володінь. І схоже, ці справи його не дуже цікавили, бо він відразу перейшов до того, що входило в його нинішні обов’язки:

— Оскільки міледі в замку нема, я розпорядився, щоб одна з її дам прибула в Гронвуд і все приготувала до вашого приїзду.

Він посміхнувся, а я приховав посмішку. Можна не сумніватися — це не хто інший, як Клара Данвіль. Вона з’явилася на сходах головного входу, щоб піднести власникові замку кубок вина. Вона погладшала, стала схожа на пещену хазяями кішечку. Жінка лукаво посміхалася; її чорні коси були викладені на французький манір петлями вздовж щік.

— З поверненням, мілорде, — потупилася Клара, коли перехопила мій допитливий погляд. — Чи не бажаєте освіжитися з дороги? Я звеліла нагріти води в купальні.

Звичай вимагав, щоб пана, який повернувся після довгої відсутності, мила сама господиня, й Кларі належало виконати і цей обов’язок. І вона чудово з ним упоралася. У купальні, світлиці з низькою стелею та каміном на всю стіну вже все було готове. На лаві в ряд стояли глечики з гарячою водою, на скрині було складено білизну, поруч висів чистий і випрасуваний одяг. Біля каміна стояла величезна дубова балія, оперезана обручами з начищеної міді, над нею здіймалася пара. Вологе повітря було насичене пахощами розмарину й ромашки.

Я задоволено поплескав Клару по щоці.

— Розумна дівчинка!

Роздягаючись, я подумав про те, як поводилася б Бертрада, якби опинилася на місці Клари. Моя дружина червоніла, відверталася та шпурляла спорожнілі глечики, поки я не відпускав її. А ось Гіта… пустотлива й ніжна маленька послушниця незабаром навчилася знаходити задоволення в цій процедурі. Тут, у цій купальні, ми спліталися в обіймах, а потім вона забиралася до мене в балію, ми мили одне одного, розмовляли й милувалися… І самі не помічали, як знову починали віддаватися любовним утіхам. Суворе монастирське виховання Гіти не заважало їй бути вільною і чуттєвою. Вона довіряла мені, її цнотливість швидко відступала, коли мені на думку спадала та чи інша любовна фантазія.

Ці спогади схвилювали мене. Руки Клари, що ковзали по моїх плечах, спині, животі, виявилися незвичайно ніжними. Вона швидко глянула на мене з-під вій — і в цьому погляді чаївся виклик. Я посміхнувся, Клара у відповідь схилилась, і її рука ковзнула по моєму тілі під воду. Я втяг крізь зуби повітря, коли відчув її сміливий дотик.

Чортиця! Звісно, в своєму бажанні прислужити Клара не безкорислива. Леді Бертрада без кінця кривдила її, і фрейліна була зовсім не від того, щоб домогтися моєї прихильності, а з нею і захисту. Я бачив зовсім близько прилиплі до її скронь локони вологого чорного волосся, пишні груди й темні кола сосків там, де лляна тканина її ліфа промокла.

Я простяг руку, поклав долоню на її потилицю й пригорнув до себе. Її яскраві усміхнені губи відразу розкрилися назустріч моїм.

Клара відповіла мені з надзвичайною палкістю. Маленька Данвіль, про яку стільки балакали злі язики, любила цей солодкий гріх. І попри те, що віддавала очевидну перевагу мулярові Саймону в надії оженити його на собі, й далі крутила голову Пенді, а той невимовно страждав.

Думка про Пенду протверезила мене. Я відсунувся до протилежного краю балії, та так рвучко, що вода вихлюпнулася через край.

— Ось що, Кларо… Схоже, тобі давно заміж час.

Я мовив це, задихаючись від поцілунку. Клара зморщила носика та пирхнула:

— Воно-то час, та що ж робити, коли він сам не бажає?

— Напевне, тому, що хотів би бачити своєю дружиною гідну жінку. І те, що ти виявилася тут… Може статися, саме так він має намір перевірити тебе.

Клара захихотіла, підхопила сукняну рукавицю для миття та заходилася намилювати.

— Гідну жінку! А сам? Жодної спідниці не пропускає!

— Ти помиляєшся. Він досить перебірливий.

— Перебірливий? За той час, що він будує вежу в Незербі, можете мені повірити — він там усіх перепробував, включаючи куховарку Тріт, хоч вона кульгає та заїкається.

Я насилу стримався, щоб не розреготатись.

— Стривай, Кларо, я зовсім не про Саймона. Я говорю про Пенду.

Її рука завмерла в мене на спині.

— Про Пенду? Кгм… Мені, звичайно, іноді й здавалося… Але він такий брутальний!

— Ти сама винна. Пенда давно любить тебе, але ти втікаєш від нього, а іншим не складно домогтися твоєї прихильності. Невже Пенда зовсім не любий тобі?

Клара й далі намилювала мене й зосереджено мовчала. Нарешті запитала:

— А що, Пенда й справді готовий оженитися на мені?

Як і всякій жінці, їй хотілося заміж.

— Неодмінно ожениться, якщо ти покажеш себе гідною одруження.

Більше ми до цієї теми не поверталися.

Клара сумлінно скінчила свою справу, насухо витерла мене чистим полотном і подала халата, підбитого кролячим хутром. Однак погляд її при цьому залишався досить замисленим.

— Ти повинна зрозуміти, Кларо, що відтепер Пенда не просто слуга. Він мій сенешаль, і ти піднесешся, якщо зумієш довести, що не втратиш у шлюбі чоловікової честі.

Я відіслав Клару до Пенди й звелів передати, що чекаю на нього в замковому саду. Це була тиха місцинка за одним із потужних контрфорсів донжону. Тут росли айва, кілька яблунь, уздовж стіни тяглися грядки з цілющими рослинами. При Бертраді тут усе прийшло до занепаду й заросло бур’янами. І тільки троянди, які Гіта посадила за огорожею в той час, коли Гронвуд ще був не добудований, пишно розрослися й біло-рожевим цвітом обплели муровану стіну, розповсюджуючи у вечірнім повітрі солодкі пахощі.

Незабаром я відчув, що поруч хтось є. У Пенди з його значною комплекцією дотепер збереглася придбана ще в Святій Землі звичка рухатися безгучно. Ось і тепер він виник, мов примара, за три кроки від мене, і в очах у нього було німе запитання. Схоже, він був схвильований, і напевно його хвилювання стосувалося маленької Клари.

— Усе гаразд, старий. Але з твого боку було надто сміливо так спокушати мене.

Він з полегшенням перевів подих, навіть посміхнувся. Це ж треба, як полонила мого сторожового пса ця вітрогонка! Немов і справді обпоїла любовним зіллям.

Від згадки про любовне зілля мої думки знову повернулися до Гіти. Скільки б не минуло часу, скільки б жінок не було в мене після неї, скільки б не намагався я прихилитися серцем до власної дружини, — не міг забути мою саксонку. Неначе ми обоє випили любовний напій, і обоє назавжди втратили серця.

Я зітхнув і звелів Пенді присісти поруч. Потекла звичайна бесіда. Я повідав про тих, кого ми обоє знали в Леванті, про те, наскільки неспокійно стало в Єрусалимському королівстві звідтоді, як почалися сутички з атабегом Зенги Кровожером.

Однак зараз, коли ми обоє сиділи в саду під небом доброї старої Англії, те, що відбувалося далеко на Сході, вже не здавалось таким важливими, і незабаром розмова звернула до подій у Норфолку. На мій подив, Пенда досить добре відгукнувся про Бертраду, яку взагалі не надто любив. Міледі, за його словами, за цей час нічим не зганьбила моє ім’я, більше того — чудово впоралася зі справами: засідала в раді, розбирала позови, ніколи не зловживала владою і не приймала ніяких рішень без попереднього узгодження з шерифом. Усе йшло напрочуд добре, якщо не рахувати…

Сенешаль завагався, але я глянув на нього, і він повідомив, що моїй дружині вдалося посварити між собою ледь не всі знатні нормандські родини в графстві. Сама ж вона розважалася, граючи на їхніх протиріччях, залишаючись при цьому в ладу з усіма. Нічого дивного в цій новині не було — іншого від Бертради й не доводилося очікувати.

Але було ще щось, про що я не зважився б запитати ні в кого, крім Пенди, й що тривожило мене найбільше — чи не заподіяла Бертрада за моєї відсутності якого-небудь лиха Гіті Вейк.

— Із нею все гаразд, сере. Я пам’ятав ваші настанови й стежив, щоб графиня не мала можливості шкодити леді Гіті. Але повинен зауважити, що ваша дружина, як мені здається, неабияк побоюється Феї Туману.

— А як поживає сама моя підопічна?

— О, леді Гіта стала досить заможною пані, її багато хто знає в графстві, й навряд чи їй буде потрібна опіка надалі. Вона сама веде справи в манорах, а останнім часом стала найбільшим постачальником вовни в північному Норфолку. У неї своя сукновальна справа в Норіджі, яку вона довірила досвідченим майстрам. У Норфолку навряд чи знайдеш такий дім, де не вважали б за честь її прийняти. Її минуле забуто, й ніхто вже не згадує про те, що вона породила дитя незаміжньою.

Я скрушно зітхнув.

— Мабуть, їй уже виповнилося двадцять. Як опікун я зобов’язаний підшукати їй чоловіка.

Пенда палко закивав.

— Зрозуміло, сере, і смію запевнити, це не важко буде. До такої красуні всякий готовий посвататися. І без того чоловіки не обділяють її увагою. Молодий де Клар так і в’ється навколо Тауер Вейк. А племінник д’Обіньї нещодавно заявив, що має намір просити у вас її руки, тільки-но ви повернетеся. Так, але ж ще й Хорса!

— Хорса?

Не так уже давно Хорса погрожував перерізувати Гіті горло. Невже й після цього він ще на щось сподівається?

Пенда підтвердив: так і є. Хорса знову почав з’являтися в кремінній вежі, подарував Гіті найкращого зі своїх соколів, навчив полювати, і цієї весни їх можна було нерідко бачити вдвох у фенах. Між іншим, Хорса віддав заміж усіх своїх датських дружин, а його матінка говорить прямо — її син готується ввести в дім нову господиню.

— Так чи інакше, — зауважив Пенда, — а вирішувати долю Гіти Вейк вам, мілорде. Старі закони про датських дружин втратили силу… їх уже ніхто не шанує, крім простолюду. Ви не зможете утримувати леді Гіту при собі й не зганьбити її. А ділити ложе вам однаково доведеться з міледі Бертрадою.

Я мовчав, а Пенда провадив, не помічаючи моєї пригніченості. Сказав, що на його погляд, руку моєї підопічної варто було б віддати Ральфу де Бріяру. І нема чого дивитися на те, що цей француз голий, як перелітний птах. Він так давно осів у Тауер Вейк, що його вже вважають там за свого. Цей хлопець виявився чудовим помічником у господарських справах, вони з Гітою скрізь роз’їжджають разом, і люди кажуть, що ці двоє — чудова пара. Та й малу Мілдред Ральф полюбив, і сама дівчинка звикла до нього.

— А Гіта спить із ним? — обірвав я мову сенешаля.

Пенда тільки тепер усвідомив, якого болю завдають мені його слова. Він замовк.

— Якщо вони й коханці, то про це нікому не відомо. Але, думаю, що це не так. Такі речі не вдається довго зберігати в таємниці.

Я хотів у це вірити. Але водночас і розумів, що Пенда має рацію. Якщо я бажаю Гіті добра, повинен вирішити її долю, і якнайшвидше.

Більше ми на цю тему не розмовляли.

Ніщо так не лікує біль серця, як усілякі справи, а в нас, що називається, на носі був Гронвудський ярмарок. Рік тому ми влаштували його вперше, підрахували прибутки й витрати і зрозуміли, наскільки це вигідно. На гроші, що надійшли в скарбницю графства, я звелів розширити й упорядкувати дорогу, що вела до Гронвуду, а значить, цього року приплив торговців буде ще більшим. Тепер я взявся до облаштування причалів на Уїссі, почав розсилати запрошення знаті, повідомляючи, що на торгах у Гронвуді будуть виставлені коні нової породи, виведеної в моїх стайнях. З одного боку, я розпродам своїх коней, а з іншого — спробую помирити тих, кого встигла посварити Бертрада.

Я навідав Незербі та інші манори, а також пасовиська й кошари, спостерігаючи за тим, як стрижуть овець. У Норфолк здавна наїжджали торговці з Фландрії, вовна наших тонкорунних цінувалися в них як ніяка інша, тому займатися вівчарством у графстві було куди прибутковіше, ніж вирощувати хліб або овочі.

Я мав намір продати вовни цього року не менше, ніж на триста-чотириста фунтів, тому не тільки спостерігав, як іде робота, а й сам часом брав у руки ножиці, роздягався до пояса та брався до роботи нарівні з орендарями й селянами. Проста праця дозволяла відволіктися від сумних думок, які не давали мені спокою.

За тиждень до відкриття ярмарку в Гронвуд прибула моя дружина, й відразу стало зрозуміло, що вона рішуче прагне примирення зі мною — незважаючи на те, що я не поспішав послати по неї в абатство. Бертрада не застала нікого в замку й негайно подалася розшукувати мене серед пасовиськ і кошар. Я повинен був передбачати цей її крок, але тепер уже нічого не міг вдіяти — її поява виявилося для мене несподіванкою.

Бертрада ж сяяла у своєму вбранні з переливчастого оксамиту барви старого вина, її прозора чорна вуаль іскрилася золотими візерунками, а висока шапочка з пласким верхом мала вигляд корони. Вона наблизилась і опустилася в настільки стрімкому реверансі, що клаптики вовни, які засівали землю, розлетілися навсібіч, немов пластівці снігу в заметіль.

Я з жалем відпустив вівцю, яку нагледів для стрижки, і не поспішаючи витер піт із чола тильною стороною кисті. Мої долоні були замащені салом, яким просочилася вовна, й не могло бути й мови про те, щоб я взяв дружину в обійми.

Зусібіч на нас дивилося безліч очей, навіть стригалі покидали роботу.

— Слава Ісусові Христу, міледі. Прошу пробачення, що ви застали мене в неналежному вигляді.

Вона намагалася здаватись шанобливою і задоволеною. Але коли посміхнулася, я помітив тонкий шрам, що перетинав її верхню губу. Він був уже майже непомітний — обличчя моєї дружини значно більше псував вираз бридливості й зневаги до заняття простолюду, якому я віддавався.

— Чудово, мілорде! Я застаю вас, зятя короля й володаря цілого графства, за настільки грубою справою. Та ще в таку спеку. Пил, бруд і сморід. Фе! Чи не здається вам, що при цьому страждає і моя гідність?

Бертрада залишалася Бертрадою. Її вдавана смиренність копійки не була варта, й люб’язність — так само. У першу чергу її цікавили подарунки, привезені мною з Леванту, а також подробиці церемонії присяги, що відбулася в Ле Ман. Побіжно вона повідомила, що, дбаючи про порядок у замку, виписала з Франції нового доглядача-каштеляна, з яким я вже, ймовірно, познайомився. Я кивнув. Мені, звісно, відрекомендували цього чорнявого француза, але я ще не мав можливості скласти про нього думку. Не дочекавшись похвали за свою ретельність, Бертрада ще раз висловила невдоволення та почала прощатися.

— Якщо ви, мілорде графе, не бажаєте поїхати зі мною, повертайтеся до своїх смердючих овець. Ненавиджу запах кошари й боюся, що після цієї поїздки шлейф моєї сукні доведеться мити з найміцнішим лугом.

Я її не затримував. Але ввечері, сидячи біля відчиненого вікна в соларі, ми цілком спокійно розмовляли, обговорюючи майбутній прийом гостей у Гронвуд-Кастлі, пов’язаний із ярмарком. Я перелічував імена запрошених, Бертрада рекомендувала, кого й де варто розмістити, але часом я помічав, як хижо здригається рожевувата смужка шраму в неї над губою — ніби вона намагається приховати посмішку. Напевне, вона не сумнівалася, що в результаті її інтриг серед скликаної мною знаті спалахнуть сварки, й уже тоді вона побавиться! Але я пам’ятав і про те, що зараз Бертрада прагне до примирення, а значить, готова йти мені назустріч. А мені було необхідно, щоб вона взяла всі турботи про гостей на себе.

Щоб підкріпити своє прохання, я підніс їй привезені зі Сходу подарунки: маленьку кумедну мавпочку, рідкісні ласощі, запашні притирання, тонкі, як дим, вуалі.

Підношення вбивці мого сина… Але ми повинні були знову навчитися існувати разом. Лише існувати, бо нічого більшого я не міг. Навіть доторкатися до цієї жінки. І коли пізнього вечора ми лягли, то влаштувалися на протилежних кінцях широкого ложа, не роблячи ні найменших спроб до зближення. Хоча обоє не спали.

Я прикрив очі зігнутою в лікті рукою. Проведене мною минулої осені дізнання дійсно підтвердило, що загибель Адама — нещасний випадок. Але дещо мене бентежило й сьогодні. Наприклад, непояснене падіння Бертради з коня того ж дня, коли їй довелося пішки добиратися до замку. Інша справа, коли взимку її скинув із себе Набіг. Це був дужий, норовливий кінь, мені самому часом непросто було з ним упоратись. Але Бертрада вирушила на прогулянку на чудово виїждженій білій кобилиці, відомій своєю лагідністю. І Адам повернувся з фенів саме на цьому коні. Причина? Нібито білу арабку виявили без вершниці біля Тауер Вейк, і Гіта дозволила Адамові верхи на ній поїхати в Гронвуд. Але як кінь Бертради виявилася у володіннях Гіти? Що там знадобилося графині?

Півроку тому я не ставив запитань, а ладен був накинутися на Бертраду й розтерзати її на шмаття. Добре, що поруч виявився Пенда й утримав мою руку. Але й Бертрада здивувала мене. Щоб довести свою невинність, вона простягла долоню над полум’ям свічки й тримала доти, поки не запахло горілим м’ясом.

— Душею своєю і серцем присягаюся, що не хотіла вбивати Адама! — промовила вона, скрикнула й знепритомніла.

Я вийшов і звелів, щоб ця жінка забиралася куди завгодно. І вона дійсно виїхала — в Уолсингем, замолювати гріхи перед знаменитою статуєю Діви Марії. Але мене це не зворушило.

Не менш дивно поводилася й Гіта, яка прибула в Тетфорд, де мало відбутися покладання тіла Адама в родинну усипальницю Армстронгів. Спочатку я тільки відчував подяку за те, що вона прийшла підтримати мене в настільки сумну годину. Мені не було справи до лордів і прелатів, які прибули туди, але Гіта — Гіта по-справжньому любила хлопчика. О, якби небо не звело мене з Бертрадою, якби в мене вистачило мужності витримати спокусу владою і залишитися з тією, котра давала мені щастя й любила моє малятко… Ось про що я думав, дивлячись на її постать у жалобному вбранні серед юрби вельмож під похмурими склепіннями, й по тому, як усі розійшлися, вона ступнула до мене…

Я знаю, що чоловік не повинен виявляти слабкість. Однак я схилив голову їй на плече й застиг, відчуваючи, як її маленька рука торкається до мого волосся. Цієї миті Гіта мовила:

— Якби я могла знати, нізащо не відпустила б Адама в Гронвуд того вечора.

Я вражений був ненавистю, яка пролунала в її голосі. Моя Гіта, маленька послушниця, уособлення доброти — й раптом така лють! Тоді я запитав її думки про все, що сталося.

Гіта відсторонилась.

— Мені нема чого сказати. Але графиню Норфолкську я б не підпустила до своєї дитини на відстань польоту стріли.

Її дитина була й моєю. Крихітка Мілдред. Мені так хотілося побачити її, взяти на руки. Моє єдине живе дитя. У тім, що в нас із Бертрадою не буде дітей, я не сумнівався ні миті.

Але ось я знову лежу на краєчку подружнього ложа. Мірне дихання Бертради свідчить, що вона заснула. Я підвівся й глянув на неї. Жоден інший чоловік не залишився б байдужим, якби виявився в ліжку з такою красунею. Закинута за голову білосніжна рука, по-котячому м’яка й хвилююча поза, складки легкого лляного напинала підкреслюють вигин високого стегна, а хвиля темного кучерявого волосся струменіє по плечах і грудях. Поруч зі мною спала прекрасна жінка, яка бажала примирення й, можливо, нового життя, але я задихався поруч із нею.

Я безгучно встав, запалив свічку та зійшов нагору, в кімнату, де зберігався наш гардероб. Там, серед привезених мною речей, був кофр,[3] якого я не дозволив розпаковувати. Я відімкнув потаємний замок, витяг туго згорнутий сувій прохолодної мерехтливої тканини й припав до неї обличчям. Полум’я свічки кидало м’які відблиски на тканину, й вона блищала та мінилася. Атлас! Його зовсім недавно почали привозити в Європу купці, а в Англії про нього й уявлення не мали. Цей сувій призначався для Гіти — тканина була ясно-сіра, барви її очей. Про це я думав, сплачуючи за неї арабському купцеві в далекому Єрусалимі, гаючи дні на кораблі, що плив уздовж берегів Європи, споряджаючи обоз із охоронцями-тамплієрами, яким окремо було звелено доставити в Гронвуд цей кофр. Я з хвилюванням уявляв, як одного разу піднесу цей подарунок внучці Херварда Вейка й розповім, який шлях він здійснив, щоб стати оправою для її краси. Тоді вона зрозуміє, що я невідступно, щодня й щогодини пам’ятаю про неї. Ці найтонші димчасто-сріблясті відблиски й переливи заковзають по її грудях, огорнуть її стан, заструменіють уздовж струнких ніг. Жіночий одяг, пошитий із атласу, і в півмороку нічого не приховує від чоловічих очей. А якщо доторкнутися до тканини й відчути під її прохолодною шовковистістю пружність теплої шкіри… Присягаюся небесами й пеклом — я бажав Гіти більше за життя! Але Пенда виразно дав мені зрозуміти, що цими плотськими бажаннями я знову ввергну її в безодню безчестя. І ось усе, що мені залишилося, — увіткнутися обличчям у клапоть атласу, призначеного для неї, і дати волю уяві…

Я стрімко вибіг з кімнати й кинувся сходами вниз. Неначе збожеволів від пристрасті, яка пожирала мене, вдерся у велику залу та взявся розшукувати серед челяді, що спала на матрацах, одну з повій, котрі валандалися в Гронвуді. Такі жінки неминуче з’являються там, де багато молодих неодружених чоловіків. Я не заважав їм займатися їхнім ремеслом, якщо це нікому не шкодило. Просто намагався не помічати їхньої присутності, й дивно, що я не помилився, а миттєво відшукав у півмороку зали саме одну з цих жінок. Коли я накинувся на неї, то був схожий на тварину, яка втратила голову від побаченої самки.

Лише згодом, уже повертаючись до подружньої опочивальні, я подумав, що моя поведінка викличе подив. Що за примха — втекти від красуні-дружини заради розваг із дівкою?

І тільки в Гронвуді мене могли зрозуміти. Тутешня челядь не любила графині, хоча я не побився б об заклад, що завтра ж вранці їй не донесуть про подію…

Наближався час ярмарку, купці й ремісники почали з’їжджатися загодя, щоб зайняти найвигідніші місця. Прибувала й знать із челяддю та почтом, і я строго стежив, щоб Бертрада не надавала переваги жодній із груп місцевих дворян.

Серед запрошених були настільки поважні та родовиті власники маєтків, як лорд Вільям д’Обіньї, сімейство де Кларів, могутні Рідверси, приїхав і мій шериф де Пені. Слідом за ними з’явилися й усі єпископи Східної Англії — Тетфордський, Норіджський та Ілійський. Усе це були люди впливові, які зналися на політиці, й не дивно, що між заздоровницями на честь королівського дому точилися розмови про те, що гряде, коли, не доведи Господи, короля Генріха не стане.

І дивна річ — усі ці лорди, що постійно гризлися між собою, і їхні дружини зійшлися на думці, що ні Матильда, ні Теобальд Блуа не зможуть довго залишатися в Англії, а значить, у країну буде призначено намісника. Ніхто не сумнівався, що при Матильді правитиме Англією її брат Роберт Глочестер. Якщо ж, всупереч волі короля, корона перейде до Теобальда, намісником стане Стефан Блуа, граф Мортен. І хоча було зрозуміло, що Стефан більше воїн і мисливець, аніж правитель, однак у Денло, де він володів манорами, багато хто підтримував графа Мортена, а значить, і Теобальда.

Крамольні розмови, якщо врахувати всі присяги, складені Матильді. І мені було досить непросто під час таких застільних бесід утримувати Бертраду від того, щоб втрутитися й знову втягти вельмож у суперечку, а може, й у щось серйозніше.

Можливо, саме обмеження, які я наклав на неї, призвели до того, що приязнь дружини до мене починала випаровуватися, як туман у променях сонця. Їй ледь вистачало розважливості, щоб триматися.

Кумедно, але я виявив також і те, що Бертраді сподобався молодий єпископ Найджел Ілійський. Цікаво було спостерігати за тим, як вона кокетує з ним і намагається тлумачити Святе Письмо. Найджел був непоганий з вигляду: ставний, темпераментний, поводився багато в чому як світська особа. Ми вели з ним часті бесіди про будівництво його нового замку. Він зводив його по сусідству з обителлю, котру сакси шанували як святиню. Багато хто з присутніх у Гронвуді саксонських гостей вважав це блюзнірством, але мені вдалося переконати гордовитих танів у тому, що присутність укріпленого замку анітрохи не зашкодить святині. До речі, я вважав своєю заслугою, що зміг притлумити ворожнечу меж саксами й нормандськими баронами, і зрештою навіть гордовиті Рідверси впокорилися з тим, що за одним столом із ними сидять і гладкий Бранд, син Орма, й Альрік із Ньюторпа.

Про останнього варто сказати, що він, до мого подиву, прибув у Гронвуд-Кастл без своєї дружини Елдри. Й хоча Елдра народила Альріку довгоочікуваного спадкоємця, схоже, він не відчував особливої радості з цього приводу. У всякому разі, у відповідь на мої вітання з народженням сина, Альрік пробурчав щось невиразне. Але куди більше мене схвилювало його повідомлення, що на ярмарок у Гронвуд збирається прибути Гіта Вейк. Нарешті я знову побачу своє Місячне Сяйво!

До відкриття ярмарку в Гронвуд з’їхалося стільки люду, що приготована заздалегідь площа для торговиська виявилося недостатньою, і її довелося похапцем розширювати мало не вдвічі. Мої теслі не покладали рук, зводячи дедалі нові ятки в низині, що прилягала до берега Уїссі. До полудня торгівля вже йшла повний ходом. Ранок я провів у загоні, де були виставлені мої коні — легкі й рухливі, як арабські скакуни, але з міцнішим кістяком і широкими грудьми, такі, що цілком могли нести воїна у важких обладунках. Їхня шерсть лисніла й переливалася тонами від світло-піскового до темно-рудого. Нова порода викликали буйний захват у знаті, що з’їхалася на ярмарок. Торгівля велася жваво, але угоди відняли в мене чимало часу, хоч я й був покладливим продавцем, тому що поспішав покінчити з кіньми й вирушити на торговище, де сподівався зустріти Гіту.

Не так-то просто відшукати людину в цій товкотнечі, серед багатоголосого гомону, лементу, строкатого розмаїття убрань. Суперечки й клятви торговців, вигуки заклиначів, крики носіїв, сміх і дзенькіт струн звідтіля, де потішали народ фіглярі з ведмедем, запальна лайка й божіння тих, хто робив ставки на собачих боях… Три дні триватиме ця з першого погляду безглузда метушня. На четвертий долина Уїссі спорожніє. І тільки тоді стане зрозуміло, що подібне торговище — річ необхідна й украй важлива. Не кажучи вже про прибутки. Але зараз у голові в мене було тільки одне: я незабаром побачу Гіту!

Просуваючись у колотнечі, я то тут, то там натикався на своїх гостей і мешканців замку. Ось товстун Бранд спостерігає за витівками фіглярів. Тут Клара Данвіль розглядає на ятці в торговця дрібним крамом нитки, голки й наперстки. Рано посивілий чепурун д’Обіньї роздивляється меча в крамниці зброяра. Я бачив навіть Бертраду, яка набачила в заїжджого шевця з Кембриджа вузькі черевички з довгими зав’язками. Моя дружина була так захоплена, що навіть не помітила, як я проїхав повз неї.

Я двічі обійшов ярмарок і був уже біля стін замку, коли нарешті побачив її. Мені слід було відразу зміркувати, що шукати Гіту в колотнечі марно — вона досить заможна, щоб не орендувати крамницю, а винаймати в передмісті будинок зі складом. Так воно й було — Гіта, весела й жвава, стояла на ґанку довгастої будівлі з колод і вела бесіду з торговцями вовною, що обступили її.

Вона змінилася. У ній більше не було нічого дитячого — того, що колись так розчулювало мене. Із затамованим подихом я дивився на неї, і мені здавалося, що очі мої ніколи не бачили нічого прекраснішого.

Гіта Вейк! Переді мною була чудова молода леді, що трималася серед поважних купців із-за моря незалежно та вільно. І впевненості в собі в ній було нітрохи не менше, ніж у Бертради. Багатством вбрання вона також не поступалася графині. Голову Гіти вкривала зав’язана на саксонський манір шаль, витончені складки якої підтримували біля ключиць дві багаті брошки; сукня на ній була за європейською модою — вузьке бліо блакитного тонкого сукна зі шнурівкою на спині й оксамитовому поясі, що обвивав стегна, — темно-синьому, гаптованому сріблом і річковими перлами. Таким самим гаптованим оксамитом були підбиті її широкі рукави, що спадали від передпліччя. Поєднання блакитного й глибокого синього підкреслювало її красу — у цьому вбранні Гіта була така прекрасна, що я відчув замилування й… бажання, таке сильне, що відгукнувся кожен м’яз у моєму тілі.

З будинку тим часом вийшов стрункий смаглявий чоловік — і я впізнав Ральфа де Бріяра. Француз ніс глека з вином. Відразу роздав фламандцям чаші та взявся наповнювати їх. Цей лицар прислуговував Гіті не гірше, ніж колись моїй дружині. Я помітив, як Гіта подякувала йому ніжною посмішкою… І згадав, що Пенда ладнав саме цього безземельного лицаря в чоловіки для моєї підопічної.

Але я вже знав, що ніколи не дозволю цього.

Мабуть, очі мої горіли, як у зголоднілого вовка в засідці. Гіта раптом почала озиратися, ніби щось її стурбувало, — й отут нарешті помітила мене. Посмішка зійшла з її обличчя. Вона сказала кілька ввічливих слів фламандцям, залишила їх із Ральфом і рушила до мене.

— Хай буде з вами благословіння небес, мілорде, — вона схилилася в поклоні з грацією, яка зробила б честь і найвишуканішій нормандці. — Чудовий день, чи не так? І ярмарок у Гронвуді чудовий.

Що це була за розмова? Слова, котрі нічого не значили, — привітання з моїм благополучним поверненням із-за моря, мої запитання щодо продажу вовни та її ухильні відповіді… Щоб зламати лід офіційної холодності, я запитав про нашу дочку — єдине, що нас іще пов’язувало. Гіта жартівливо відповіла, що дівчинка здорова й чарівна, але було б божевіллям брати її з собою в Гронвуд на торги — надто вже тут галасливо й людно.

— Я хочу побачити Мілдред, — наполягав я.

— Звісно, я не можу заборонити вам цього, мілорде, — промовила Гіта по деяких ваганнях. — Коли у вас знайдеться вільний час, будемо раді бачити вас у Тауер Вейк.

Ну, що ж, принаймні тепер у мене було її запрошення. А Гіта знову заговорила про торгівлю — про те, що привезла на ярмарок понад півтори сотні клунків вовни, які обійшлися їй близько двохсот фунтів, але розраховує збути крам не менше, ніж за чотириста. Глянула на фламандців, які на неї чекали, заквапилася й заходилась вибачатися, мовляв, справи…

Я мовчки схилив голову, дозволяючи їй піти.

Ця горда, прекрасна й незворушно спокійна жінка укладала угоди, які не поступалися моїм, і нітрохи не потребувала мого піклування. Пенда мав рацію — граф Норфолк потрібен їй тільки для того, щоб підшукати гідного чоловіка.

Чоловіка? Та я швидше знову вбрався б у плащ тамплієра й подався воювати із сарацинами, аби тільки ухилитися від виконання цієї частини своїх опікунських обов’язків!

Пригнічений, побрів я до замкових воріт. Проминув перший двір і біля других воріт несподівано зустрів Хорсу. Він стояв, спираючись спиною на ланцюг опущеного мосту й погладжуючи сокола в клобучку, що сидів на його руці. Незважаючи на спеку Хорса був у довгій накидці з білої овчини поверх простої туніки без рукавів, його голі до колін ноги обвивали ремені грубих черевиків. Просто тобі сакс із тих часів, коли про битву під Гастингсом ще й не чували.

Я щось пробурмотів, мовляв, мисливські птахи нині як ніколи в ціні — і тільки тому, що ладен був теревенити з Хорсою про що завгодно, тільки не про те, заради чого він з’явився в замок. Я не міг і не хотів це обговорювати. Однак Хорса пішов за мною у внутрішній двір.

Він був одним із найшанованіших танів у Норфолку, але не з числа тих, кого я б запросив до себе на бенкет. Його бунтарське минуле багато хто пам’ятав. Тому, щоб випадково не зіштовхнутися з кимось із нормандських гостей, я просто присів на широкі сходи ґанку головної вежі та сказав, що готовий вислухати його.

Я глянув на його обличчя — і щось здригнулося в моєму серці. Хорса з роками дедалі більше ставав схожим на мого батька. Він почав лисіти, його чоло й тім’я оголилися, й тільки ззаду на плечі падали довгі русяві пасма. Мій батько мав майже такий само вигляд, як і мій брат, — я сказав «брат», бо вже не мав сумнівів, що ми від одного кореня. І обоє закохані в одну жінку. Між братами таке буває. А тепер мені належало вислухати його прохання віддати йому Гіту Вейк за дружину.

Це було далебі не перше його сватання до моєї підопічної. Першого разу він мав необережність звернутися з цим до Бертради. Тоді все в них могло б злагодитися — я б повернувся та з гіркотою довідався, що Хорса з благословення моєї дружини заволодів моєю коханою… Навряд чи вдалося б мені довести неправомірність такого шлюбу — Бертрада на той час ходила в батькових улюбленицях… Але до чого тут колишнє, якщо Хорса — ось він, стоїть переді мною, просторікуючи про те, що леді Гіті аж ніяк не личить у її віці жити самотою, а він готовий зробити їй честь і взяти господинею у свій бург Фелінг.

— І якщо ви дійсно бажаєте своїй підопічній добра, то вам і варто так вчинити, — закінчив Хорса свою промову з такою гордовитою самовпевненістю, що я ледь стримався, аби не вліпити йому ляпаса.

— Ти не жартуєш, Хорсо? Але ж ми обоє пам’ятаємо, що далебі не завжди ти по-доброму поводився з цією леді.

Можливо, мій голос пролунав жорсткіше, ніж належало. Хорса негайно зміркував, про що я, і вдарився в пояснення, що ніколи б не заподіяв зла внучці великого Херварда, а зважився погрожувати їй ножем тільки в пошуках виходу в мить небезпеки. Насправді ж він бажає Гіті Вейк тільки добра, тому що готовий узяти її під свій дах навіть із незаконнонародженою дитиною, а коли настане час, виділити Мілдред посаг.

По-своєму він мав намір вчинити шляхетно. Він і справді вірив, що в них із Гітою могло щось вийти, заради цього навіть зрадив свої зумисне брутальні замашки й ретельно стримував свою ворожість до мене. Але його красномовство пропало марно, попри піднесеного мені мисливського сокола.

У свою чергу, я постарався якомога спокійніше втлумачити йому, що не розпоряджатимуся долею моєї підопічної без її волі. І додав, що руки Гіти Вейк домагаються багато гідних чоловіків, тож я ще не вирішив, кого варто визнати найбільш підходящим.

Хорсі, однак, усе це було відомо без мене. Вся його шляхетна стриманість миттю відлетіла. Він прогарчав, що я не смію віддавати онуку самого Херварда кому-небудь із псів-поневолювачів, а потім схилився до мене зі скажено витріщеними очима та заявив, що я надто хитрий і ще довго дражнитиму рукою Гіти наречених, вичікуючи слушної нагоди, щоб знову зробити її своєю коханкою.

Йому не можна було відмовити в проникливості. Я мовчки спостерігав за тим, як він віддаляється, метучи плити двору полами своєї накидки, й не відчував нічого, крім суму. З нас двох Хорса поводився куди більш прямо й гідно стосовно тієї, котру ми обоє любили. І раптом серце моє застигло від сумного усвідомлення, що я вимовив це слово в минулому часі. Гіта мене більше не любить!

Я й далі сидів на сходах і почувався нещасним і загубленим. Потім глянув на сокола Хорси, який понуро сидів на моїй руці, — й раптом послабив пута, що втримували птаха, зірвав клобучок і підкинув сокола нагору, відпускаючи на волю.

О, якби так легко й просто я міг відпустити мою Гіту!

Цей день і в іншому видався для мене невдалим. Тільки на ярмарку все йшло як належить, я міг би бути цілком задоволений. Але є в житті щось важливіше за прибутки й бариші, — те, що не залежить від нашого розуму й волі. І моє серце ще не раз отримувало болісні уколи, бо сьогодні всі претенденти ніби змовилися, щоб з’явитись до мене й просити руки Гіти Вейк.

Ледь вийшов Хорса, як до мене звернувся барон де Клар. У його проханні крилася неприхована корисливість — адже якщо відповідно до майорату[4] його старший син успадкує весь маєток, молодшому більш ніж вигідно отримати за дружину заможну леді з фенленда. Гіта ввійде в могутній клан де Кларів, це зміцнить її становище, а тим самим — і становище Мілдред.

Далі, зовсім несподівано для мене, про Гіту Вейк завів мову мій шериф де Чені. Він мені подобався, я поважав його за кмітливість, діловитість, приязну та спокійну вдачу. І з Гітою вони могли б жити в злагоді. Але тут і лорд д’Обіньї з’явився до мене зі своїм білявим небожем, аби торкнутися тієї самої теми. Юнак навіть став переді мною на коліно та заявив, що заради того, аби бачити леді Гіту щасливою, готовий пожертвувати життям.

І що ж я їм відповідав? Те саме: поки не довідаюся про волю своєї підопічної, не можу приймати жодних рішень. Але ж ще залишався Ральф де Бріяр, що жив із Гітою під одним дахом. Той, кому я був зобов’язаний своєю честю та добрим ім’ям. І я б анітрохи не здивувався, якби й він з’явився в Гронвуд з тими ж намірами.

Вечірній бенкет, влаштований у великій залі, був обтяжливим для мене. До того ж, Бертрада раз у раз поглядала задоволено — їй очевидячки було відомо, з чим зверталися сьогодні до мене численні прохачі. Ввічлива та люб’язна, ошатна й усміхнена, вона здавалася справжньою пані, господинею. Бертрада розпитувала мене, чи задоволений я новим каштеляном, пропонувала скуштувати то одну, то іншу страву, приготовану за рецептами, широко відомими при дворах Нормандії та Франції.

Всіляко піднесений нею каштелян тримався з виглядом східного владики, слуги й кухарі в нього працювали до сьомого поту, й навіть найвибагливіший пан не зміг би ні в чому йому дорікати. Він тримався осторонь, біля входу в залу, й за його наказом слуги вносили дедалі нові рідкісні страви: овочеві салати були заправлені рубаними шпаками й синицями, мухоловки й іволги подавалися запеченими, омелюхи й трясогузки — тушкованими, пуночки й очеретянки — в соусі з мигдального молока з імбиром, ластівки й жайворонки — у тісті. Відповідно до нової гастрономічної моди, що гарніше співала птаха, то вишуканішою вважалася страва з неї.

Однак мої гості з не меншим задоволенням поглинали кров’яну ковбасу, пудинги, всілякі паштети з прянощами, що збуджували апетит. Лише я того дня майже не їв, зате налягав на хмільне — заморські вина й місцеві сидри, міцний ель і шипучий морат.[5]Так я намагався прогнати нудьгу, що опанувала мене, та не дбав про те, що мої нормандські гості припишуть це саксонській нестриманості. Втім, до кінця бенкету всі вони захмеліли нітрохи не менше за мене. Небіж д’Обіньї допікав мені балаканиною про свою любов до Гіти, поки звалився під стіл і заснув, обіймаючись із вовкодавом. Мене охопили нестримні веселощі. Як згадував потім Пенда, навіть на йоль не бачили мене таким. Після чергового кубка міцного бордо, я встав, вийшов на середину зали, кинув на підлогу перед собою ніж та заходився танцювати, як наші селяни в Норфолку, притупуючи й закладаючи руки за голову. Мені було байдуже, що подумає знать, яка зібралася в залі, але, на власний подив, за хвилину я виявив, що поруч зі мною трусить сивими кучерями д’Обіньї, тупотять де Клар із синами, підстрибує та крутиться Альрік із Ньюторпа. Музики на хорах зали підхопили мелодію, і ми з присвистом і тупотінням пішли по колу, скуйовджені та розпашілі. Й тут у наше коло ввірвався єпископ Найджел, який геть-чисто забув у хмелю про свій сан, і ми з ще більшою наснагою вдарилися в цей дикий, відомий ще з часів язичництва танок. Наче в тумані я бачив розгублене обличчя Радульфа Тетфордського, бридливу гримасу Бертради, реготушку Клару Данвіль, усміхнених слуг і кам’яно незворушну пику француза-каштеляна. Але нам було начхати! Ми веселились як ніколи.

Нема чого й казати, що після такої пиятики ніхто з нас не зміг прокинутися до ранішньої меси.

Я пробудився тільки близько полудня з нестерпним головним болем і насилу зміг пригадати, як Пенда волік мене в опочивальню та стягав мої чоботи. Коли слуга зняв віконницю, світло боляче вдарило по очах, і я глибше занурився в подушки, загарчав, щоб сьогодні мені дали спокій. Єдина думка пульсувала в моїй голові, віддаючись іще більшим болем: сьогодні мені доведеться вирішити долю Гіти. Уже краще б хміль і зовсім не минав.

І все-таки я змусив себе підвестися та спустився у велику залу. Біля одного з погаслих камінів застав єпископа Найджела Ілійського, що понуро сидів у кріслі, прикладаючи до чола холодний краєчок чаші. Ми кволо привітали один одного, ні словом не згадуючи про вчорашню оргію, однак єпископ раптом звернувся до мене з проханням не піддавати розголосу історію з дівчиною.

Я насилу зумів зміркувати, про що мова. Виявляється, преподобний Найджел після бенкету примудрився затягти в свої покої одну зі служниць. Молодий єпископ мав сконфужений вигляд, але я тільки розсміявся й ляснув його по плечі та зауважив, що все залишиться між нами. Однак для певності не зле б чим-небудь обдарувати леді Бертраду.

Єпископ Ілійський кивнув.

— Так, я вже здогадався, що міледі графиня — непроста особа. І не диво, що ви й та саксонка…

Він обірвав мову, швидко глянув на мене. Але я ніби не звернув уваги на його нетактовність і ще раз порадив єпископові бути люб’язнішим із моєю дружиною. Остаточно спантеличений священнослужитель вигукнув:

— Рани Господні! Сере, не кажіть так, начебто благословляєте мене упадати за вашою дружиною!

— Хіба такі речі мають потребу в благословенні чоловіка, ваша преподобносте?

І тільки ближче до вечора я нарешті зважився навідати Гіту. Але виявилося, що вона скінчила торговельні справи та вже поїхала. Про це мені повідомив Ральф де Бріяр, котрий затримався, щоб простежити за відправленням проданої партії вовни. У його тоні, коли він говорив зі мною, чулися спокійна перевага й легке глузування. Про причини цього я побоявся роздумувати.

Мені належало забути про Гіту й займатися іншим — тим, що лікує сердечну скорботу. Але все виходило навпаки — що більше я переконувався, що ніколи не зможу жити з Бертрадою, то гострішала туга. До того ж, люб’язної прихильності моєї жінки вистачило тільки до від’їзду гостей. Бажання вдавати ґречну й хлібосольну дружину в неї миттю всохло, й вона накинулася на мене з докорами за неуважність до її особи, відсутність нових подарунків і навіть за те, що я нібито налаштував єпископа Ілійського проти неї.

Бачить Бог, у останньому моєї провини не було й на йоту.

Однак останньою краплею в цій чаші стала історія з каштеляном. Я викликав його до себе, звелів відзвітуватися за витрати протягом ярмарку, але у відповідь на цю вимогу отримав обурену заяву, що він не вів ніяких записів, як і заведено при дворах могутніх государів. Свята правда — багато власників майорів нічого не розуміють у веденні справ і рахунків, однак цей прилизаний француз вочевидь не очікував, що я, брутальний сакс, виявлюся доволі обізнаним у всіх питаннях господарства, й занервував, незважаючи на все своє самовладання.

Усе це змусило мене зробити висновок, що він не чистий на руку, і я вже ладен був розрахувати каштеляна, але зненацька натрапив на люту протидію Бертради. Вона закричала, що я не ціную її зусиль і готовий перетворити королівську доньку на просту саксонку, змучену домашньою роботою. Відбулася потворна сцена, і я вирішив, що краще буде поїхати з Гронвуда, тим більше, що лорд д’Обіньї наполегливо кликав мене оглянути його замок Різинг, який зводився на узбережжі затоки Уош. Я прихопив із собою муляра Саймона та вирушив до Різинга, щоб убити в такий спосіб двох зайців: д’Обіньї мав потребу в консультації досвідченого будівника, а Пенда в тому, щоб за відсутності Саймона остаточно налагодити свої стосунки з Кларою.

Дорогою Саймон розважав мене своєю балаканиною, а часом починав і повчати в любовних справах, що, як не дивно, сходили йому з рук. Шалапутний і щиросердний, він був водночас проникливий і мав гостре око. І те, що діялося зі мною, було для нього відкритою книгою.

— Мілорде, — якось зауважив він. — У вас очі, як у дівчини. Вони нічого не приховують.

Однак у Різингу Саймон миттю перемінився. Тут, серед гамору та метушні будівництва, за версту було видно, що ця людина — справжній майстер, якому нема рівних у Англії.

Цікаво було спостерігати, як лорд Вільям д’Обіньї ходить за моїм муляром і ловить на льоту кожне його слово, немов сам пішов у підмайстри до Саймона. О, Різинг для цього рано посивілого, але літами ще не старого лорда значив дуже багато, і з цією цитаделлю він пов’язував неабиякі плани. Замок ні в чому не повинен був поступатися Гронвуду, й коли він буде закінчений, лорд неодмінно запросить сюди короля Генріха — а з ним прибуде і її величність королева Аделіза… Хрест Божий — чули б ви, як він вимовляв це ім’я! Тоді-то я й пригадав, що під час мого перебування в Ле Ман до моїх вух доходила балаканина про те, що лорд Вільям робить королеві особливі знаки уваги.

— О, якби ви знали, сере, — захоплювався д’Обіньї, коли часом ми вирушали порибалити в море й нас міг чути тільки ранковий бриз, — якби ви знали, яка це незвичайна й піднесена душа! Небо не дарувало їй щастя материнства, однак вона сама може зробити щасливим будь-якого чоловіка. На жаль, король сліпий і глухий до її чеснот, однак шляхи Господні несповідимі, наш государ далеко не молодий… І хто знає, може, я й дочекаюся моєї ніжної Аделізи.

Я мовчав, хоч і співчував д’Обіньї. І він також зрозумів це, тож одного разу зауважив:

— Я повинен просити у вас пробачення за те, що звіряюся в своїх почуттях. Але ваші очі… Вони говорять про те, що ви, як ніхто інший, здатні зрозуміти будь-який порух душі.

Схоже, з моїми очима й справді було щось не те. А д’Обіньї виявився досить чуйним і кмітливим, щоб здогадатися, в чому справа. У всякому разі, він перестав дошкуляти мені сватанням небожа, а його самого відіслав кудись із дорученням.

Сер Вільям, з якого боку не глянь, був доброю людиною, і мені непогано жилося в його Різингу, однак я мав ще одну невідкладну справу. Серед моєї поклажі дбайливо зберігався згорток переливчастого сірого атласу, котрий я мав намір піднести Гіті Вейк дорогою назад у Гронвуд. Однак я відкладав від’їзд зо дня на день, тому що більше за смерть боявся тієї розмови про заміжжя, котра ставала неминучою — якщо я й справді хочу щастя для Гіти.

У день Святих Петра й Павла[6] я відстояв у каплиці Різинга ранню месу, осідлав Набіга, відмовився від супроводу, й помчав уздовж піщаних дюн узбережжя туди, де темніли ліси. Стара стежка вела звідтіля в манори Гіти Вейк.

У цих давніх лісах можна було зустріти дуби, які ще пам’ятали суворе правління датців. Це були справжні велети, овіяні легендами, й часом на гіллі того або іншого розлогого дуба виднілися немудрі приношення місцевих жителів — кольорові стрічки, жмутки вовни, обрізки міді. Однак я майже не дивився обіч себе, мимохіть скеровуючи Набіга та вже вкотре обмірковуючи майбутню розмову з Гітою. Я мав намір не тільки надати їй можливість самій вирішити свою долю, але й подбати про Мілдред, тому що не бажав, аби моя дочка, коли виросте, залишилася без посагу.

Несподівано мені довелося рвонути поводи. Набіг звернув на бічну стежку та виявився просто серед череди щетинястих місцевих свиней, яких гнали пастухи. Свині здійняли вереск, а Набіг мало не став дибки, тож мені довелося пововтузитися, щоб стримати його. Коні не зносять свиней, і скільки я не старався, мій норовливий красень припадав на задні ноги та брикався, поки чорні худі тварини з вереском розбігалися. Нарешті я вгамував Набіга, пастухи, відігнали свиней і наблизилися, вклоняючись і вітаючи мене.

— Божого вам благовоління, ерле Едгаре! Давненько вас не було видно в наших краях. Але тепер ви, мабуть, усе-таки вирішили навідати свою Фею Туману.

Вони зверталися до мене, як до старого знайомого, в їхніх голосах чулася щиросердна цікавість. В уявленні простолюду все це було природно — я мусив відвідувати жінку, від якої мав дитину.

— Я їду в Тауер Вейк.

— Певна річ. Тільки міледі там немає.

— Де ж вона?

— Звісно де — на ріллі. Нині ледь не всі околишні жителі зібралися коло Білих верхів святкувати Лугнас.

Я подякував пастухам і повернув Набіга. Це ж треба — я геть-чисто забув про цей старий звичай. Адже якщо в храмах цього дня відзначають день святих апостолів Петра й Павла, то селяни за стародавнім звичаєм справляють свято врожаю, пам’ятаючи ті часи, коли поклонялися поганському богові родючості Лугу.

Тепер я подався туди, де лежали орні угіддя Гіти.

Ще звіддаля почув веселий гомін, а ледь виїхав із лісу, виявився в юрбі ошатних веселих людей. Пласка височина, що слугувала за межу відразу кількох земельних володінь, була заповнена селянами. Грали волинки й ріжки, пахло смаженим м’ясом і свіжоспеченим хлібом. Звідусіль долинали сміх, спів, веселі вигуки.

Я спішився, й мене відразу оточили.

— Ото гарно! Сам ерл Едгар прибув ушанувати Лугнаса!

— Та він, мабуть, до пані приїхав!

Це мовила приємна з вигляду молода жінка із золотавими пасмами, що вибилися з-під пов’язки. Її обличчя здалося мені знайомим, і я звернувся до неї:

— Міледі тут?

— А де ж їй бути такого дня? Вона — господиня, її місце там, де кінчається й починається коло робіт на землі. Ходімо, мілорде, я проведу вас.

І вона повела мене крізь юрбу. Причепурені люди жували традиційні коржі, які нашвидку готують із борошна нового врожаю. Мою провідницю, здається звали Ейвотою, підхопила з однієї скатертини такого коржа й простягла мені з лукавою посмішкою. І тут я пригадав, як одного разу зустрів цю гарну селянку в фенах і ми цілувалися під вербами, поки вона, сміючись, не вислизнула від мене. На той час я ще не був графом і не знав про існування Гіти.

Біля підніжжя Білих верхів танцювала молодь — то сплітаючись у коло, то розбиваючись на пари. Це було яскраве й жваве видовище, й раптом серед танцюристів я побачив Гіту, що кружляла з маленькою дівчинкою на руках.

Ейвота й далі щось говорила, але я вже нічого не чув — перетворився на зір. На Гіті було легке світле вбрання з саксонською вишивкою. Голова її не була покрита, й волосся, заплетене обручем від скроні до скроні, ззаду вільно спадало до пояса сріблястою, сяючою на сонці масою. Я не міг відірвати погляду й від дівчинки, своєї дочки. На її голівці косо сидів вінок із польових квітів, а кучері були іншого, ніж у матері — золотавого — відтінку. Малеча сміялася, й мені здавалось, що серед загального гамору до мене долинає її дзвінкий голосок.

Здається, я дещо пропустив у цьому житті. Зрозуміло, думати про те, що в мене є Мілдред, було приємно, але чоловік тільки тоді відчуває себе батьком, коли дитина росте біля його колін.

Цієї миті музика вмовкла й весела юрба рушила до розкладеного на скатертинах частування. До Гіти наблизився чоловік, у якому я з зачаєними ревнощами впізнав Ральфа. Молодий лицар був без верхнього камзола, в самій просторій камизі, підперезаній вишитим поясом. Але й у цьому простому вбранні він тримався зі справжньою гідністю. На жаль, я мусив визнати, що, стоячи поруч, вони мали вигляд гарної пари.

Стало якось незатишно, але мене вже оточили люди, галасливо вітаючи та простягаючи чаші з кисляком і запашним йоселем.[7] А наступної миті я побачив, що Гіта передає дочку Ральфові та йде в мій бік, і обличчя в неї схвильоване й зблідле. Я згадав, із яким самовладанням вона поводилася на Гронвудському ярмарку, й навіть зачудувався.

І так уже вийшло, що коли Гіта виявилася поруч, навколо нас, немов чарами утворився вільний простір — люди розійшлися хто куди, й ми залишилися самі.

— Я не чекала на вас, мілорде Едгар.

— Чого ж? Адже ти сама запросила мене.

— Не чекала так швидко.

— Швидко? Для мене цей час тягся нескінченно довго.

Щось майнуло в її очах, і вона зітхнула. А в мені раптом ожила надія, що я помилявся, коли вирішив, що красуня Гіта охолола до мене. Боже правий — якщо жінка нічого не відчуває до чоловіка, то й не буде така знічена в його присутності.

— Ти дозволиш мені побавитися з Мілдред?

Гіта гукнула Ральфа, який тримав дівчинку так, ніби не бажав розлучатися з нею. Та й сама Мілдред дивилася на мене сторожко, смикаючи строкату намистинку на шнурку — з тих, що вішають дітям на шийки, щоб уберегти від лихого ока.

Я взяв її на руки — й відразу забув про Ральфа й про юрбу, що гомоніла навколо. Я тримав своє дитя, з насолодою відчуваючи ніжну вагу. Півтора року. Моя дочка була вже великою. Я не бачив, як вона пробує плазувати, як намагається сісти, робить перші кроки. Все це зараз здавалося мені надзвичайно важливим, і коли маля торкнуло й погладило брошку, якою було сколено мій комір, і, кумедно затинаючись, проказало: «Блищить!» — присягаюся всіма святими, у мене сльози навернулися на очі. Я дивився й не міг надивитися на ці тугі рожеві щічки, ясні, дивовижно сині очі й крихітний ротик, схожий на ягоду.

— Вона буде рідкісною красунею!

— Вона вже красуня, — гордо заперечила Гіта.

І я побачив, що вона посміхається, а її очі, як і мої, вологі від сліз.

Потім ми сиділи на траві, я годував доньку пирогом із чорницею. Але малій незабаром набридло жувати, й вона взялася засипати мене запитаннями, половини з яких я не міг зрозуміти, а Гіта, сміючись, пояснювала зміст сказаного. Втім, Мілдред швидко набридло й сидіти з дорослими, вона вирвалася з наших рук і задріботіла туди, де діти почали якусь гру.

— Пречиста Діво, що за дитина! — сплеснула руками Гіта. — Вона не пустує тільки коли спить.

— Вона справжнє диво, — не стримався я. — Господи всемогутній! І всього цього я був позбавлений через необачне слово, яке дав лихій і безглуздій жінці!

Мені не варто було цього казати, але слова самі зірвалися з вуст, і скільки ж у них було гіркоти й досади! Навіть не дивлячись на Гіту, я відчув, як вона напружилася.

— Можливо, це й на краще. Принаймні Мілдред була в безпеці.

Я глянув на Гіту, не зважуючись запитати, що вона має на увазі. Вона ж дивилася вбік, і на її обличчі позначилися спокійна рішучість і сила.

Дивна річ — як настільки тендітна й зовсім молода жінка може здаватися такою величною і бажаною водночас. Я бачив її волосся, що відливало сріблом, пухнасті вії, руки, подібні до пелюстків лілій. Навіть у своєму простому вбранні Гіта мала вигляд королеви.

Ніби не відчуваючи мого погляду, вона заговорила про дрібниці: про це свято, про живучість стародавніх звичаїв. Але я був не в змозі підтримувати розмову. І тільки одне запитання билося в моєму мозку — як я міг так довго обходитися без неї? Без неї та Мілдред?

— Гіто, я безмежно вдячний тобі за Мілдред.

Вона не відповіла, й тоді я, щоб розрядити загуслу між нами напругу, заговорив про те, що не залишу дочки без турботи — я вже подбав про її майбутнє, купив ділянку землі біля Ярмута на ім’я Мілдред Армстронг. У тих місцях чудовий клімат, я звелів посадити на схилах виноградні лози, й знавці кажуть, що згодом вони даватимуть непогане вино. Коли Мілдред стане нареченою, у неї буде посаг — дванадцять акрів землі й власні виноградники.

Гіта швидко глянула на мене.

— Дякую. Але Мілдред зовсім не вбога. Я не бідую, і всі мої землі та підприємства дістануться їй у спадок.

— Тільки в тому разі, якщо ти не народиш інших дітей, Гіто. Адже ти цілком можеш вийти заміж, і всі твої володіння відійдуть старшому синові.

Я вимовив це, наскільки зміг, спокійно й діловито. Заради цих слів я й приїхав сюди.

Гіта стрімко повернулася до мене й гнівно запитала:

— А ви, мілорде опікуне, гадаю, вже підшукали мені чоловіка?

Це було сказано так, що я сторопів. Чи ж їй не відомо, скільки чоловіків мріють пов’язати з нею долю! Той-таки Хорса навряд чи приховував свої наміри, та й діловитий Чені, напевне, заводив мову про заміжжя. А ще молодий д’Обіньї, молодший де Клар, і нарешті — Ральф. І якщо вона дотепер не зробила вибору, не зупинилася на жодному з них, якщо мої слова викликають у неї такий гнів…

Мій голос тремтів, коли я запитав:

— А ви, люб’язна підопічна, чи не повідомите опікунові, до кого з численних наречених відчуваєте найбільшу симпатію?

Гіта й далі дивилася на мене, й раптом її обличчя залилася темним багрецем. Погляд її заметався, начебто шукав опори. Я ж, хмеліючи від раптової радості, нарешті усвідомив, що вона ще нічого не забула.

Гіта не відповіла на моє запитання й стрімко підвелася.

— Ходімо — зараз поженуть із лук овець. За традицією в день Лугнаса їх необхідно викуповувати.

Я не чув під собою ніг. Мене охопило радість. А тут ще й Мілдред, втікаючи від хлопчиська, кинулася до мене, обхопила мої коліна й підняла усміхнене личко. Я підхопив її на руки й кілька разів високо підкинув, насолоджуючись сміхом маляти.

Так, із Мілдред на руках, я стояв у юрбі й неуважно спостерігав, як пастухи підганяли овець, котрі, бекаючи, сірою річкою текли до струмка в низовину. Там уже стояли двома рядами по пояс у воді зумисне підібрані люди, щоб отари пройшли між ними. Але вівці раз у раз сахалися в різні боки, їх ловили, повертаючи в загальний потік під сміх і схвальне гойкання всіх, хто тут зібрався.

Цього дня слід було виконати чимало обрядів, і купання овець — тільки один із них. Неодмінною стравою мали бути баранчики, засмажені цілими в ямах із жаром, свіжі сири та щойно збите масло — й кожен мусив їх скуштувати. Дівчата сплітали гірлянди з квітів, а хлопці танцювали під ними. Потім ішли рукопашні бої стіна на стіну, а далі всі учасники обіймалися та цілувались. Нарешті з поля принесли снопи і священики освятили їх, а по тому всі знову взялися до частування, їли, пили, веселилися й вітали одне одного з закінченням кола сільських робіт і початком нових.

Це був дивовижний день. Давно вже мені не було так добре й легко. Разом із іншими чоловіками я брав участь у перетяганні линви, демонстрував уміння битися на ціпках, грав навіть у «черевик по колу».

Коли почало смеркати й люди повели коловий танок навкруг великого багаття, я схопив Гіту за руку й затяг до танцю. І вона сміялася, бачить Бог, до чого ж щасливо вона сміялася! Верещала, як дівчисько, коли з’явилися селяни в машкарах та почали полювання на дівчат, аби зірвати поцілунок. Якоїсь миті Гіта зіштовхнулася зі мною, припала до моїх грудей, та ледь я обійняв її, відразу вирвалася, змішалась із групою літніх жінок, які вдавано бурчали.

Серед присутніх я виявив і дебелого Бранда, сина Орма. Ми обійнялися, а потім постояли, впираючись лобами та доводячи, хто з нас більший п’яниця й не пропускає жодної гулянки. Я запитав у Бранда, чому не видно Альріка з Ньюторпа, адже його володіння також прилягають до Білих верхів, але той лише махнув рукою.

— Нема його, то й Господь із ним. А ось Елдра тут. Якщо хочеш, запитай у неї про Альріка.

Неподалік стояла Елдра з дитиною на руках. Я привітав її та поздоровив із народженням сина. Маленький Торкіль був молодший за Мілдред на добрі півроку й настільки схожий на матір, що це викликало посмішку. Однак я не розпитував її про Альріка. А потім настала мить, коли оголошують нові шлюби — традиція також велить робити це в день урожаю. Товстун Бранд негайно заявив, що привів із собою на Лугнас чотирьох синів і двоє старших уже підшукали собі наречених — він із гордістю вказав на своїх нащадків, таких само міцних, як він, і вже з невеличкими черевцями, котрі обіцяли згодом перетворитися на таке чимале черево, як і в батька. Ці молодці, та й багато інших, вивели до вогнища ніяково усміхнених наречених і вишикувалися в шеренгу.

Ще кілька десятиліть тому подібні шлюби укладалися просто — батьки нареченого й нареченої ляскали долонями по міцно зчеплених руках молодих. Тепер на такі заручини стали запрошувати священиків, і ті благословляли шлюб за умови, що молоді неодмінно стануть перед вівтарем. Однак простолюд найчастіше вдовольнявся обрядом біля багаття.

Я завмер, коли побачив, як до Гіти підійшов Ральф, схилився, заговорив і взяв за руку, немовби маючи намір і її повести до багаття. Але Гіта засміялася, відштовхнула француза й відразу пірнула в юрбу.

Ральф якийсь час стояв нерухомо, а потім круто повернувся, відшукуючи поглядом когось у юрбі. Він стояв спиною до вогнів, і я не бачив його обличчя, але розумів, що він шукає мене. Я ступнув уперед — Ральф відразу рушив у мій бік.

Підійшов майже впритул, зупинився й мовив:

— Забирайся… до диявола… Едгаре!

Це було сказано свистючим шепотом, повним ненависті, але я розрізнив кожне слово. Як і те, що він вимовив далі:

— Доки ти будеш тримати її при собі за повію? Згадай — ти одружений з Бертрадою, а вона не з тих жінок, щоб впокоритися й дати вам спокій.

Ось і все. Відчуття щастя й волі зникло без вісти. Ще мить я стояв поруч із Ральфом, який важко дихав, а потім повернувся й покрокував геть.

Ральф сказав правду. Й Пенда теж. І навіть Хорса… Вони всі були праві, намагаючись захистити Гіту від нової ганьби. Досить і того, що я перетворив її зі спадкоємиці гордого Херварда на свою наложницю. І чим би я не дурив себе сьогодні, таки не повинен намагатися знову штовхати матір моєї дитини в безодню безчестя. Кого б вона не обрала собі за чоловіка, буде краще, якщо я лишуся осторонь.

Я відійшов доволі далеко від багаття. Тут розташувалися на відпочинок люди старшого віку. Хто ще балакав, хто клював носом, деякі вже й хропли. Я помітив стару Труду, яка теревенила про щось зі своєю дочкою Ейвотою. Біля них на розстеленому кожусі спали діти — дві дівчинки, і в одній я відразу впізнав Мілдред. Я підійшов ближче, присів у неї в головах.

— Ви зібралися їхати, чи що? — здогадалась Ейвота.

— Так. Просто хотів попрощатися з маленькою.

— А з міледі?

Я не відповів. Дивлячись на Мілдред, не міг втриматися, щоб не доторкнутись до її щоки. У відповідь моя донька зацмокала уві сні липкими від солодощів губами.

Я кивнув Труді й рушив туди, де паслися стриножені коні, відшукав Набіга та почав його гнуздати. Поправляючи торби, подумав з гіркою посмішкою, що так і не віддав Гіті подарунка, перлово-сірого атласу. Доведеться послати його в Тауер Вейк зі слугою.

Позаду зашелестіла волога трава.

— Едгаре!

Вона стояла в мене за спиною, тендітна й срібляста у місячному світлі. Справжня Фея Туманів. Груди її здіймалися, ніби вона бігла.

— Ти їдеш?

— Так, уже пізно. Не хотів тебе тривожити. Але це добре, що ти прийшла — маю для тебе подарунок.

Я застромив руку в торбу й простяг їй тугий згорток. Шовковиста тканина вигравала в похмурому світлі примарним блиском.

— Я привіз його з самого Єрусалима. Ти будеш найпрекрасніша за всіх у Денло, якщо пошиєш собі вбрання з цього атласу.

Гіта прийняла дарунок, але навіть не глянула на нього.

— Дякую.

Вона перевела подих.

— Ти й справді пам’ятав про мене навіть там, у Святій Землі?

Я знизав плечима.

— Навіщо запитувати? Ти завжди зі мною, завжди в моєму серці.

У світлі місяця я бачив її широко розплющені очі, здивовано підняту лінію темних брів і губи, від одного погляду на які в мене починало калатати серце. Але я зумів опанувати себе.

— Прощавай, Гіто. Я мушу їхати.

— Мені провести тебе?

— Буду радий.

Досить довго ми йшли мовчки. Дзвякали вудила Набіга, шелестіла трава. У місячному світлі над луками струменів туман. Від лісу долинали шерехи, часом чувся сміх. Такої ночі чимало пар усамітнювалися під його покровом. Закохані втратили голови, захмеліли від щастя. Так було завжди. Саме повітря в такі ночі просочене ароматом пристрасті.

Я ж ішов за якихось два фути від жінки, якої бажав понад життя, не сміючи й думати про те, щоб доторкнутися до неї. Я хотів відгородити й уберегти її від себе…

Нарешті я зупинився.

— Тепер повертайся, Гіто.

Вона мовчала. Тугими поштовхами кров била в мої скроні.

— Повертайся. Інакше я не впораюся з собою. Обійму тебе… і більше не відпущу.

Вона похитнулася, немовби відчула раптову кволість. Дорогоцінний атлас випав із її рук.

— О, якби ти тільки обійняв!

У цьому голосі звучало жагуче благання, і все моє тіло простромило тремтіння. Я жадібно, поквапливо цілував Гіту, наново пізнаючи смак її губів, аромат її волосся… Мої руки, немов пригадуючи, ковзнули по її талії, торкнулися стегон. Я впізнавав ці плавні вигини, їхнє тепло й пружність… Її пестощі доводили мене до божевілля. Вона відповідала з шаленим запалом.

Чому ми жили без усього цього? Чому?

У мене не було відповіді й не було часу шукати її. Нехай трапиться те, що повинне трапитися…

Я підхопив Гіту на руки, поніс її під склепіння лісу.

Розділ 2

Ральф

Серпень 1134 року.

На стіні над моїм ложем розтягнуто пухнасте вовче хутро. Я сам убив цього вовка минулої взимку, а шкіру повісив над ліжком. Тепер мені зручно сидіти, відчуваючи спиною м’яке хутро, й перебирати струни лютні.

Я співав французьку пісню, складену Гійомом Аквитанським:

Жаданням співати натхненний

Про те, як я горем зломлений:

Не до любих дам у обійми —

У вигнання час іти!

Сумовита пісня, та й на душі в мене не краще. Але ж до вчорашнього дня я був усім задоволений. Поки не з’явився граф і я не відчув гіркоти розчарування. І ось — сиджу, витягаючи з лютні скорботний стогін, сну нема, хоча вже ранок і всі відсипляються після вчорашнього свята. Я й далі наспівував:

А за вчинені гріхи

Перед вами каюсь я.

Жалюгідний прах,

У молитвах і в словах

Волаю до Христа: прости!

Крізь запинало алькову, де стояло моє ложе, я бачив біля протилежної стіни Ейвоту. Вона годувала дівчаток — свою доньку та доньку пані, тому й сиділа спиною до мене, лише час від часу озиралася й розгнівано гмикала. Слів цієї пісні південно-французькою вона не розуміла, але сама мелодія, повільна та сумна, свідчила про те, що лежало в мене на серці. А Утред, який спав на лежанці, демонстративно натягав на голову ковдру, чортихався й просив мене не рвати душу й дати добрим людям перепочити.

Та що мені, зрештою, до всього цього простолюду, який поводиться зі мною мало не як зі своїм приятелем тільки тому, що я живу з милості в їхньої пані! Я лицар, і не їм вказувати мені!

І все-таки я відклав лютню. Саме час подумати про моє становище й про те, як тепер жити. Але думки розбігалися, мов перелякані миші, тому я відкинувся на вовче хутро й поринув у спогади.

У благодатних долинах провінції Дофіні у Франції, в замку, де минуло моє дитинство, матінка часто розповідала мені дивні історії про те, як прекрасна дама доглядала пораненого лицаря й усе скінчалося тим, що вона закохувалася в нього. Пізніше, вже на службі при різних дворах, я також чув подібні історії від трубадурів — там були й прекрасна цілителька, й довірений її турботі мужній лицар.

І ось у моєму власному житті трапилося щось подібне: я став предметом турботи ніжної та шляхетної леді, однак не моя рятівниця запалала божевільною пристрастю, а я сам втратив розум від любові до неї. О, це була болісно солодка, піднесена й свідомо приречена любов — тим більше, що предмет мого обожнювання від самого початку не приховував, що кохає іншого. Вважаючи за свій обов’язок зробити мою кохану щасливою, пішов я навіть на те, щоб врятувати її обранця від лиха. Щира й безкорислива шляхетність повинна була принести мені полегкість — але не принесла.

Тоді я залишився в Тауер Вейк — леді Гіта, розуміючи, що податися мені нікуди, сама запропонувала пожити у вежі. І я схилив перед нею коліно, просячи дозволу стати її лицарем, захищати її та піклуватися про неї.

Гіта здавалася збентеженою.

— Мені доводилося дещо чувати про цю модну новинку — лицарське служіння дамі. Але в нас, саксів, ці звичаї не в моді. І проте мені дійсно потрібен помічник, а моя репутація настільки зіпсована, що ніякі чутки їй уже не зашкодять. Однак я хочу, щоб ви, сере Ральфе, виразно уявляли, якої допомоги я від вас чекаю. Мені потрібна освічена й шляхетна людина, яка представляла б мої інтереси в різних справах. Крім того, мені знадобляться ваші зв’язки та знайомства з нормандською знаттю. І якщо вас влаштує таке служіння, я скажу тільки — сам Господь послав мені вас.

Незвично й дивно, коли слабка й ніжна леді поводиться з тобою, як вельможа, що наймає на службу управителя. І все-таки я погодився. Головне — залишитися поруч, а там, гляди, вона й зрозуміє, що відданішого коханого їй не знайти в усьому підмісячному світі.

Зараз я дивувався з власної наївності. Хоча в чому ж тут наївність? Я був дужим вродливим хлопцем, який досі користувався прихильністю дам, а Гіта самотня й усіма залишена. Коли така пара проводить цілі дні пліч-о-пліч, рано чи пізно настає момент, коли взаємна симпатія й дружні почуття переростають у щось більше.

Однак трапилося зовсім не так, як я розраховував. Я не просто проводив час поруч із Гітою. Я працював — і працював так, як ніколи в колишньому житті.

Сказати по честі — я неймовірно ледачий. Служба в того чи іншого сеньйора влаштовувала мене доти, поки не йшла врозріз із моїми лінощами. Якщо ж доводилося напружуватись, я залишав одного пана та починав шукати іншого. Від природи я невибагливий і міг багато чим поступитися заради того, щоб мати можливість побайдикувати досхочу або розважитися тоді, коли мені цього заманеться.

Саме тому служба в леді Бертради мене цілком влаштовувала. Це було справжнє життя: вправи зі зброєю, турніри, полювання, верхові виїзди. Додайте бучні бенкети, де моє вміння співати здобуло мені велику популярність. До того ж, усі ми були трохи закохані в красуню Берт, хоча вона часом бувала просто нестерпна. У всякому разі, я постійно перебував серед рівних собі, у товаристві веселих і мужніх друзів. Кгм… Друзів. Тих самих, які проштрикнули мене й оком не змигнули. Але про це я не хочу згадувати. Я вже пережив біль від цього зрадництва.

І ось я знову на службі у вродливої леді, в яку закоханий. Настільки закоханий, що навіть ладен працювати. І її доброта, увага, м’якість в поводженні зі мною вселяють у моє серце надію. Що з того, що вона любить іншого, — думалося мені тоді. Едгар Норфолкський одружений і навіть поява на світ дочки не змусить його виявляти більше уваги до Гіти. Своїй дружині він пробачив, вони часто бувають разом, граф навіть дозволив їй засідати в раді.

Мене тішило, що життя графської пари налагодилось. За таких обставин Гіта дедалі більше зближалася зі мною. І мене не обходило, що вона зганьблена — адже від цього її землі не стали меншими, а я, як би божевільно не був закоханий, усвідомлював, що коли доможуся шлюбу з Гітою, чимало придбаю, стану їхнім власником. А на додачу отримаю маленьку Мілдред, таку чарівну, що я серцем прикипів до неї. Хіба може жінка не відчувати теплоти до того, хто такий ніжний із її дитиною?

Але щоб отримати Гіту Вейк або хоч трохи просунутися на цьому шляху, мені доводилося працювати, працювати й працювати. Прощавайте, мої солодкі лінощі! Виконуючи дедалі нові й нові доручення моєї прекрасної дами, я дізнавався, як ведуться в цих краях польові роботи, які тутешні звичаї, з чим доводиться рахуватись і чим можна легко знехтувати. Я старанно осягав усі ці премудрощі, дивуючись із власної ретельності. Щоправда, з’ясувалося, однієї ретельності замало — та леді Гіта тільки мовчки закушувала чарівну губку, коли я раз у раз робив дурниці.

Оці вже мені вівці, вовна ця — хай їм грець! Ніколи б не подумав, яка то складна та клопітна справа. То місцеві селяни примудрялися віддати мені вовну за завищеною ціною, то я сам купував пересохлу торішню, та ще й із недоважком у клунках. І краще б леді Гіта гнівалася й кричала, як моя колишня пані, але я ніколи не чув від неї жодного докірливого слова. Від її рівного й незворушного голосу я ще гостріше відчував власну нікчемність. Про які почуття тут могло йтися?

Вона й сама тільки-но припинила годувати грудьми дочку, з головою поринула в справи. Мене вражали енергія та невтомність леді Гіти. Зрозуміло, жінок змалечку вчать господарювати, але вона займалася не тільки домашніми справами — у коло її обов’язків входили догляд за ремонтом доріг, зведенням гребель і водовідвідних каналів у фенах, до того ж, щодня вона долала верхи десятків зо два миль, скуповуючи в йоменів вовну.

Від мене їй було не багато пуття, хіба що я охороняв її під час цих поїздок, але ми весь час були разом, як я того й хотів. Я мчав поруч у шкіряних обладунках і з мечем при поясі, це надавало виїзду леді Гіти значущості, й ніхто не смів кинути їй услід образливе слово чи докір, що взялася не за свою справу.

Минулого літа леді Гіта скупила чимало руна, досить вдало продала його на ярмарку в Норіджі й була задоволена баришем не менше, ніж яка інша леді перемогою свого обранця на турнірі. З вторгованих грошей було навіть придбано одяг для мене, бо мій старий став непридатним.

Я був зворушений, бо сам не вмів дбати про своє вбрання. Тепер я мав вигляд сущого лорда в новій синій туніці й широкому плащі барви бордо. Але коли вона піднесла мені в подарунок лютню, я мало не розплакався.

— Я знаю, як ви любите співати, Ральфе. Ви вроджений трубадур, і вам не обійтися без інструмента.

І я співав їй найкращі свої пісні, вкладаючи в них усю душу, все серце. Мені був приємний вологий схвильований блиск її очей. Як і раніше, я сподівався… Нехай я не виправдовував її сподівань, але я любив її! І навіть її діловитість і те задоволення, яке приносило їй зростання її статку, не могли змусити мене повірити, що тільки цього вона й чекає від життя.

Одного разу я запитав леді Гіту, навіщо їй стільки працювати. І відповідь мене здивувала.

— Я хочу бути незалежною. За два роки я стану повнолітньою і зможу викупити в короля право на повну волю.

— Але ж за нормандськими законами жінка не може бути власницею землі, вона неодмінно повинна мати заступника.

Вона глузливо посміхнулася.

— О, сере Ральфе, гроші на те й існують, щоб обходити перешкоди в законах. Якщо я заплачу достатньо, то цілком зможу розпоряджатися своїм леном як чоловік-землевласник.

Я поцікавився — навіщо їй незалежність.

Леді Гіта розсміялася.

— Таке запитання міг поставити тільки чоловік!

Згодом між нами склалися довірчі стосунки, однак, як і раніше, я помічав, як жадібно дослухається леді Гіта до розмов про графа Норфолкського. Щоправда, в тих розмовах для неї не було нічого підбадьорливого. Серові Едгару було не до Гіти з її дитиною — він перебував на вершині слави, його популярність росла, навіть король Генріх милостиво прийняв графа та вдостоїв бесіди віч-на-віч.

Про все це нам повідав маленький Адам. Цей тямущий парубійко залишався єдиною сполучною ланкою між Тауер Вейк і Гронвудом. Хлопчик був дуже прихильний до Гіти, а та з задоволенням дозволяла йому нянькати сестричку й сумно посміхалася, дивлячись, як тягнуться одне до одного ці незаконнонароджені нащадки правителя Норфолка.

Часом мені здавалося, що Фея Туманів починає впокорюватися зі своїм становищем покинутої коханої. Коли граф із дружиною повернулися з поїздки в Нортгемптон і знову поповзли чутки про негаразди між ними, моя пані ніяк на це не зреагувала. Вона, як і раніше, вела діяльне життя, багато роз’їжджала, приймала запрошення знаті. Її зрослий добробут змушував місцевих землевласників зважати на неї, а оскільки леді Гіта була незаміжня, багато чоловіків вибудовували шлюбні плани. Навіть те, що вона мала позашлюбну дочку, не зупиняло тих, хто мав намір шукати її руки. Адже всім відомо, що дочка не успадковує майна й водночас слугує підтвердженням плодючості жінки.

Але одного разу, коли я повернувся з полювання, довідався, що леді Гіта полишила Тауер Вейк з сумного приводу — трагічно загинув малолітній Адам, син графа Едгара, й моя пані поїхала на похорон. Коли ж мені повідомили, що вбивцею хлопчика поголос одностайно вважає графиню Бертраду, я був вражений. Можна було тільки здогадуватися, як це позначиться на стосунках графської пари, але куди більше мене турбувало інше: якщо між Едгаром і Бертрадою відбудеться розрив, чи не зблизиться знову граф із моєю коханою?

Однак Едгар незабаром полишив Англію, а Бертрада замолила гріхи та віддалася розвагам. Настало Різдво, світ оновився, все начебто налагоджувалося, і моя леді Гіта знову стала чарівна та привітна зі своїм вірним лицарем.

Зимові місяці виявилося надзвичайно приємними. Нескінченна низка літніх турбот скінчилась, і я міг без перешкод віддаватися лінощам у старій вежі Херварда, яку онука заколотника перетворила на доволі затишне житло. Воно стало й моєю домівкою. Часом, повертаючись із полювання, я особливо гостро відчував це й мене переймало незнайоме хвилювання. Тут мене завжди чекали добра їжа, тепло вогнища, ласкава посмішка Гіти й радісний вереск малої Мілдред.

Та й із саксами я зумів непогано налагодити стосунки. Навіть відпустив на саксонський манір волосся до пліч і відростив бороду. Я опанував їхню мову, навчився саксонського бою на ціпках і метання двогострої сокири та вже насилу міг пригадати, як колись, подібно до більшості вихідців із-за моря, вважав саксів тупими й злісними дикунами. Навіть їхня зовнішність стала здаватися мені привабливою. Багато саксів дійсно були гарні — біляві та рожевощокі, з міцною статурою і чудовим здоров’ям, хоча в літньому віці нерідко вони непомірно гладшали.

Я відрізнявся від цих міцних людей смаглявою шкірою, іншими рисами обличчя й напрямом думок, але мене вже давно не вважали чужинцем. Маленька Мілдред першою визнала мене — і це чудове довірливе дитя неможливо було не полюбити. Навіть служниці сварилися одна з одною за її прихильність, а чоловіки піднімали її на руки й намагалися при нагоді почастувати чим-небудь або порадувати нехитрим подарунком.

О, можновладний граф Норфолк багато чого втрачав, не бачачи, яка гарна в нього донька!

Вечорами всі мешканці Тауер Вейк збиралися в залі вежі біля вогнища. Жінки сиділи з шиттям або пряли, чоловіки займалися своїм ремеслом, і час спливав у розмовах про старі часи. У саксів був чудовий звичай — вони передавали з вуст до вуст сказання про події давніх днів, і той, хто брався оповідати про подвиги великих воїнів або інші справи саксонських володарів, починав говорити особливою мірною говіркою, ніби самим ладом мови підкреслюючи велич того, що відбувалося в давні часи.

Так я почув про велику битву між датцями й саксами при Бранбурні,[8] про Альфреда Великого, про криваву ніч, коли сакси по всьому Денло різали датців, не жаліючи ні дітей, ані жінок. Але найчастіше в Тауер Вейк розповідали про святого Едмунда.

Багато років тому люті вікінги зробили набіг на Східну Англію, і не було нікого, хто міг би їх зупинити. І тільки молодий король Едмунд не поквапився сховатись у знатної рідні, а зумів згуртувати людей і повести проти завойовників. Він славно бився, але його зрадили й король став бранцем. Жорстокосерді варвари вчинили над Едмундом страшну розправу: прив’язали обличчям до стовпа, розрізали зі спини ребра, розгорнули їх, як крила, й через розверсту рану вирвали легені та серце. Коли ж король у страшних муках помер, вони відрубали його голову та викинули в болото.

Однак голова не втонула в трясовині — тої ж ночі її знайшла вовчиця, віднесла в містечко Беодриксворт, сіла біля дороги й охороняла свою страшну здобич доти, поки не з’явилися ченці з місцевої обителі. Тільки тоді вовчиця зникла в хащі й дозволила братам підібрати голову короля-мученика. Ченці забальзамували її, з’єднали з іншими частинами тіла та поховали в обителі Беодриксворта.

До місця впокоєння короля-мученика приходили сакси, щоб помолиться за свого героя, і незабаром у гробниці Едмунда почало діятися багато див. Тоді його останки переклали в раку,[9] вибудували над нею церкву, й звідусіль до монастиря, що відтепер отримав ім’я Святого Едмунда, почали стікатися прочани.

Я слухав історію про короля-мученика, яка змушувала мою кров стигнути в жилах, і ніяковів через те, що колись, буваючи в Бері-Сент-Едмундс, навіть не прихилив коліна біля гробниці великого святого. Але тоді це було природно — ми, нормандські лицарі графині, нехтували все саксонське. Тепер же, в присутності всіх мешканців Тауер Вейк, я дав обітницю, що неодмінно навідаюся в Бері-Сент і помолюсь над мощами Едмунда.

Але інші наші вечірні бесіди торкалися того, про що тлумачать і в замках, і в корчмах при дорозі, й у хатинах: про сильних світу цього. Тут, у глушині фенів, як і серед нормандської знаті, усіх хвилювало одне питання — що гряде, коли якогось дня Генріх Боклерк стане перед Господом.

Я з подивом переконався, що сакси попри їхню норовливість і волелюбність, уже давно звикли до того, що ними править король-норман. Більше того, пригадуючи своїх великих королев — Береніку, Етельфлід і Емму, вони цілком були готові прийняти владу Матильди, з чим ніяк не могли впокоритися нормандські барони. Адже Матильда представляла дім Анжу, а нормандці та анжуйці споконвіку ворогували. Що до Теобальда Блуа, то сакси ставилися до цього француза, чия нога ніколи не ступала на землю Англії, з підозріливістю та сумнівом.

Воістину, серед цих простих людей наш король знайшов би куди більше прихильників, аніж серед своїх наближених. І Генріх напевне про це здогадувався — недарма в найтяжчі часи свого правління він спирався на саксів.

Хтось із воїнів зробив зауваження: мовляв, якщо вже знаті так хочеться бачити на троні чоловіка, то чим поганий Стефан Блуа — такий самий нащадок Вільгельма Завойовника, як і Теобальд. Мені довелося заперечити. Я знав Стефана — він не такий, щоб рватися до влади. Занадто в’ялий, добросердний і геть-чисто позбавлений честолюбства. І Генріх Боклерк зрозумів натуру небожа та не сподівається на нього. Стефан Блуа — це та конячка, яка постійно має потребу в понуканні й добра лише на коротких дистанціях. А після стрімкого ривка з превеликим задоволенням сходить із кола, щоб попастися на якій-небудь галявині разом із коровами й вівцями.

Сакси слухали мене не менш захоплено, ніж коли я починав співати:

Агов, слухай старий, слухай малий,

Розповідь про випадок небувалий,

Який зробив зятем короля

Невиправного брехуна…

Усі, хто сидів біля вогню, починали посміхатися, й Гіта посміхалася разом із ними. Ах, яка ж чудова в неї була посмішка! Немовби весна, що настала після дощової зими.

А ця зима саме такою і видалася — довга, вогка, з бурхливими вітрами й затяжними дощами зі снігом. І щоразу, коли я намагався заговорити про наші стосунки, леді Гіта давала мені зрозуміти, щоб я не мав жодних надій.

О ні, я не надокучав їй своєю любов’ю. Я брав малу Мілдред на руки, й мені на втіху був навіть нескінченний зимовий дощ, і не викликали зневіри постійні мрячні хмари над фенами.

Та ледь засяяло сонце й зазеленіли луки, надійшла звістка, що з-за моря в Норфолк повернувся Едгар Армстронг…

* * *

Наступного ранку мене не тривожили — вирішили, що відсипляюся по святі. Тому й не надто таїлися з розмовами — тут я й почув, як хтось згадав: от, гляди, й леді Гіті випаде трохи щастя.

Але на балакуна миттю цитькнула Ейвота: вгамуйся, не приведи, Господи, Ральф почує. На що рів Цедрік зуважив:

— Хлопець і без того не сліпий. Бачили, яким він з’явився над ранок?

Мовчання, що було за цим, я міг розцінити як співчутливе. Але чи ж мене обходило їхнє співчуття? Моє серце спливало кров’ю.

Я пригадав, як повелася леді Гіта, коли стало відомо про повернення Едгара. Невже вона й справді сподівалася, що коханець, який залишив її, просто з корабля кинеться в Тауер Вейк? Чи вона забула, що дружиною графа перед Богом і людьми є міледі Бертрада?

А незабаром ми довідалися, що Едгар збирається влаштувати великий ярмарок у Гронвуді й леді Гіту це надихнуло.

— Чудово! Ми чимало заощадимо, якщо вовну цього настригу повеземо не в Норідж чи Ярмут, а в Гронвуд.

Збираючись на торг, вона була надзвичайно пожвавлена й навіть надягла нову блакитну сукню-бліо та стала схожа на знатну нормандку.

Чи пам’ятала вона про мене в ці хвилини, чи помічала взагалі моє існування? Чи бачила розпач у моїх очах? Смію сподіватися, що так. Адже одного разу уважно глянула на мене й раптом кинулася в свої покої, ніби чого налякалась. А до вечора несподівано висловила бажання відвідати обитель Святої Хільди.

— Леді Гіта поїхала побачитися з сестрою Отилією, — пояснила за вечерею балакуча Ейвота. — Але що, запитується, знадобилося міледі від цієї святенниці? Нічого путнього вона не навчить… Хіба що читати свої тужливі літанії.

Леді Гіта повернулася з монастиря тільки наступного дня, спокійна та вмиротворена, й так само вона поводилася на ярмарку в Гронвуді. До покупців зверталася зі звичайною діловою хваткою, в чомусь поступаючись, а іншого разу не погоджуючись. Я погано знався на цих тонкощах, але бачив, що обидві сторони — і моя пані, й ці фламандці — задоволені угодою. Я саме подався по вино, щоб ми могли випити за вдалу угоду, коли зненацька з’явився Едгар.

Буду справедливий — цей сакс у розкішному одязі, з не по-тутешньому смаглявою шкірою та прозоро-синім поглядом, з гордовитою поставою й розворотом пліч справжнього майстра фехтування на важких мечах мав вигляд істинного лорда.

Моя пані трималася з ним люб’язно — та й по всьому. Навіть я з моєю ревнивою підозріливістю не помітив у поведінці обох нічого негожого. І настільки ж стриманою вона залишалася цілий день — із задоволенням обговорювала подробиці вдалої угоди, і навіть я вдостоївся похвали за моторність.

Але вже ввечері, коли ми сиділи вдвох за трапезою, у ній начебто щось зламалося. Плечі леді Гіти похилились, як під непосильним тягарем. Я злякався, що вона впаде, кинувся до неї та підхопив безвольно обм’якле тіло. Господиня Тауер Вейк тремтіла й схлипувала в моїх обіймах, і мені довелося вкласти її в ліжко й гукнути дівчину-служницю.

Тієї ночі я довго лежав без сну. Мені було цілком зрозуміло, що діється з моєю коханою, але від цього розуміння стало так кепсько, як ніколи досі. Коли ж я досяг останніх меж розпачу, двері зарипіли й на на порозі з’явилася леді Гіта — в самій сорочці, боса, з розпущеним сяючим волоссям. Я здивовано дивився, як вона наближається до мого ложа.

— Ральфе, прошу тебе… Обійми мене… Будь зі мною ніжним…

Я не повірив своїм вухам, і тоді вона сама припала до мене. І які ж полум’яні вуста виявилися в холодної Феї Туманів!

Одному Богу відомо, чого мені коштувало не накинутися на неї відразу ж із усією люттю розпаленої пристрасті. Колись у мене було чимало коханок, і всі вони думали, що я лагідний і дбайливий у любові, але як давно я не знав інших жінок, цілком поглинутий своєю любов’ю до леді Гіти!

Обожнювана й бажана — вона сама впала мені в руки, як дозрілий плід, і я поцілунками й пестощами намагався вдихнути життя в її дивно покірне й ослабіле тіло. І ось настав момент, коли її подих почастішав, блаженно опустилися важкі вії, і я… О, я перебував на небесах! Та ніч була чарівна. Знову й знову я бачив, як від моїх пестощів пробуджується та оживає її чуттєвість. Мені й у мріях не марилося, що леді Гіта може виявитися такою. Безвісти зникли її стриманість, спокій, відлюдькуватість; переді мною була жагуча коханка, що палко озивається на найменший дотик.

Я не пам’ятав, як і коли заснув.

Розбудив мене Утред — повідомив, що пані вже зібралася в дорогу та очікує мене внизу. Нічого не тямлячи спросоння, я збіг сходами.

Гіта, вже в дорожній накидці, тримала за вуздечку осідланого коня, помітила мене й відразу відвела погляд. Я посміхнувся, ступнув до неї — але замість палкого вітання почув, що вона змушена негайно виїхати, а мені доручає простежити за відправленням проданої партії вовни.

— Гіто! — не витримав і перебив я. — Як це розуміти?

— Не зараз, Ральфе, — промовила вона. — Ми все обговоримо пізніше.

Чи не цнотливість озвалася в моїй пані після такої божевільної ночі? І я ні на чому не наполягав, думаючи, що час усе розставить на свої місця.

Того дня навіть зустріч із Едгаром не принесла мені неприємних хвилин. Граф мав вигляд побитого собаки й без упину повторював розгублено: «Поїхала… Чому? Що ж трапилося?».

Я ж перебував у настільки піднесеному стані, що коли зустрів на ярмарку леді Бертраду, привітав її над міру хвацько.

Бертрада глянула на мене, не приховуючи подиву.

— Чудовий у тебе вигляд, Ральфе. Гарний одяг, новісінькі чоботи. І волосся відпустив, як хрестоносець… або, швидше, як сакс, — додала вона глузливо.

Я зауважив у відповідь, що тепер є кому про мене подбати. Бертрада посміхнулася незнайомою посмішкою, схожою на гримасу, напевне, їй заважав рожевий шрам над верхньою губою. Чи не б’є її Едгар? У всякому разі, мені вже не здавалася настільки привабливою графиня Норфолкська, як це було колись.

— Не варто так уже задирати носа, Ральфе. Адже всім відомо, що ти всього-на-всього старший куди пошлють у цієї…

Я перебив її, не дозволив погано відгукнутися про мою леді. Зауважив тільки, що завжди служив і далі служу найпрекраснішим дамам.

Я люб’язно розкланявся, полишив графиню, простежив за навантаженням і відправленням клумаків із вовною та чимдуж полетів у Тауер Вейк. Те, що там мене очікувало, охолодило мій запал, як цебер води навпіл із льодом. Гіта трималася зі мною навіть більш відчужено, ніж досі, а мої поквапливі обійми було відкинуто з такою незворушною гідністю, що й леді Бертрада могла б повчитися. Здивований, я вирішив, що так триватиме тільки до нашої наступної ночі. Але її не було, а Гіта почала відверто уникати мене. І ось учора на святкуванні Лугнаса знову з’явився Едгар і самою лише своєю появою відняв у мене й Гіту, й навіть маленьку Мілдред.

Я бачив, як це відбувалося, як на очах змінилася Гіта, немовби відчула над собою владу якогось лихого чарівника, котрому нема чого їй запропонувати, крім власної хіті. І цій хіті він був ладен принести в жертву все, що зводилося та стверджувалося з нелюдською працею, — добре ім’я Гіти, честь роду, майбутнє крихітки Мілдред.

Я все сказав йому — без натяків і вивертів красномовства, не зважаючи на те, яке становище займав він, а яке — я. Адже навіть мені, безземельному лицареві, було що запропонувати Гіті Вейк. А що міг запропонувати їй чоловік Бертради Норфолкської?

Те, що Едгар після цієї розмови вирішив піти, до честі йому, але найжахливіше те, що Гіта негайно кинулася слідом за ним.

Яку ж безмежну владу мав над нею цей чоловік! І яку владу мала наді мною вона сама, якщо я, мов божевільний, побіг слідом. О, якби зумів зупинити, втримати її! Адже вона вже була моєю жінкою, я мав на неї право…

Із цього нічого не вийшло. Бісів танок — я заплутався в ньому, ніби в хащі. Не знати звідки взялася Ейвота й зависла на мені, затягуючи до танцю. Насилу я вирвався з її обіймів.

Найпринизливішим було безпорадне метання в пітьмі, коли я ще сподівався на те, що непоправне не трапилося. А потім усе-таки відшукав їх. Вони стояли в сутінках, обличчями одне до одного, серед пахощів і теплого подиху літньої ночі — стрункі й легкі, мов двоє духів. І немов двоє духів, огорнутих сріблястим місячним сяйвом, злилися в обіймах.

Мої ноги підігнулись, я опустився в траву, дивлячись, як Едгар підхопив Гіту на руки й поніс її в темряву лісу…

Я був розчавлений і знищений. Давно минули ті часи, коли мені нічого не варто було поділитися коханкою з приятелем. Але хіба хоча б одну зі своїх подружок я міг назвати коханою? Хіба я схилявся перед котрою-небудь із них так, як перед Гітою?

А чи варта вона того? Колись Гуго Бігод назвав її саксонською повією, і так воно й виявилося. І найкраще для мене — впокоритися з усім, що сталося, й поїхати геть. Від того, щоб негайно покинути Тауер Вейк, мене втримали тільки лінощі. Як би не складалися мої любовні справи, життя тут було мені до вподоби. Куди я міг податися? Від самої думки, що доведеться знову підшукувати повний комплект зброї, наймати слуг, зброєносців, а потім роз’їжджати скрізь у пошуках наймача, мене занудило. В Тауер Вейк у мене вже було становище, я мав стіл і дах, а леді Гіта, як і раніше, дбатиме про мене. Та й із тутешніми людьми я зійшовся на коротку ногу.

Можете зневажати мене, але й у лінощів є свої переваги. І я прийняв рішення — залишитися. Рано чи пізно настане день, коли ця жінка зрозуміє, що їй не обійтися без мене. А граф зникне з нашого життя.

* * *

У залі старої вежі панувала буденна метушня: люди йшли, поверталися, пахло їжею, порипував ворот, за допомогою якого з льохів підіймали харчі. Для мене ж ці звуки зливалися у звичний гамір, який викликає умиротворення — все йде як звичайно, а значить, нічого не трапилося.

Спав я довго й солодко, а коли з’явився зі свого алькову за фіранкою, був уже майже спокійний і врівноважений.

І першою постала перед моїми очима леді Гіта. Ніколи ще ця жінка не здавалася мені такою красунею. Вона вся світилася щастям, а коли зустрілась зі мною поглядом, помітно зніяковіла.

Дехто з мешканців Тауер Вейк пильно спостерігав за нами. Однак обов’язок знаті — не давати слугам приводів для лихослів’я, і ми з пані вишукано чемно привітали одне одного. Коли ж після вечірньої трапези слуги прибрали зі столів і всі зійшлися біля вогнища, я, як і було заведено, взяв у руки лютню та під дзенькіт її струн повідав історію про віддану й беззастережну любов лицаря Ланселота Озерного до прекрасної Гвиневер, дружини короля Артура.

Дивно, що тут, у Денло, люди не знали про короля Артура та його лицарів, але ж ці історії про давню давнину Британії були надзвичайно популярні на континенті. Я немовби відкривав для своїх слухачів чудові сторінки невідомої книги, й люди слухали мене, як зачаровані. Навіть найбільш огрубілі душі відгукувалися. Я бачив, як наповнилися слізьми очі в Ейвоти, як зітхнула гладка Труда й навіть суворий воїн Утред доторкнувся до кутика ока, немов туди потрапила смітинка. Тільки маленька Мілдред солодко спала на колінах у матері під звуки струн.

Леді Гіта слухала замислено, а коли я скінчив, підвелася й віднесла Мілдред у верхній покій. Однак незабаром знову з’явилася на галереї й жестом звеліла мені піднятися до неї.

Чоловіки рідко допускалися в покої пані, однак саме я стояв у центрі цього напівкруглого розкішного приміщення. Між розвішаних по стінах килимів горіли важкі срібні світильники, а потемнілі плити підлоги ховалися під пухнастими овчинами.

Гіта не поспішала починати розмову. Вона ще барилася, смикаючи кінці свого м’якого шкіряного паска, і я заговорив першим:

— Я багато чого зрозумів минулого вечора, міледі. Тому не мучте себе поясненнями.

— Але я повинна!

У її голосі з’явилася зрадницька хрипота, хоча вона й намагалася говорити рівно.

Строго й просто моя пані сказала, що не гідна мене, бо нею володіє невтримна пристрасть до іншого, котрій вона не має сили протистояти. Це згубний шлях, але вона готова на все, аби тільки бути з тим, хто любий її серцю.

У мене було що заперечити, але я мовчки дивився на неї. Зараз, у простому вбранні зі світлого льону, з зібраним на потилиці волоссям, без дорогих прикрас, леді Гіта здавалася такою юною…

— Пробачте мені, міледі, — нарешті промовив я. — Веління серця часом сильніше за закони, які придумують люди. Тому і я не можу покинути вас. Тільки тут і всупереч усьому я іноді почуваюся щасливим. Саме про це я сьогодні й співав.

— Це лише пісня, сере Ральфе, — сумно посміхнулася Гіта. — В житті все інакше.

Я доторкнувся до її щоки й змусив глянути мені у вічі.

— Значить, ви не вірите в щиру любов і відданість? Але якби в житті не траплялося нічого такого — хіба варте було б це життя того, щоб його оспівувати?

Гіта озвалася по нетривалій мовчанці:

— Ви мрійник, сере Ральфе. Але присягаюся Пречистою Дівою — це й захоплює мене. Чудово бути коханою такого чоловіка, як ви… якщо, звичайно, можеш відповісти таким само почуттям. На жаль, я не можу. Я зробила страшну помилку — дала вам надію на взаємність. Ви дорогий мені як брат, любий і добрий брат, якого в мене ніколи не було, але якого я завжди хотіла мати.

Ось чого я бажав би найменше — то це зватися її братом. Я хотів її всю, до кінчиків нігтів, але поки що доводилося вдовольнитись і цим. Тому я взяв маленькі руки моєї пані в свої та промовив:

— Я завжди буду поруч. Без вас моє життя не має сенсу, не забувайте про це…

І все пішло, як і раніше. Хіба що ми стали менше часу проводити разом. Але в цьому були свої переваги — уникаючи мене, Гіта більше не звалювала на мене стільки роботи, воліючи справлятися сама. І хоча кінець літа й початок осені — досить клопітний час у господарстві, я частенько бував зовсім вільний і міг довго полювати у фенах.

Гіта й собі частенько залишала Тауер Вейк, і я здогадувався, що не завжди її відсутність пов’язана зі справами. Варто було тільки глянути, якою вона поверталася — щасливою, схвильованою, замисленою. Однак якщо вони й зустрічалися з графом, то робили це настільки потай, що довго ніхто не підозрював про ці зустрічі. Втім, такі речі неможливо тримати в таємниці, тим більше, що леді Гіта іноді брала з собою Мілдред, а мала після повернення додому намагалися повідомити всім і кожному, що бачилася з батьком. На її белькотіння поки що не звертали уваги, але час минав, і що краще почне говорити дівчинка, то більше людей прислухатимуться до її слів.

Осінь цього року видалася чудова — стояли теплі дні, повні солодкої знемоги; вони текли спроквола, немов розплавлене золото, змінюючись довгими синіми сутінками. Повітря було напоєне пахощами стиглих плодів і диму спаленого листя. Дерева скидали літнє вбрання, виблискуючи всіма відтінками золота, вогненними ґронами палали горобини. Увесь світ перебував у спокої після щедрого, плодоносного літа. Гіта, як і раніше, світилася щастям, і її зникнення з маєтку дедалі частішали. Пояснення були такі — то вона нібито неодмінно повинна відвідати сестру Отилію в обителі або ж погостювати в подруги Елдри. Але я ж бо знав, куди вона їде, тому що одного разу після соколиного полювання подався не в Тауер Вейк, а завернув у недавно відбудовану після пожежі садибу Ньюторп. Як я й очікував, Гіти там не виявилося. Зате я потрапив у Ньюторп саме в один із тих коротких періодів, коли там перебував сам хазяїн, рудий Альрік, і ми пропиячили з ним цілу ніч. Останнім часом Альрік зовсім занедбав справи, без міри пив і товаришував із нормандськими баронами.

Але не про нього мова. У Ньюторпі я й словом не згадав про те, що мене привело сюди бажання ще раз посипати сіллю власну рану, тобто переконатися, що леді Гіта бреше нам усім. Однак я негайно помітив, що Елдра нервує. Господиня Ньюторпа була приваблива та спокійна саксонка й під час нашої з Альріком пиятики трималася рівно, не суперечила чоловікові, хоча часом у її очах і читався докір. Колись про Альріка й Елдру говорили, як про найніжніше закохану подружню пару в Норфолкширі. Й дивно, що нині в цій родині усе пішло навкіс — саме після того, як Елдра нарешті принесла чоловікові довгоочікуваного спадкоємця, кумедного малюка Торкіля. Будь-який батько міг би пишатися таким сином, однак Альрік, схоже, не надто його любив. Коли малий здійняв ревіння, переляканий нашими п’яними вигуками й гуркотом олив’яних кухлів по столі, Альрік, не обертаючись, звелів дружині віднести геть це поріддя. Таке поводження тана з дружиною й сином спантеличило мене, але, дідько забирай, мене не обходили негаразди в цій родині.

У кожного своє лихо, і я був вдячний Альріку, коли наступного дня він відвіз мене, ще кволого від хмелю, в містечко Даунхем до веселої вдови місцевого рукавичника. Я не вилазив з її ліжка дві доби, а дорогою назад довго змивав із себе гріхи в холодних річкових водах. А як інакше я міг постати перед прекрасні очі своєї леді?

І дивна річ — спливло вже чимало часу, а Гіта Вейк, як і раніше, залишалася в Норфолку поза всілякими підозрами. Де б не збиралися люди, про неї відгукувалися з незмінною повагою, до її порад прислухалися, хвалили вміння вести справи. Схоже, всі вже звикли до того, що вона живе без чоловіка.

Але з настанням похмурої й темної зими дещо змінилося — й насамперед у мені самому. Тепер мене вже не тягло роз’їжджати по гостях або полювати, і дедалі більше часу я проводив біля вогнища, де витали запахи юшки та яблучного пирога. Колись я так любив цей зимовий час, однак саме тепер, у цьому чарівному домашньому спокої мене почало сушити якесь почуття, що часом ставало настільки сильним, що мені бракувало повітря. Я не знав його назви, поки одного чудового дня не зрозумів — це ненависть.

Тільки звичка до ледарства врятувала мене від того, щоб не накоїти лиха. І ось я качався по своєму алькову за завісою чи награвав на лютні, дивлячись, як палає у вогнищі торф, міркував або прислухався до новин, які приносили рідкісні подорожани. Від них я довідався, що закоханий у Гіту хлопчисько д’Обіньї на початку зими був заручений із дівицею з Лінкольнширу, а шериф де Чені, який також зневірився в тому, що отримає благословення графа на шлюб із леді з фенленду, оженився на якійсь леді з Норіджа.

Втім, нашому молодому, але спритному шерифові поки було ніколи налагоджувати подружнє життя, тому що в графстві з’явилися розбійники, на дорогах почастішали грабунки, траплялося по два-три вбивства, і шериф збивався з ніг, щоб зловити лиходіїв, — та все марно. Розбійники зникали, тільки-но зачують небезпеку, й з’являлися знову, щойно люди шерифа, обшукавши увесь Норфолк, поверталися по домівках. Тому зараз на всіх дорогах графства патрулюють загони стражників, виставлено дозори, однак рідко хто з подорожан ризикує вирушати в дорогу без власної охорони.

Ці тривожні звістки викликали в мене тільки байдужу цікавість. Але одного разу я почув дещо таке, що змусило замислитися. Утред, який їздив з дорученням від пані, повідав про Гуго Бігода — цей спритний хлопець, виявляється, вимолив у короля пробачення за заколот, став після смерті старшого брата спадкоємцем усіх майорів Бігодів у Саффолкширі й непогано керує ними, навіть почав зводити власний замок.

Бісів Гуго! Цей зрине звідки завгодно… У мене були всі підстави ненавидіти і його, але стара ненависть до приятеля, що мало не відіслав мене на той світ, давно зійшла нанівець, зате спогади про веселі деньки з Гуго, про його відчайдушну чарівність і колишню нашу дружбу, як не дивно, залишилися живі.

Мені стало гірко від думки про те, як сумно розійшлися наші долі. Гуго нині в пошані, навіть піднісся, а я, обтяжений нещасною любов’ю, остаточно зледащів, заріс і обплив, животіючи поряд із жінкою, для якої я — ніхто… Між іншим, я не здивуюсь, якщо виявиться, що розбійницькі нальоти на володіння Едгара Норфолкського — справа рук Гуго. Графство Саффолк — ген воно, кийком кинути, а Гуго Бігод не та людина, щоб забути, як знеславив його Едгар…

Незабаром після Різдва леді Гіта знову зібралася в дорогу, і я твердо заявив, що через тривожну ситуацію в графстві маю намір супроводити її. Я знав, куди вона збирається, — Гіта була надзвичайно пожвавлена та надягала свого чудового білячого плаща з каптуром.

Спочатку моя пані й чути не хотіла про мій супровід, і тоді я без зайвих слів пішов на стайню та почав сідлати свого жеребця. Нарешті Гіта не витримала:

— Заради всього святого, Ральфе, невже ти не розумієш, куди я їду?

Я глянув на неї поверх сідла, яке прилаштовував на спині в коня.

— Розумію. Але якщо він готовий піддати вас небезпеці, коли в краю неспокійно, я не такий.

Гіта відразу взялася виправдовувати Едгара, запевняючи, що сама подала знак для зустрічі, але незабаром знітилася під моїм поглядом. Її, як і будь-яку жінку, не могли не хвилювати чутки про розбійників — недарма останнім часом вона не брала з собою дочки. А до моєї мовчазної відданості Гіта вже звикла, до того ж, я був не більш ніж братом. І все-таки вона не виявилася настільки немилосердною, щоб змусити мене бути присутнім при її зустрічі з коханцем. Тому, коли ми дісталися до церкви Святого Дунстана, Гіта наполягла, щоб я не супроводив її далі. Сіла в одну з плоскодонок, які завжди очікували в протоці біля церкви, й спритно вправляючись із жердиною, зникла в сутінках.

Мені раптом нестерпно схотілося довідатись, де ж їхнє любовне гніздечко. Це було як сверблячка у готовій уже затягтися рані, з якою нічого не вдієш, коли не хочеш викликати новий спалах болю. Але цього болю й вимагала моя ненависть, яка що не день розросталася. Тому я стрибнув у інший човник і рушив уздовж русла одного зі струмків туди, де ще не зовсім розчинився в імлі вогник ліхтаря на носі Гітиного човна.

Околиці ніби ковдрою огортав білястий туман. Це була звичайна для цих місць імла, яка вдень зникала в променях сонця, але знову густішала в сутінках. І все, що від мене було потрібно, — не загубити відблиску ліхтаря плоскодонки, що пливла попереду, та безгучно орудувати жердиною. Я не хотів, щоб Гіта мене виявила, і був задоволений, що ніч така темна. Високо вгорі, над шарами туману, мабуть, світив місяць, і від цього туман переливався та струменів блідими смугами упереміш із пітьмою, обтікаючи стовбури голих дерев.

Нарешті я помітив крізь туман світло. Сплески, що долинали з боку човна Гіти, стали поквапливішими. Я ж трохи відстав і причалив до найближчої берегової кручі, витяг човника та почав пробиратися крізь мокрі зарості.

Немовби для того, щоб я міг краще бачити, туман зненацька розступився, і переді мною відкрилося озеро, а посеред нього — острівець, порослий деревами. Він нагадував клаптик околишніх лісів, який упав у тихе плесо та втримувався на плаву тільки власним відображенням. На острівці під деревами горіло багаття, освітлюючи звичайний для фенів будинок з високою очеретяною покрівлею й гладенькими, чисто вибіленими стінами. Біля багаття я помітив чоловічу постать; він заквапився до берега, і я впізнав графа Едгара.

— Моє Місячне Сяйво!

Вона розсміялася, коли він легко підхопив її та високо підняв, немов дитину. А коли опустив, уже не розтискав обіймів. Так вони й стояли на березі, злиті в поцілунку. Я відвернувся, але не пішов відразу. Мене охопила кволість, і я опустився просто на мокру землю, притулився спиною до корча. До мене долинали веселі голоси цих двох. Потім грюкнули двері, й усе стихло. Мій погляд кинувся вгору, і в розриві туману я побачив зірку — самотню, недосяжну й дивно прекрасну. Я не знаю, як довго не відводив від неї погляду. Я передумав тієї ночі багато про що. Мені навіть спадало на думку оженитися. В околиці чимало наречених і вдів, які з радістю приймуть мою пропозицію. Хоча б та ж таки вдова лицаря Нортберта де Ласі, яка відверто загравала й домагалася зустрічей зі мною. Ця матрона старша за мене, однак багата — й така здобич саме до смаку моїм лінощам, коли для досягнення мети не потрібно анінайменших зусиль.

Я залишив думки про вдів та взявся обмірковувати план подорожі в Святу Землю. Я сам був свідком того, як той чи інший лицар вирушали в Єрусалимське королівство і якщо не зникали безвісти, то поверталися овіяні славою як захисники Труни Господньої та з тугими гаманцями…

Але остаточне рішення прийшло лише над ранок, коли, змерзлий і спустошений, я вів свого човника до церкви Святого Дунстана, придивляючись до берегів і намагаючись запам’ятати дорогу до будинку на острові. Я повинен запам’ятати кожен закрут струмка й кожну криву вербу та нічого не переплутати.

Тому що я вирішив убити Едгара.

Я більше не думав про честь, про лицарський двобій, про гідне єдиноборство — я надто добре знав, як уміє битися Едгар. У хрестоносців особливий вишкіл, а тамплієри й поготів славляться як неперевершені воїни. Ні, двобій із Едгаром мене не влаштовував. А ось зачаїтися в засідці, дочекатися на пустельній стежці й… пустити тільки одну стрілу…

І якщо все пройде вдало — хто посміє підозрювати мене, людину, яка колись врятувала його ім’я та честь? У Едгара чимало недругів, та й чутки про розбої в графстві мені на руку. І якщо його не стане — чи довго сумуватиме Гіта Вейк?

* * *

Ухвалене рішення вивело мене зі сплячки. Я ожив і почав дедалі частіше залишати Тауер Вейк, усіляко даючи зрозуміти, що в мене завелася краля, тож леді Гіту, схоже, це тільки тішило. Крім того, я без кінця полював із луком, причому, бив переважно дрібну дичину, поновлюючи майже втрачені навички влучної стрільби на велику відстань.

Наглядав я й місце для засідки, але вже не сумнівався, що найкраще зачаїтися біля озера, де граф облаштував своє гніздечко для побачень. В уяві малював я собі, як терпляче вичікую, як нарешті долинає стукіт копит його коня, як граф зістрибує з сідла…

Ось тоді-то я його й гукну. Неодмінно гукну перед тим, як спустити тятиву. Нехай зазирне у вічі власній смерті!

…У середині лютого почалися нескінченні заметілі, й нашим голубкам довелося на певний час відмовитися від зустрічей. Саме в цю пору Утред запропонував мені скласти йому товариство — він збирався до рідні в Бері-Сент-Едмундс і пам’ятав одного разу висловлене мною бажання помолитися в гробниці короля-мученика.

Ми виїхали ще затемна, незважаючи на завірюху, яка не припинялася, й прибули в Бері, коли вже почало смеркати. Ми рухалися кроком вузькими вуличками, з низько насунутими на обличчя каптурами — не тільки через вогкі пластівці снігу, але й тому, що Утред не хотів бути впізнаним. Людей Гіти Вейк, нагадав він мені, не надто шанують у володіннях абата Ансельма.

Утред залишився в рідні, а я, не затримуючись навіть для того, щоб попоїсти, подався до меси й ледь ступив під склепіння монастирського храму Святого Едмунда, відчув благочестивий трепет. Переді мною відкрився величезний похмурий простір, повний приглушеного гулу голосів. Мерехтіли сотні свічок, поширюючи солодкуватий аромат, але їхнього світла було недостатньо, щоб опромінити склепіння й масивні капітелі колон центрального нефу. Голоси безлічі молільників у цьому півмороку звучали таємниче, ніби з іншого світу.

Я теж опустився на коліна й зашепотів слова молитви:

— Averte faciet tuam a paccatis meis…[10]

Але містичне почуття, що охопило мене, почало розвіюватися, як тільки я виявив, що літургію здійснює не хто інший, як абат Ансельм.

У білій рясі з чорним оксамитовим напліччям і срібним хрестом на грудях він мав досить переконливий вигляд, та й службу вів відповідно до найсуворішого канону. Превелебний вважався людиною неабиякої вченості, до слів його прислухалися не тільки багато прелатів, але навіть особи королівської крові. Але я ж бо пам’ятав його зовсім іншим — він хоробро виспівував паскудні пісні за чашею вина в товаристві лицарів графині Бертради, до яких у ту пору належав і я.

Я мимоволі посміхнувся, коли помітив, що Ансельм раз у раз поглядає на когось із знаті, що стояла біля самого вівтаря. Я пробрався у бічний вівтар і визирнув із-за цоколя колони. Так і є, графиня власного персоною.

Леді Бертраду ні з ким не поплутаєш і зі спини: багатий хутряний плащ, вкритий червоним сукном, темне головне запинало іскриться золотими візерунками. А тут ще за мною зо дві кумоньки, посоловілі від довгого богослужіння, завели півголосом розмову, з якої довідавсь я, що міледі Бертрада ось уже незабаром місяць, як живе в Бері-Сент-Едмундс, бо знову посварилася з чоловіком. А оскільки негаразди в графській родині вже стали справою звичною і після кожної сварки міледі шукає розради в абатстві, превелебний навіть відвів їй особливі покої в своєму заміському палаці. Я, здається, здогадувався про причину чергової незлагоди Едгара з дружиною. Не інакше, як Бертраді вдалося дещо пронюхати про відновлення його зв’язку з колишньою коханкою, і вона стала дибки. І тут я був цілком на її боці. Адже якою б не була Бертрада, однак вона жодного разу не заплямувала чоловікової честі подружньою зрадою. Я полишив бічний вівтар і обережно пробрався крізь юрбу парафіян туди, де був спуск у крипту,[11] дочекався своєї черги, прихилив коліна біля мерехтливої від позолоти раки з останками Святого Едмунда.

Просив у великого святого благословення на те, що задумав.

— Це богоугодна справа, — шепотів я святому, ніби давньому приятелю. — Я вб’ю не людину, а те лихо, що сидить у ній та штовхає на шлях розпусти, збиваючи з пуття інші, чисті й непорочні душі. Я звільню від згубних чарів жінку, яку люблю. А потім… О, складаю обітницю в тім, що коли все звершиться за моїм задумом, я вирушу в Святу Землю й винищу стільки невірних, скільки знадобиться, щоб змити з себе цей гріх!

Ось про що я молився, відчуваючи, як із кожним словом на мене сходить блаженна полегкість. Напевне, моя обітниця вплинула й святий Едмунд почув мої молитви. Мій від’їзд у Єрусалим остаточно зніме з мене підозри, якщо такі виникнуть, а на той час, коли я повернуся, леді Гіта вже втішиться. Я постану перед нею героєм-хрестоносцем, а Феї Туманів, як відомо, любі хрестоносці — чи не так?

Як і раніше валив сніг. Стоячи на храмовій паперті, я озирнувся й зненацька відчув, до чого ж голодний. Однак мені не хотілося повертатись у дім родичів Утреда, і я вирішив попоїсти в котрійсь із харчевень, яких було силa-силенна в цьому місті прочан.

У першій же, куди я ввійшов, було тепло, надимлено й гамірно. Я пройшов у далекий кут, і мені негайно подали миску масної баранячої юшки з галушками та пузатий глечик темного елю. Я з задоволенням спорожнив кухоль і з апетитом узявся до їжі, не забуваючи поглядати навсібіч.

Більшість відвідувачів здавалися людьми чималого статку — ні злиденних, ані пияків не видно було. Але незабаром мою увагу привернула компанія, що розташувалася біля вікна, затуленого віконницею, під низькими сволоками галереї, що оперізувала зал харчевні. Ці люди не належали до городян — у деяких я помітив мечі. Воїни, можливо, навіть лицарі, а якщо зважати на уривки нормандської мови, що долітала до мене, — прочани зі шляхетних. Я раз у раз поглядав у їхній бік — один із голосів здавався мені дивно знайомим. Обличчя цієї людини в багатому хутряному опліччі поверх куртки з карбованим поясом я не бачив, але при його поясі примітив меча у піхвах чудової роботи.

Якоїсь миті він озирнувся — і я застиг на місці. Неможливо було не впізнати це сухорляве видовжене обличчя, обрамлене темним каптуром, ці світлі брови над колючими блакитними очима.

Сили небесні! Гуго Бігод!

Першої миті я відчував подив, адже він зовсім відкрито сидів у харчевні, ніби й не побоювався, що його схоплять люди графа Едгара — адже в Норфолку Гуго, як і раніше, поза законом. Але потім зміркував, що Бері-Сент-Едмундс — це вже Саффолкширські землі, край, де Гуго в своєму праві.

Чи відчував я гнів, дивлячись на людину, яка встромила в мене ножа? Мабуть, ні. Моя образа давно перетворилася на попіл. Інше питання — чи хотів я знову зустрітися з ним?

Гуго відвернувся й заговорив, час від часу посміюючись, і знову озирнувся через плече. Я тут був ні до чого — всю його увагу було прикуто до вхідних дверей, немовби він чекав на когось. Погляд Гуго з ледачою байдужістю ковзав по обличчях відвідувачів харчевні.

Я вирішив, що ця зустріч мені зараз ні до чого, підвівся й підкликав слугу, щоб розплатитися, — і тут наші погляди зустрілися. Гуго завмер, з недонесеним до губів кухлем.

Я напружився, мов струна. Що буде далі? Чи схопиться він за меча, чи захоче довершити почате?

Але Гуго раптом широко посміхнувся знайомою, сповненою чарівності посмішкою.

— Присягаюся бородою Христовою — Ральф! Добрий старий Ральф де Бріяр!

Він кинувся до мене, схопив у обійми та заходився трусити й ляскати по плечах, вигукуючи:

— Друже! Який я радий тебе бачити! Де ж ти був?

Побий мене грім, я й не помітив, як на моїх губах теж з’явилася посмішка.

— От уже не очікував зустріти тебе тут, Гуго.

— Та й для мене це неабияка несподіванка!

Раптово він обірвав себе, насупився й зазирнув мені просто у вічі. При цьому його обійми залишилися такими само міцними.

— Ральфе, тоді, у фенах, я вчинив, як останній негідник. Але ти повинен зрозуміти — я був у нестямі. Та й хто з нас після всього, що сталося, міг міркувати тверезо?

— Уже хто-хо, а ти все розсудив, — намагаючись звільнитися з його обіймів, пробурчав я. — Тобі завжди відомо, що робити.

— Бачить Бог — це не так! Не одну свічку я поставив за упокій твоєї душі й не один раз приніс покаяння. І який же я був щасливий, коли довідався, що ти живий! Але ж й ти, мій Ральфе, віддячив мені сторицею. Хіба не завдяки тобі я став ізгоєм і моє ім’я було втоптано в болото?

— А чого ж ти очікував? Що я покриватиму й виправдовуватиму тебе?

Мабуть, тепер саме час було вийти за стіни міста й завершити почате. Ким ми були, якщо не кревними ворогами?

Хазяїн харчевні й багато відвідувачів дивилися на нас дедалі пильніше, відчуваючи, що назріває сутичка. Гуго це помітив і запропонував:

— Давай-но, Ральфе, сідай за наш стіл, і за кухлем доброго англійського елю відпустимо один одному старі гріхи.

Отже, Гуго Бігод хотів примирення. Точніше, ми обоє бажали миру, хоча він намагався вбити мене, а я піддав його ганьбі та безчестю. Усе можливо у світі, де п’ятьма хлібинами можна нагодувати юрбу, а блудниць зараховують до лику святих.

І ось ми вже за столом, нас оточують його приятелі, й Гуго називає мені їх одного за одним. Дрібнопомісні саффолкширські землевласники або діти таких, було також і зо два найманці. Їхні імена виявилися для мене пустим звуком, я їх не запам’ятав, до того ж, давалася взнаки розгубленість від настільки несподіваної зустрічі. Уже наступної хвилини його товариші помітили, як Гуго косує на мене, та зметикували, що розмова в нас не з простих, і перебралися на дальній кут столу, надали нам якусь подобу усамітнення.

Гуго наповнив кухлі, й ми зсунули їх.

— Ти перетворився на справжнього сакса, Ральфе де Бріяре, та неабияк роздобрів на ситих хлібах леді Гіти Вейк. Недарма люди кажуть, що недалека та година, коли ваші руки з’єднають біля вівтаря. Пригадую, ти завжди вважав її красунею.

Я посміхнувся, однак не переконував його в протилежному.

— Хіба не сказано, що людина повинна, не нарікаючи, приймати все, що трапляється з нею з волі провидіння?

Гуго зареготав.

— Впізнаю колишнього веселуна Ральфа. Однак… — він зам’явся. — Але хіба тобі не відомо, що Фея Туманів і один наш спільний знайомий… Ні, я нічого не хочу сказати лихого, лише дбаю про твою честь…

Я байдуже знизав плечима.

— Мало там про що ляпають язиками? Наприклад, про грабежі та вбивства на дорогах. Мовляв, з’явились якісь зухвалі молодчики, що вершать свої брудні справи під покровом ночі, а потім зникають, як туман від вітру.

При цих словах я скосив око на приятелів Гуго. Було в їхніх обличчях таке, що дозволяло припустити: займаються вони не тільки справами своїх орендарів.

Здається, це зачепило Гуго за живе. Посмішка сповзла з його обличчя.

— Все це — плід твоєї уяви. Якщо тобі спаде на думку спробувати донести на нас…

— Ти знову схопишся за ножа?

Він відвернув погляд.

— Не цього я очікував від нашої зустрічі. Жевріла в мені надія: на згадку про все добре, що колись було між нами, ми пробачимо один одному й не будемо воскрешати стару ворожнечу.

— Залишилося тільки пустити сльозу від розчулення, — кинув я.

Але Гуго залишився серйозним.

— Я повинен просити в тебе пробачення, сере Ральфе де Бріяре. Я глибоко покаявся за вчинене. Й цілком заслужив те безчестя, що впало на мене. Ти з надлишком відплатив мені. Але головне — ти залишився живий, і я хочу знову називати тебе другом.

Він простяг мені руку — але я барився.

Надто добре я знав Гуго, його підступність і вміння у всьому шукати зиску. Але який зиск йому від того, прихильний я до нього, чи ні? До того ж, Гуго Бігод — ворог Едгара Армстронга. А вороги графа Норфолкського — мої друзі.

І я потис простягнуту руку.

— Амінь.

Гуго з посмішкою знову обійняв мене.

Ми осушили кухлі, й він узявся розповідати, в яку халепу втрапили наші приятелі після того, як були оголошені поза законом за розпалення смути, як кому з них не поталанило, як їх кинули в катівню, де вони й донині.

Є й такі, хто зумів уникнути неприємностей. Він сам, приміром, або Герівей Брітто. Цей хитрий бретонець зміг втертися в довіру до самого Стефана Блуа, й королівський небіж не тільки замовив за нього слівце вінценосному дядечкові, але навіть узяв його до свого почту.

— Та й ти не животієш, сере Гуго, — зауважив я. — Я чув, що ти влаштувався в Саффолку, будуєш замок та, як і раніше, дозволяєш собі розважитися.

Я знову натякав на розбій, але тепер Гуго не насторожився. Схилився до мене та прошепотів:

— А ти, трубадуре, що про це думаєш? Волієш бренькати на лютні для своєї леді, чи не від того, щоб згадати, як гарячить кров веселий нічний набіг?

І я відповів:

— Не від того. Але якщо полювати, то на великого звіра. Наприклад, такого, як граф Норфолк.

Гуго зареготав.

— О, ще б пак! Прекрасні очі саксонки варті того, щоб відскіпатися від її коханця. Що ж, вип’ємо й за це.

Схоже він також знав, що зв’язок Гіти й Едгара відновився. І даремно я тішив себе сподіваннями, що моїй леді вдається зберігати в таємниці своє нове падіння.

Ми ще зсунули кухлі з приятелями Гуго. Їх було семеро, і всі виявилися веселими хлопцями. Посипалися жарти, рікою полився ель, і я немов повернувся у свою відчайдушну юність, де не було болю, туги й безмовної любові.

Однак і серед загальних веселощів Гуго не припиняв час від часу поглядати на двері харчевні.

— Ти на когось чекаєш?

— Незабаром довідаєшся. А поки… Агов, друзі, присягаюся шпорами Святого Георгія, цей хлопець співає не гірше за трубадурів із Аквітанії. Нехай хто-небудь принесе лютню, й побачите, що він осоромить кожного із цих жителів півдня.

Бозна-звідки з’явився інструмент. Чому б мені й не проспівати? Не повертатися ж до Утреда з його сумовитою ріднею…

Коли спорожнів черговий кухоль, я вдарив у струни:

Добре посидіти в застіллі.

Бо зовні сніг і заметілі,

нудьга та злість, гіркі нестатки.

Нам це життя не до смаку.

Часом запитують дівиці:

Чом не вилазиш із пивниці?

То я про користь всіх шинків

Вам розкажу під лютні спів.

Мої слухачі, посміхаючись, присунулися ближче. Хвацький наспів розохотив їх, та її мене заразом.

Зібралися в харчевні гості.

Цей п’є, а той — метає кості.

Цей — глянь — уже продувся в пух,

А у того — кошель розпух.

Усе залежить від удачі!

А як же може буть інакше?!

Адже немає серед нас

Ані мздоїмців, ні пролаз.

Навколо нашого столика почали збиратися завсідники. Дехто пританцьовував. Приятелі Гуго намагалися підспівувати, а один із них вловив ритм і спритно відбивав такт, постукуючи кухлем об кухоль.

П’ють чоловіки і жінки,

Міський п’є люд і п’є сільський,

П’ють і дурні, і мудреці,

П’ють марнотратці і скупці.

П’ють і черниця, і повія,

Столітня баба, й та хмеліє.

П’є і глухий старезний дід, —

Добряче п’є весь білий світ!

Раптом я відчув, як на моє плече лягла рука Гуго.

— Годі, Ральфе. Ти гарно потішив нас, але поки що досить.

Я підняв на нього здивований погляд, а слухачі невдоволено загаласували. Хтось гукнув, що виставить нам барило найкращого вина, яке знайдеться в хазяїна, якщо я потішу їх новою піснею, але рука Гуго, як і раніше, стискала моє плече, а його погляд був суворий.

— Досить, трубадуре.

Я відклав лютню, дивуючись, як швидко знову потрапив під вплив Гуго. Але ні образи, ні настороженості не було — тільки цікавість.

А за мить, коли невдоволені слухачі розбрелися, приятелі Гуго потіснилися, даючи місце за столом ще одному гостеві. Точніше, гості. Коли вона підняла каптур, що приховував її обличчя, я впізнав графиню Бертраду Норфолкську.

Я сторопів. Осяйна графиня пізнього вечора у вбогому шинку, в чоловічому одязі — грубих штанях, куртці з буйволячої шкіри та плащі з каптуром чоловічого крою!

— Рада впевнитися, що мистецтво, яке колись так мене чарувало, не згасло й досі, мій Ральфе.

Вона посміхнулася, не розтуляючи губів, і посмішка здалася мені напруженою. Так воно й було — леді Бертрада не очікувала побачити мене в товаристві своїх людей. А те, що всі вони були її людьми, я зрозумів відразу з того, як вони трималися з нею.

— Як ти поясниш це, Гуго? Звісно, я невимовно рада зустрічі з Ральфом де Бріяром, і вже тим більше, не в почті леді Гіти Вейк. Але ж ти з її людей, Ральфе?

Гуго дружньо обійняв мене за плечі.

— Відтепер він наш, міледі. Цей хлопець давно вже зрозумів, що його саксонська красуня дістанеться йому не раніше другого пришестя. У всякому разі, поки живий Едгар, — він понизив голос.

Я здригнувся.

То ось навіщо зібралися ці люди! І графиня з ними. Невже вона так люто ненавидить чоловіка, що готова зважитися не вбивство? Але ж і я бажаю його загибелі — а значить, я з ними.

Дивна річ — я зустрів Гуго відразу ж по тому, як звернувся з благанням до святого Едмунда.

Це правда, як і те, що я живий, а значить, у цій зустрічі — рука провидіння.

Здається, Бертрада розуміла, що діється в мене в душі. Схилилася через стіл, м’яко поклала руку на мої зчеплені в замок, побілілі від напруги пальці.

— Ми з тобою виявилися в однаковому становищі: я, дружина графа, й ти — людина, яку в Норфолку вже звикли вважати нареченим Гіти Вейк. Якби не повернувся Едгар так швидко зі Сходу, я б не здивувалась, коли б іще до Різдва леді з фенленду змінила ім’я на де Бріяр.

— Але ж вона ніколи не користувалася у вас пошаною, міледі, — сухо мовив я.

Бертрада якийсь час мовчки спостерігала, як осідає піна в кухлі з елем.

— А з якого дива мені було обсипати її милостями? Хіба я не відчувала болю, коли довідалась, що Гіта Вейк спала з Едгаром Армстронгом уже після того, як відбулися наші з ним заручини? Але куди гірше усвідомлювати, що вона, як і раніше, віднімає його в мене. Я ж не дурна й усе бачу.

Її голос затремтів.

— Його постійні зникнення ночами, його щасливий вигляд, балаканина челяді…. А головне — принизливі жалощі в очах у тих, хто знає мене та співчуває в моєму становищі. Нічого гіршого не придумати!

Бертрада притисла рукавичку до очей, промокаючи сльозу.

Я мовчав. О, мені теж було знайоме це кривдне співчуття челяді в Тауер Вейк. І навіть Гіти, яка користувалася моїми послугами, а по тому вирушала на побачення з чоловіком цієї жінки, що зараз плакала переді мною.

Гуго Бігод твердо мовив:

— Не треба сліз, Берт, радосте моя. Настане день — і ми помстимося за тебе. Цей сакс заплатить за все.

— Ти не розумієш, про що кажеш, Гуго. Цей сакс досить могутній, щоб чинити так, як йому заманеться. Він день у день топче мою честь і честь жінки, яку багато хто в Норфолку донині вважає нареченою Ральфа де Бріяра.

— Якби ви не були дружиною Едгара Норфолкського, — хрипко почав я, — мені б знайшлося, що сказати з цього приводу. Але ви його дружина, ви любите його…

— Я? — вона гидливо поморщилася. — Едгара Армстронга? Клянуся Пресвятою Дівою, були часи, коли я дійсно любила його. Настільки, що своєю волею зробила його зятем короля Англії та могутнім графом. Але що я отримала натомість? О ні, я ненавиджу й зневажаю його настільки, що готова власноруч розправитися з ним!

По моїй спині пробігло тремтіння.

— Спокійніше, Бертрадо, — швидко втрутився Гуго. — Не забувайте про обережність. Ви повинні пам’ятати, що Ральф одного разу вже виступив на захист графа. І навряд чи йому зрозумілі причини вашого гніву.

— Чому ж? Справедливість змушує мене стати на бік обдуреної та ображеної жінки. Більше того — двох жінок. І коли ви, міледі, кажете, що ладні розправитися з графом — розумію вас усією душею.

Її темні очі звузилися.

— Ти, Ральфе, напевне, був би радий, якби я позбулася Едгара. Загребла жар своїми руками, а ти б скористався плодами моїх зусиль.

Я судомно ковтнув.

— Не це я мав на увазі. Я готовий зробити все необхідне, щоб Едгар більше не заважав ні вам, ані мені.

За столом запала тиша. Раптово один з людей Гуго промовив:

— Якщо цей хлопець із потрухами наш, то нехай доведе це й вирушить із нами на нічне полювання.

Гуго глянув на мене.

— Це справедливо. Тим більше, що одного разу він уже збунтувався.

Я не вагався, даючи згоду. Найбільше мені зараз хотілося бути з ними.

Тому що ми були єдині в своїй ненависті до Едгара Армстронга.

* * *

Я не надто виразно пам’ятаю все, що відбувалося далі. Випито було чимало, та й нема чого тут особливо пам’ятати. Мук сумління я не відчував, бо люди, на яких ми напали, виявилися зневаженими євреями й на додачу жалюгідними боягузами. До ранку їхні тіла напевне занесло мокрим снігом, а з ними й наші сліди. Гуго знав, як повернути справу, щоб ушитися зі здобиччю цілим і неушкодженим.

Одним словом, нічка видалася не з легких і, мабуть, вигляд у мене був не надто гарний, коли наступного ранку я відшукав будинок, де на мене чекав Утред. Він оглянув мене спідлоба та пробурчав, що вчора розшукував, але з’ясував тільки, що мене бачили в одній із харчевень, де я виспівував і гуляв у веселому товаристві.

Я підтвердив — було таке. Як і те, що решту ночі я зі своїми товаришами по застіллю провів у одному тутешньому кублі розпусти. Неабияк побавилися.

Утред підозріливо глянув на мене.

— Бачу, що неабияк. Видно, не на користь тобі паломництво до святих мощів. Чого це в тебе рукав у крові?

Я збрехав, що в темряві відбивався від бродячих псів. Ці тварини зовсім знахабніли, й довелося зарубати зо двоє. Дивно, як легко далася мені ця невибаглива брехня.

Увечері я знову був на службі в соборі, але незабаром у юрбі парафіян до мене непомітно наблизився один із людей Гуго та звелів іти за ним. Просто з собору ми подалися в заміську резиденцію абата Ансельма, де були й апартаменти, відведені леді Бертраді.

О, графиня влаштувалася там на славу! Гобелени майже повністю вкривали муровані стіни, широкі дошки підлоги були ретельно вискоблені й натерті воском, скрізь красувалися різьблені меблі, в каміні палали духмяні вишневі поліна. Леді Бертрада в довгій ліловій сукні з пишно підбитими рудою лисицею рукавами привітно зустріла мене, звеліла пажу подати підігрітого вина з прянощами. У покої вже були Гуго Бігод і абат Ансельм, як виявилося, також у все втаємничений. Саме він і почав розмову.

Дивно було чути такі слова від духовної особи. З самого початку превелебний оголосив припинення земного шляху закоренілого грішника графа Норфолка справою, бажаною для Бога й Святої Церкви. Згадав він також і про те, що Гіта Вейк була колись його підопічною, і йому було гірко дізнатися, що Едгар штовхнув на шлях розпусти недосвідчену юну душу. У випадку, якщо Едгара не стане, опікунство знову повернеться до абата і вже він подбає, щоб вона знайшла гідного чоловіка в моїй особі. Але для початку необхідно позбутися того, в кому корінь лиха.

— У вас є план? — запитав я, коли наслухався просторікувань превелебного.

Леді Бертрада підвелася й стрімко заходила покоєм.

— Колись Едгар часто їздив самотою, — промовила вона. — Але через грабежі, які нині почастішали, став обачніший і рідко вирушає в дорогу без супроводу. Однак я знаю, що часом він виїздить і на самоті. Тільки тоді, коли їде до неї.

У її голосі задзвеніло шаленство, і я насторожився. Превелебний Ансельм і навіть Гуго нічого не мали проти леді Гіти, але Бертрада… вона не може не відчувати ненависті до суперниці.

Графиня тим часом провадила:

— Можна було б підстерегти Едгара, коли він їде на побачення. Але я знаю, який обережний і проникливий мій чоловік. Найменша помилка викличе в нього підозри. Тому сподіватися на щасливий випадок чи діяти навмання ми не можемо. Якби ти, Ральфе, зумів простежити за Гітою і з’ясувати, де відбуваються їхні побачення…

Графиня намагалася говорити спокійно, але тремтіння в голосі виказувало її.

Зараз вона стояла біля каміна, полум’я виразно освітлювало її постать. На голові в Бертради була пласка шапочка, прикрашена рубінами, краї вуалі обтяжували такі самі камені. У відблисках вогню ці рубіни спалахували темно-багряним світлом, надаючи красі цієї жінки щось пекельне.

Я мимоволі опустив погляд. Тільки тепер я міг поцінувати ворога, якого в особі графині Норфолкської придбала Гіта Вейк.

— Міледі, я можу допомогти вам. Але я повинен бути впевнений, що леді Гіті не заподіють анінайменшої шкоди.

Бертрада з розумінням кивнула — червоні камені на її вуалі замерехтіли.

— О, певна річ. Присягаюся — ти отримаєш свою наречену цілою та неушкодженою. Такою, як і була.

Звучало це дивно. Що може означати «такою, як і була»?

Про себе я заприсягся, що не допущу, аби моя пані зіштовхнулася з графинею чи вбивцями її коханця. Що ж до самого Едгара… Він завжди прибував у любовне гніздечко задовго до появи Гіти.

Більше не вагаючись, я назвав місце, де відбувалися їхні зустрічі.

Бертрада вискалила зуби в посмішці. Багряний відблиск рубінів додав її зубам рожевуватого відтінку, й здалося, що вони ніби в крові.

— О, я повинна була здогадатися! Мисливський будиночок у фенах… Одного разу ми зупинялися там на відпочинок, коли разом полювали в тих краях. Як давно це було!

У останньому вигуці графині пролунала туга. Мабуть, колись вона й справді любила чоловіка. Гуго припинив полірувати рукавичкою пряжку на рукаві й глянув на Бертраду глузливо.

— Ого, Берт, і в тебе про те місце залишилися приємні спогади?

Вона здригнулася.

— Ти дурень, Гуго! Просто дурень!

— Амінь! — засміявся він.

Бігода завжди тільки тішила її лють. Але по тому він посерйознішав і вони почали уточнювати, де це місце, з’ясовувати, чи пам’ятає вона дорогу туди. Абат же повернувся до мене.

— Тепер, сере Ральфе, вам залишається тільки дочекатися, коли леді Гіта збереться в це пристановище розпусти, й подати сигнал. Якщо не помиляюся, неподалік від зазначеного місця розташований підвладний абатству невеличкий Саухемський монастир. На цей час там влаштуються сер Гуго Бігод і його люди під виглядом прочан, що нібито прибули на богомілля. Ви згодні з таким планом?

Якщо я й забарився з відповіддю, то тільки з однієї причини: дотепер я думав, що саме я маю вбити Едгара. А тепер ці люди мають намір обійтися без мене. З одного боку, мене це влаштовувало, але з іншого — ні. Чужа рука покарає суперника, а я навіть не буду присутній при цьому. І мені не вдасться глянути в графові очі перед його смертю. Однак мої руки не будуть заплямовані кров’ю і я не виявлюся в зграї убивць, котрі юрбою нападуть на самотнього вершника. І найголовніше — так я зможу простежити, щоб Гіта перебувала подалі від мисливського будиночка, й уберегти її від цих вовків.

І все-таки я відчував липку відразу до себе.

— Ви вагаєтеся, сину мій? — долинув до мене вкрадливий голос абата.

Я здригнувся від несподіванки. Що ж, почав вести борозну, то нема чого оглядатися. Я знав, із ким маю справу, й одного разу вже отримав можливість дізнатися, чим загрожують подібні вагання. І хіба я не хотів того самого, що й вони?

— Ні, отче. Я обмірковую, як усе виконати, щоб не накликати на себе підозр.

Заплилі салом очиці Ансельма холодно блиснули.

— Досить схвальна розважливість. А тепер, діти мої, нам треба ще раз обговорити всі деталі.

* * *

Коли весна настає настільки стрімко, у фенах завжди додається роботи. Пустища набухають від вологи, все навколо заповнюється водою, і необхідно невсипно стежити за водовідвідними каналами й дамбами, щоб повінь не захопила пасовиська в низовинах.

Я сновигав з дорученнями, намагався як ніколи бути корисним, керував людьми на ремонті гребель, їздив перевіряти комори, дивитися, чи не затопило далекі вигони. Стомлювався безмірно, як Ной на будівництві ковчега. Гіта, бачачи мою старанність, була чарівна й турботлива зі мною, а Мілдред… Я ж казав, що присох до маляти й скільки ж радості дарували мені її ігри та дитяча щирість! І яким би я не був стомленим, майже щовечора, коли вона видиралася до мене на ліжко, розповідав їй казки, бавився з нею, навіть вислуховував її довгі незрозумілі історії, поки не починав дрімати під дитяче белькотіння, й посміхався, вже засинаючи.

Навряд чи хто помітив зміну в мені. Я й сам ніби забув про змову, й від цього мені тільки легшало. До того ж, Гіта поки що ніби й не поспішала на чергове побачення, не знаючи, що цим продовжує життя свого коханця. Але навряд чи вони зможуть довго протриматися без зустрічей. Особливо такої весни, коли повітря настільки прогріте, коли ранковий туман швидко зникає під променями сонця, коли блакитні плеса фенів іскряться, а лісові галяви стоять немовби в зеленавому серпанку від розкритих бруньок. І скрізь, куди не кинеш погляд, там, де раніше лежали сірі важкі сніги, нині підносилися соковиті високі трави.

Нарешті одного разу Гіта звеліла нагріти води для купання, а Ейвота почала накладати жарин у важку праску та розгортати на дошці блакитне бліо міледі. Як завжди в таких випадках, Гіта немовби світилася якоюсь веселковою радістю, грайливо трусила доньку, постійно сміялася, щось наспівувала. На мені того дня лежав обов’язок поїхати й простежити, як там справи з окотом у кошарах, але я все-таки запитав Гіту, коли вона збирається вирушати й коли їй знадобиться моя допомога. Я вже звик супроводити її в цих поїздках, вона не відчула в моїх словах ніякого підступу, просто відповіла, що поїде не раніше заходу сонця. При цьому все-таки уникала мого погляду, хоча у вежі давно всі говорили про те, що я відвідую вдову рукавичника в Даунхемі.

Я обіцяв повернутися до того часу, осідлавши жеребця й полишив вежу. Крім кошар, мені належало встигнути ще й у Саухем, де нудився в чеканні Гуго Бігод зі своїми людьми.

Такої весняної пори подорожувати фенами нелегко. Я так квапився, що коли з’явився в Саухемський монастир, і мій кінь, і я сам були заляпані болотом від голови до ніг.

Леді Бертрада вже була там — адже саме їй належало вказати шлях до мисливського будиночка. І поки я розмовляв із Гуго, графиня пильно й нетерпляче дивилася на нас із галереї, що оперізувала монастирський дворик. Я не повертався до неї, але вкотре повторив клятву зробити все, щоб леді Гіта сьогодні не потрапила на острів посеред лісового озера.

Я міркував про це й тоді, коли повертався. Я міг би збрехати, що зіштовхнувся з посланцем Едгара і той передав, що граф скасував побачення. Однак згодом це б викликало підозри. Міг просто розіграти якийсь спектакль на болотах, скажімо, втрапити в трясовину чи збитися з дороги, що затримало б нас із Гітою, а тим часом уже все було б скінчено. Гуго досвідчений і не баритиметься на місці злочину. В крайньому разі я зупиню її тим, що знову заговорю про своє кохання та розпачливу надію… Хай допоможе мені святий Едмунд, але пані мого серця не повинна виявитися цієї ночі в будинку на острові!

Я повернувся в Тауер Вейк саме на заході, й перше, що мені впало в око на стайні — Сніжинка леді Гіти ще не була осідлана. Непогано, значить, у мене є можливість на якийсь час затримати пані, тому що я змок до нитки й був замурзаний, мов пес. Але вже йдучи насипом до вежі, я зустрів Труду, яка повідомила, що леді Гіта була змушена терміново вирушити в Ньюторп.

Я сторопів, а служниця повідала, що з Ньюторпа прибув гонець із повідомленням, що в садибі трапилося лихо. Сер Альрік у хмелю тяжко побив дружину, й вона послала по Гіту, щоб та надала їй допомогу й підтримку. Тому міледі разом із Утредом вирушили човном до Ньюторпа, ще й маленьку Мілдред прихопили.

— Але навіщо ж вона взяла дочку? — запитав я і мене охопило лихе передчуття.

Труда незворушно знизала плечима.

— Чи ти сам не відаєш, куди міледі вирушить, коли в Ньюторпі все залагодиться? Батько давно не бачив своєї дитини.

Я прожогом кинувся до стайні. Хвала святому Едмунду, мого жеребця ще не встигли розсідлати. Я стрибнув у сідло й помчав щодуху, ще не втрачаючи надії, що події в Ньюторпі затримають Гіту до мого прибуття. Елдра була її подругою, і як би не квапилася моя пані, вона її не залишить, поки не вирішить, що та в безпеці.

Мій кінь був стомлений скачкою в Саухем і назад, шлях повз плеса фінів присмерком давався йому важко. Двічі ми провалювалися в драговину, двічі через озера, що розлилися, мені доводилося звертати й просуватися кружним шляхом. Краще б я скористався човном. Але тепер, коли на небі вже спалахнули зірки, а в низовинах густішав туман, пізно було думати про це. Залишалося тільки лаятися крізь зуби, нахльостуючи змученого коня, та проклинати власну непередбачливість.

Уже зовсім стемніло, коли я помітив тьмяні відблиски світла в садибі, оточеній частоколом. Копита жеребця прогуркотіли звідним мостом. До мене відразу кинувся хлопець-слуга, ловлячи поводи.

— Леді Гіта ще тут? — задихаючись, запитав я.

— Так, сере. Вони в домі з міледі Елдрою. А її воїна поранив мій пан. Зовсім з глузду з’їхав, третій тиждень п’є без просипу, але ж коли тверезий, зайвий раз і раба не стьобне… Але сьогодні… І ранком бушував, і коли леді Гіта приїхали. Хвала Господові, Утред встиг втрутитися. Тепер хазяїна зв’язали, він спить у льоху.

Я пропускав повз вуха балаканину підлітка. На мене раптом налягла дивовижна втома. Я ступив на землю, вперся долонями в коліна й застиг, слухаючи, як важко стукотить серце. Слава святому Едмунду, — Гіта ще тут.

Я впорався з кволістю й почав неквапом підійматися зовнішніми сходами.

Садибу Ньюторп довелося зовсім недавно відновлювати після пожежі, тому крокви великої зали ще не встигли почорніти від кіптяви. У центрі кволо жевріла купа жарин у вогнищі. Челядь уже спала, розташувавшись на солом’яних матрацах уздовж стін, а в далекому кінці я побачив леді Елдру. Вона сиділа на лаві, опускаючи полотно в чашу, що стояла перед нею, і потім прикладаючи його до обличчя. Поруч із нею молода жінка щось товкла в ступці, однак навіть у півмороку я відразу зрозумів, що це не леді Гіта.

Я поквапливо рушив до жінок.

— Прийміть мої співчуття, леді Елдро.

Вона глянула на мене, на мить відсторонила від обличчя тканину, просочену якоюсь есенцією з гострим запахом. Цієї миті було досить, щоб побачити її набрякле обличчя та криваві садна на вилиці й над бровою.

— Сере Ральфе, — глухо, але поштиво промовила Елдра. — Не дивіться так… Чоловік має право карати дружину. Мені б тільки зрозуміти, в чому моя провина… Недарма Гіта казала, що не всю правду можна сказати чоловікові. Навіть палко коханому.

— А де ж сама леді Гіта?

Елдра знаком показала служниці, щоб та провела мене. Йдучи за нею, я піднявся на галерею та опинився у невеличкому покої. Але й тут Гіти не було — на лежанці простягся Утред. Він побачив мене, підвівся, кожух, який вкривав його, сповз, і я побачив, що його рука й плече перев’язані.

— Бачиш, які справи, Ральфе, — криво посміхнувся воїн. — Альрік так розбушувався, що своїх не впізнає. Я хотів був роззброїти його, але й мені дісталося. Поки челядь усім скопом не налягла на хазяїна — тільки тоді й зв’язали, немов біснуватого.

Я співчутливо поцокав язиком.

— А де леді Гіта й маленька Мілдред?

— Для всіх вони тут, у Ньюторпі, — відкидаючись на подушки, проказав Утред. — Та ти й сам здогадуєшся, Ральфе. Коли Альріка вгамували й міледі приготувала зілля для леді Елдри, вона занепокоїлась, і господиня побачила її нетерпіння та сама звеліла вирушати. Тепер обидві повернуться тільки на світанку.

Я стояв ні живий ні мертвий. Слова Утреда луною відгукнулися в моєму мозку. Повернеться на світанку… О небо!

Я стрімко кинувся в залу.

— Леді Елдро, заради всього святого, коли поїхали Гіта з дочкою? Говоріть мерщій!

Вона поверх прикладеного до обличчя полотна здивовано глянула на мене. Я ж весь тремтів, смикався. Схопив її за плече, труснув, сахнувся, коли вона застогнала. А я все говорив, запитував, вимагав…

Я тільки зрозумів, що вже майже годину тому Елдрин слуга відвів Гіту з малям до протоки, що впадає в плеса. Там вони сіли в човен і… Я майже кричав, щоб мені показали, де ця протока, казав, що й мені потрібен човник. Мене всього трусило.

У проводирі мені дали того замурзаного хлопчика, який зустрічав мене на в’їзді в садибу. І ми з ним майже побігли лукою до далеких заростей, причому, я тричі впав у темряві, схоже пошкодив кісточку, скакав кривими стрибками за проводирем, аж поки ми не минули зарості й під ногами не захлюпала вода.

Я погано пам’ятаю, де залишив хлопчиська, згадав про нього, тільки коли скочив у плоскодонку й проплив уже достатню відстань та почав розуміти, що не дуже орієнтуюся в цих місцях і не впевнений, що знаю прямий шлях до мисливського будиночка. Спочатку я спробував кликати хлопчика, так і не почув відповіді та почав налягати на жердину в надії, що ця вузька вигнута протока виведе мене, куди слід. Марні сподівання! Уже за півгодини я остаточно заблукав, кружляючи серед острівців, порослих очеретом, де не було ні житла, ні вогника, ні душі. Тільки завіса туману та хлюпання води. І тоді я почав кричати, кликати когось, плакати, клясти Святого Едмунда. Я був у розпачі.

Лише коли я налетів носом човна на якусь мілину й звалився у воду, її холод трохи остудив мене. Я знову заліз у човен, постарався зосередитися. Зрештою леді Бертрада ж обіцяла, що Гіту залишать такою, як і була. Тобто не заподіють їй шкоди. Але чомусь ця фраза — «такою, як і була» — зараз здавалася мені особливо підозрілою. Ну та гаразд, адже й абат Ансельм обіцяв віддати мені Гіту. Але зараз я не вірив ні єдиному їхньому слову. Як взагалі можна було повірити людям, пов’язаним із Гуго Бігодом? Із Гуго, здатним на будь-яку підлоту. Та що ж за отупіння наслав на мене саксонський святий, коли я зважився на угоду з цими людьми?

І все-таки я намагався опанувати себе. Вирішив, що не варто безглуздо кружляти серед островів, слід вибрати більш-менш широке русло й плисти ним. Так рано чи пізно я дістануся до якогось житла, а там мені вкажуть шлях. Ось лише скільки це займе часу? Як швидко люди Гуго доберуться до будинку на острові? Я сподівався, що Бертрада давно була в цьому житлі серед фенів, не відразу зможе провести їх туди в темряві. А до темряви вони навряд чи покинуть Саутхемську обитель, щоб не привертати уваги до свого загону.

Нарешті я помітив попереду вогник і наліг на жердину так, що затріщали м’язи спини та пліч.

На жаль, це виявилося лише багаття перед куренем ловців в’юнів. Ті з подивом витріщилися на мене, але, до мого розчарування, й сном-духом не чували ні про який мисливський будиночок графа. Тоді я запитав їх про церкву Святого Дунстана — вже звідтіля я знайшов би дорогу із зав’язаними очима! Й ці кошлаті голодранці охоче закивали головами. Один із них, бачачи, що я стомлений до останньої межі, навіть запропонував провести туди мій човен найкоротшим шляхом.

Голодранець взяв у мене жердину, а я знесилено опустився на дно човника й похилив голову. Цей божевільний день із його постійною напругою і тривогою зовсім виснажив мене. І ледь мені вдалося розслабитись і покластися на спритність мешканця фенів у керуванні човном, із дна моєї душі почала підійматися знайома ледача байдужість.

Навіщо я все це роблю? — запитав я в себе. Чи не надати подіям змогу йти, як вони йдуть? Хіба ці двоє — Едгар і Гіта, грішники, що забули про все заради своєї хіті, не заслужили покарання? І чи можна протистояти долі?

Зараз вдалині виникнуть обриси церкви Святого Дунствана. Нема нічого простішого, ніж попросити притулку в домі батька Мартіна й солодко виспатися на матраці в теплі біля торф’яного вогнища. Але вже наступної миті я кляв себе за ці думки. Я й тільки я зчинив цю бучу, і якщо Гіта й Едгар були винні, то до чого тут маленька Мілдред? Адже це безгрішне й чисте дитя, і що б не трапилося з її батьками, сама вона не повинна постраждати, як це вже трапилося з Адамом. Я здригнувся, коли згадав рожевуватий відблиск рубінів на дрібних зубах графині. Бертрада не зупиниться.

Мій проводир вів човна швидко та вправно. І незабаром він уже вказував мені на покрівлю церкви з хрестом, який немовби ширяв над пасмами туману.

Хвала небесам! Я прийняв у кошлатого мешканця фенів жердину та скерував човника знайомим шляхом. Мої долоні горіли — напевне, я до крові здер із них шкіру, та й пошкоджена нога боліла. Але я не міг згаяти ні хвилини, я мусив першим потрапити на острів і попередити Гіту й графа про страшну небезпеку.

Здавалося, я плив у тумані й пітьмі від самого створення світу, й коли крізь білясту імлу замерехтіло світло, я мало не розридався. Мої сили виснажилися, жердина вислизала з рук, і на довершення всіх лих я зачепив днищем плоскодонки напівзатопленого корча, тож мій човник почав текти.

Але озеро — ген воно, кийком кинути. Я причалив до берега, кульгаючи, перебрів вузький перешийок, який відокремлював протоку від дзеркала озерної води. Тут я зупинився й завмер, прислухаючись.

Усе спокійно. Якщо поки не трапилося найгіршого, то я встиг.

Віконце в мисливському будиночку жовтаво світилося. Я затримав подих, увійшов у воду й безгучно, ніби видра, поплив до зарослого високою травою берега острова. Холодна вода відібрала останні сили, моя стьобана куртка насичилася вологою, чоботи розбухли й тягли до дна.

Біля берега я вчепився в гілки куща, який ріс над водою, і викинув своє обважніле тіло на сушу. Потім, кульгаючи, кинувся до будинку, наліг на двері. Вони не піддалися, я застукав у них щосили й несамовито закричав. Двері розчинилися несподівано, і я ледь не впав через поріг. Переді мною стояв Едгар. Він був оголений до пояса, його рука стискала меча.

— Ральфе? Якого диявола!

Я ж першої миті й слова не міг промовити, тільки задихався. Якимось відгомоном свідомості відзначив, що це пристановище любові, таке звичайне зовні, всередині — справжній багатий покій. Драпірування, хутра, різьблення. Вогнище з навісним ковпаком у кутку. При його світлі я побачив схвильовану Гіту. Її розпущене волосся сяяло, вона злякано натягала на плечі розшнуроване бліо. Дивилася на мене здивованими величезними очима.

— Швидше! — видихнув я. — Треба втікати.

І тут мій погляд упав на колиску біля стіни. Мілдред спала, мов янголятко, розкинувши ручки. І вигляд цієї сонної безпорадної безневинності викликав у мене сльози. Як я міг накликати небезпеку на це чарівне, таке дороге мені дитя?

— Треба негайно втікати, — знову повторив я. Кульгаючи кинувся до сонної дитини, дорогою перекинув низький столик зі стравами. Коли вже простяг до дівчинки руки, мене зупинив Едгар.

— Що все це означає? Як ти знайшов нас тут?

— Потім. Зараз не можна втрачати ні хвилини. Будь-якої миті тут можуть з’явитися наймані вбивці!

— Убивці? Та хто посміє, побий мене грім! Я хазяїн у цьому краї.

Безглузда самовпевненість! Від досади я заскрипів зубами, але Гіта вже була поруч із дочкою.

— Мерщій, Едгаре. Не час для пояснень. Без причини Ральф не з’явився б тут.

Тепер тільки діяти. Едгар підхопив якийсь одяг та кинувся до виходу з будинку. І вже на порозі завмер, напружився.

— Пізно!

Кілька човнів, заповнених озброєними людьми, виникли з туману, мов пекельні примари, і вже наближалися до острова. Люди вгледіли нас і перестали чаїтися, заволали й забряжчали зброєю.

Я мовчки вийняв меча й став пліч-о-пліч із Едгаром. Я вчинив підлість, але тепер зроблю все, щоб спокутувати провину. Я битимуся разом із цим чоловіком, якого ненавидів, буду битися за жінку, яку обожнюю, за дитину, яку полюбив. Однаково пощади нікому не буде.

— За мною! — раптом вигукнув Едгар і кинувся геть, тягнучи за собою Гіту з дитиною. Кульгаючи та спотикаючись, я поквапився слідом. Ми промчали крізь лісок і виявилися на протилежному боці острова. Там, у затінку звислих над водою кущів був прив’язаний човен.

— Мерщій, ти встигнеш, — звелів граф Гіті, лише на мить притис її голову до своїх грудей та палко поцілував. — Не барися, любове моя, рятуй дочку. Я затримаю їх.

І він кинувся назад.

Я спробував допомогти Гіті сісти в човен, але вона ніби скам’яніла. Погляд її був спрямований туди, де миготіли вогні, чулися крики й брязкала криця.

— Заради самого неба… — благав я.

Раптом вона повернулася до мене й простягла сонну дочку.

— Пливи, Ральфе, й візьми з собою Мілдред. Ти любиш її — то подбай про неї! І швидше, заради Пречистої Діви!

Я застиг, притискаючи до себе дитя й нічого не розуміючи. А Гіта раптом стрімким рухом вирвала мого меча, по тому штовхнула мене в човен. Я похитнувся, намагаючись утримати рівновагу з дитиною на руках, і ледь зміг промовити:

— О, ні! Це неможливо!

Мілдред запхинькала, відчуваючи холод і вогкість. А Гіта з несподіваною силою відіпхнула човна від берега.

— Поквапся, Ральфе. Я залишуся з ним до кінця.

Зовсім близько почувся тупіт, тріск чагарнику. Гіта ковзнула в зарості й зникла.

Човник погойдувався на дрібній хвилі, Мілдред щось белькотіла крізь сон.

Всемогутній Боже! Усе, що тут відбувалося, трапилося з моєї провини, й ось тепер у мене була можливість врятуватися самому й урятувати дитя тієї, котру я прирік на загибель…

— Ральфе… — сонно промурмотіла Мілдред, і її тепла долонька доторкнулася до моєї щоки.

Я ледь не розридався. А на березі металися темні постаті, звідти долинали гортанні вигуки. Чекати більше не можна. Я посадив дівчинку на носі човна.

— Сиди тихо, квіточко моя. Зараз я покатаю тебе по озеру.

Потрібно зібратися. Тепер я відповідав за її життя й не мав права робити помилки. І знову в моїх руках виявилася жердина, і я наліг на неї. Плоскодонка стрімко заковзала по чорній воді, Мілдред підібгала коліна на її носі, немовби маленький ельф.

Позаду гримів хор лютих прокльонів. Почувся плюскіт, полетіли бризки — зовсім поряд у воду втрапила пущена твердою рукою стріла. За нею ще одна й ще. Але берег був близько — зараз рятівна хаща сховає нас від ворогів.

— Лягай на дно, маленька. Будь розумницею.

Дівчинка скорилася. І тої ж миті я відчув тупий удар у спину нижче лопатки.

Я наліг на жердину, й ніби у відповідь у мені вибухнув божевільний біль. Але я не мав права зупинятися. Я вів плоскодонку й глухо гарчав крізь намертво зчеплені зуби, а повітря обпалювало мої легені, ніби окріп.

І все-таки мені вдалося ввести човен в устя струмка — я зрозумів це, коли гілля зігнутих над водою верб почало торкатися до мого обличчя. Я жадібно хапав повітря ротом, а всередині — я відчував це — струменіла гаряча кров, цілі ріки крові, заповнюючи все тіло важкою, немов розплавлений свинець, масою. Але я не міг зупинятися, я повинен був відвезти Мілдред якнайдалі від мисливського будиночка.

Жердина в моїх руках стала важкою, наче мармурова колона. Я піднімав її з води й знову опускав із приглушеним стогоном. Далі. Ще далі…

Світ навколо розгойдувався і пульсував. Якоїсь миті я не втримав жердину, й вона вислизнула з моїх рук. І тоді я осів на дно човна. Всі мої сили висмоктав туман, а тепер він, густий і білястий, не давав мені зітхнути. Я поворухнувся — й човен захитався.

Дивовижна сила перекидала мене горілиць, але чомусь я не міг лягти й простягтися, як того запекло вимагало моє тіло. Щось заважало, завдаючи нестерпного болю.

І тільки за деякий час я зрозумів відразу дві речі.

У спині в мене стирчить важка далекобійна стріла. І це означає, що зі мною все скінчено.

Безладно замиготіли впереміш світло й тіні. З нескінченної далечіні долетів тремтячий дитячий голосок. Звідки він, із якої вічності?…Я вже не усвідомлював, де я. Моє тіло пронизував холод, повітря закінчувалося, а разом із ним висихало життя.

Але мене це більше не тривожило. Дивовижна легкість опанувала мою душу. Там, у височині, у розриві білястої імли, відкрилося безкрає зоряне небо. І мій погляд був прикутий до самотньої зірки, що сяяла на чорному оксамиті пітьми. Вона була така далека — недосяжна й невимовно прекрасна. Зірка віддалялася, спливала в морок, дедалі меншала і ось — остаточно згасла…

Розділ З

Гай

Березень 1135 року.

У ізгоїв нема вибору. Доводиться братися за будь-яку роботу, не думаючи про гідність. І коли я домовився з льєжськими євреями доставити їхню поклажу із Фландрії в Східну Англію, мені було запропоновано мізерну платню — тому що наймачі чудово знали: мають справу з людиною поза законом. Однак їм був потрібен досвідчений воїн, а мені було потрібно якнайшвидше полишити цю країну, де пси Генріха Боклерка буквально наступали мені на п’яти. Я повинен був супроводити їхній вантаж до порту Хунстантон у Норфолку, й попри те, що був зовсім злиденний, радів із самої можливості відпливти за море, збити зі сліду тих, хто полював на мене.

Однак у Хунстантоні купці зненацька відмовилися заплатити мені навіть ті гроші, які обіцяли, — заявили, мовляв, я мушу дякувати їм уже за те, що не виказали владі розшукуваного Гая де Шампера.

Але не на того напали. Я скрутив зо двох товстосумів і надавав їм ляпасів, а в їхнього старійшини забрав гаманця. Скупий завжди платить двічі — хай помізкують про це на дозвіллі. А мені в моєму сповненому злигоднів житті не вперше здобувати собі харч розбоєм.

Поки євреї отямляться та кинуться зі скаргами до влади, я буду вже далеко. Про це я й думав, пришпорюючи свого вороного Моро та прямуючи вздовж берега моря геть від Хунстантона. Мого скакуна не наздогнати жодній із місцевих конячок із волохатими ногами та обвислим черевом.

Я їхав рівним кантером[12] уздовж узбережжя цілу ніч, і ранок застав мене серед дюн біля якогось рибальського поселення. Напевне, тут мала знайтися таверна, де я зміг би перепочити сам і дати спочинок коневі. До того ж, стан мій погіршувався на очах.

Я знав, що зі мною відбувається. Багато християн, які побували в Святій Землі, стали здобиччю цієї хвороби — малярії. Якщо ти одного разу підхопив її, вона не відпустить тебе до кінця днів, і час від часу доведеться переносити її напади. «Три змарновані дні» — так ще називають цю недугу. Вже на кораблі я відчув її наближення. Тепер же все моє тіло ломило, підступала кволість, зуби вицокували від лихоманки. Тільки зусиллям волі мені вдавалося стримувати напад.

Із лихоманкою ми старі вороги й знаємо, чого чекати одне від одного. Тому я тримався, навіть наспівував, зістрибуючи з сідла на подвір’ї вбогої таверни. Лише на коротку мить я дозволив собі розслабитися, припав до чорного, як ніч, боку коня й відчув його знайоме тепло й запах поту.

Мій Моро тримався добре. Промчав понад двадцять миль і лише легко спітнів, боки його рівно підіймалися й опускались. Я лагідно погладив його по зашийку. Вірний друг, найближча мені істота… Скільки ми пережили разом! Я пишався своїм вороним — і не тільки тому, що він був породистий і гарний. З Моро мене пов’язувало щось більше: довіра й взаєморозуміння. Я знав, що він відданий мені й незвичайно розумний, і платив йому турботою та любов’ю. У всьому світі більше не було нікого, кому б я міг довірити себе. Якщо, звичайно, не рахувати жінки, через яку я втратив усе і яка досі мені снилася ночами.

Із дверей з’явився слуга таверни.

— Сере, вам зле?

Видно, ще щось залишалося в мені, втікачеві й вигнанцеві, від шляхетного лицаря, раз хлопчина звернувся до мене так. Хоча вигляд у мене, швидше, як у простого солдата: латаний плащ, груба дублена куртка обшита крицевими бляхами. Зате в мене меч із найкращої дамаської криці та дорогий арбалет при луці сідла. І не в кожного найманця такий кінь. Мій Моро був чистої арабської крові, але не дрібний, як силагви, а справжній високий, сухорлявий хадбан.[13] Я отримав його в подарунок, коли ще був бранцем еміра Балока. Але це довга й смутна історія і я не буду її розповідати. Скажу тільки: Моро мені дістався лише тому, що в мусульман є дивні забобони. Вони вважають, якщо у вороного коня світла мітка в чолі, то це вірна ознака, що він принесе загибель хазяїнові, а якщо ще й білі мітки на ногах — він напевно не раз хвицне й поранить власника. Нісенітниця. Моро зі мною був лагідний, мов ягня. Його спритність і витривалість не раз рятували мене, як тоді, коли я втік від над міру гостинного еміра, так і згодом — у пісках Сирії, на неспокійних шляхах Європи й особливо під час ловів, які розпочали на мене люди спершу Жоффруа Анжуйського, а потім короля Англії.

Звідтоді, сідаючи в сідло, я більше ніколи не користувався шпорами. Хто ж пришпорюватиме друга? На Сході таких коней вважають членами родини, а мій відданий Моро… Часом мені здавалося, що він не говорить тільки тому, що розумні істоти не схильні до пустої балаканини.

Про свого улюбленця я міг говорити годинами. І хоча тої миті слуга таверни висловлював свій захват вороним, я навіть не дозволив йому відвести Моро на стайню. Сам повів коня в повітку, сам обтер, подбав, щоб його поставили в тепле місце й дали корму. Про друга завжди краще подбати самому. Але чого мені це було варто в моєму стані! Виходячи з-під накриття, я хитнувся й не впав лише тому, що сперся обома руками на колоду для водопою. Кілька хвилин не міг розігнутися, лише тупо дивився на своє відображення у воді. Виснажене темне обличчя, провали очей під густими бровами, звисле пасмами довге чорне волосся, понуро обвислі вуса над губою, на щоках триденна щетина. І це я, улюбленець жінок, чепурун, котрий завжди стежив за своїм виглядом, я, лицар Гай де Шампер, нащадок прославленого роду, колись наближений до Єрусалимського короля Бодуена, гроза караванних шляхів Леванту, а пізніше командир загону охоронців римського кардинала й, нарешті, коханий імператриці Матильди. Нині ж просто втомлений, хворий подорожанин, якому вкрай необхідно відпочити. Але потім знову в дорогу, втікати, ховатися…

Я миттю заснув на соломі в кутку таверни, але перед цим устиг попросити хазяїна збудити мене, коли задзвонять до вечерні,[14] але коли прокинувся, тільки-но знайшов у собі сили, щоб підвестися.

— Сере, чогось у вас кепський вигляд, — зауважив хазяїн таверни. — Може, гукнути лікаря?

Мене трусило від лихоманки, й водночас я обливався потом. Однак той, на кого полюють королівські гончаки, не повинен довго залишатися на одному місці. При мені були дві баклаги вина, придбані ще у Фландрії, а добре бургундське — саме те, що потрібно, коли вас б’є пропасниця. Я добряче хильнув, видерся на Моро, а потім розпитав хазяїна, яка дорога веде до найближчого портового міста. Та ледь від’їхав, як повернув коня в зовсім іншому напрямку. Мені траплялося бувати в цих краях, і я вирішив, що найкраще буде заглибитись у фени. Свого часу тут ховалися цілі армії заколотників-саксів, а вже самотньому подорожанинові й зовсім не важко буде загубитися.

У крихітному селищі я найняв проводиря, що взявся супроводити мене до садиби Незербі поблизу Тетфорда. Там, мабуть, дотепер живе моя сестра Ригіна, й хоча ми давно з нею не бачилися, я міг би сміливо поставити голову проти дірявого пенні, що вона не відмовиться мені допомогти. Я й вона — єдині, хто лишився з роду де Шамперів.

Сестра, крім того, була своячкою графа Норфолка. Одного разу я врятував життя цьому хлопцеві — в той час, коли він ще носив плаща тамплієра й не помишляв стати англійським графом. А коли досяг влади, на відміну від багатьох, кого я знав, пам’ятав вчинене йому добро. Мені вже доводилося користуватись його допомогою, але навряд чи він побажає ризикнути всім, що має, заради особистого ворога короля Генріха. Одне безперечно — Едгар Норфолкський досить багатий, щоб не спокуситися нагородою, призначеною за мою голову…

Але зараз головне — триматися подалі від узбережжя, зникнути в фенах, заплутати сліди. А надалі… Господь не обділить мене своєю милістю.

Якщо вам доводилося чути розповіді про Єрусалимське королівство, про святі місця й могутні цитаделі хрестоносців, то напевно оповідач змовчав про тамтешню трикляту спеку, про дороги, де нема жодного деревця чи клаптика затінку, про муки спраги, настільки сильні, що тріскаються губи, а язик прилипає до гортані. Все це потрібно відчути на власній шкірі, й тоді край, де плеса червоніють під сонцем на заході, вода хлюпає під копитами коня й скрізь гойдається очерет, здасться вам сущим раєм.

Тому, попри напади пропасниці, яка стрясала моє тіло, я посміхався, час від часу ковтаючи з баклаги, та скеровував коня вслід проводиреві, що прокладав дорогу в очереті.

— Агов, ти! — гукнув я до селянина. — Чи зможеш вести мене, коли смеркне?

— Як скажете, пане.

Ти диви, яка повага… Мені доводилося чути, що люди цих болотяних країв промишляють не тільки контрабандою, але й розбоєм. І цей хлопець з вигляду не надто вселяє довіру, а я зовсім кволий. І хоча при мені мої меч і арбалет…

Так, саме арбалет міг і лякати провідника, й будити його жадібність. Це зовсім особлива зброя — б’є вона значно далі й потужніше, ніж лук, арбалетні болти[15] наносять такі страшні рани, що сам Папа визнав цю зброю нелюдською і наклав на неї заборону. Від цього в Європі арбалети стали ще популярніші, а ціни на них злетіли до небес.

І зрозуміло, провідник не міг не помічати, що діється зі мною. Мене б’є жорстокий дрож, я загортаюся в накидку й водночас обливаюся потом. Поки що я тримаюся в своєму сідлі з високими на арабський манір луками, а Моро слухняно йде, підкоряючись тільки рухам корпусу й колін, та незабаром і на це в мене може не вистачити сили.

Часом я поринав у видіння, подібні до снів наяву. Тому й не помітив, як сіло сонце й у сутінках почав густішати туман. Часом вдалині миготіли ледь помітні вогники селищ. Ми рухалися гаттю, майже цілком схованою під поверхню води, і я дивувався, як це мій проводир знаходить дорогу.

— Сере, видно, вам зовсім зле, — долинув до мене крізь гул у голові голос провідника.

— Нічого серйозного, приятелю. Трохи спекотно.

Він похмуро поглядав на мене з-під своїх патлів, кутаючись у хутро від нічної вогкості. Запала цілковита пітьма, десь протягло кричала сова. Чвякала твань під копитами, шелестів очерет. Мій проводир крізь завісу туману здавався примарою, але ця примара, як і раніше, впевнено просувалася вперед.

Якоїсь миті я впав у нетяму. Отямився й… почав співати півголосом — одну з пісеньок, які виспівували хрестоносці, перекладаючи на свій лад вірші арабського поета:

Довго я тішивсь в солодкім незнанні

Пишався удачею й статком чималим.

Довго я тішивсь. Мене всі любили,

І всі бажання мої здійснялись…

Кумедно співати, коли задихаєшся й трусишся, а голова йде обертом так, що насилу втримуєшся в сідлі. І я співав далі — вже на повний голос:

Довго я тішивсь. Життя посміхалось!

Та все минуло. Що ж там зосталось?

— Заради Пречистої Діви, сере! — перервав мій спів переляканий вигук проводиря. — Мовчіть! Чого доброго, наполохаєте душі потопельників. Або феї збіжаться на ваш голос і заведуть нас у трясовину…

— Та ти боїшся, хлопче, чи що? Невже в околиці нема жодної християнської обителі й попи дотепер не розігнали болотяної погані?

— Ми у фенах, — буркнув на це провідник.

— Тоді, хлопче, тобі варто боятися тільки одного: щоб ти не зробив якої-небудь дурниці, а я не розгнівався на тебе.

Було незатишно, я намагався підбадьорити себе. Адже я слабшав, як дитя, навколо не було, крім нас, живої душі, а в цього кошлатого цілком могла виникнути очманіла думка вбити й пограбувати недужого подорожанина. Якби цей дурило, до того ж, знав яку винагороду призначено за голову людини, котру Генріх Боклерк оголосив своїм ворогом!

Уявлення не маю, як довго ми їхали. Я промерз до кісток, зуби в мене цокотіли. Поводи випали з моїх рук, і Моро відчув це, сам ішов за провідником, сердито пирхаючи, коли оступався з гаті. Час від часу провідник озирався й починав запевняти мене, що ось-ось буде якийсь монастирський притулок, де мені нададуть допомогу.

Нарешті я відчув, що ми зупинилися й провідник допомагає мені спішитися. Я в напівмаренні озирнувся — ніякого притулку не було й близько.

— Забери руки! — пробурмотів я. — Чого це ти лапаєш мене, як дівку?

Я похитнувся, але встояв на ногах, та коли він брутально штовхнув мене в плече, звалився горілиць. Потім він схилився наді мною, а я відшукав ніж при поясі й завдав різкого удару.

На жаль, цей удар тільки мені самому здався різким. Кошлатий хлопець легко вибив зброю в мене з рук і продовжував свою справу.

Ще один ніж був у мене за поясом ззаду, й ще — за халявою чобота. Але сили, щоб скористатися ними, в мене вже не було. Я нерухомо лежав, дивлячись, як провідник обнишпорює мене та зрізує гаманця, позиченого в старшого з купців. Заволодів ним, із задоволенням підкинув на руці важку торбинку.

Мені не було шкода цих грошей. Цієї миті я нічого не відчував, крім цілковитої байдужості. Навіть не цікавило, як він мене вб’є.

Але він залишив мені життя.

— Нехай тебе затягнуть болотяні чорти, сере бурлако. Здихай від своєї пропасниці, а на мені гріха не буде. Але коня твого я прихоплю. Уже ж на ринку в Різингу мені за нього фунтів із двадцять дадуть, не менше.

Цей сільський дурень боявся, якщо почав говорити сам із собою. І напевне, уявлення не мав, що таке двадцять фунтів, тим більше, що такий кінь коштує втричі дорожче. А головне, він прикро помилявся, думаючи, що Моро дозволить себе повести.

Коли ж цей грабіжник поткнувся до мого скакуна, Моро позадкував, пирхаючи та не дозволяючи взяти себе за повід. При цьому він притис вуха й вискалився, всім своїм виглядом показуючи, що не довіряє незнайомцеві. Але довговолосий житель фенів і досі на щось сподівався, бурмотів лагідні слова, прицмокував.

Я не бачив, що відбулося далі, — мій проводир раптом закричав не своїм голосом і почав сипати лайкою, а Моро заіржав, і його іржання нагадувало регіт. Далі були тупіт, хлюпання води й нова лайка.

На цьому я провалився в забуття, знаючи, що Моро зуміє постояти за нас обох.

Скільки я пролежав без тями, невідомо. Часом я ніби прокидався й бачив каламутне світло, потім усе знову заволікав морок. Я марив, розжарені скелі й піски Сирії знову обступали мене. Потім чувся спів янгольських голосів, і суха стареча долоня самого отця Гонорія лягала на моє чоло. «Відпускаю гріхи твої, — вимовляв деренчливий голос його святості. — Йди та більше не гріши».

О, це була година мого відродження! Я знову був лицарем, знову міг жити з честю. Але, мабуть, я не був народжений для подібного життя. Тому що з такою працею домігся пробачення й незабаром знову примудрився стати ізгоєм — через рудокосу жінку, в якої найгордовитіші очі в цілому світі. Через її губи, білу ніжну шкіру, незрівнянні півкулі її грудей…

Які це були ночі! Ще не народився трубадур, який був би в змозі оспівати їх. Я пізнав любов найнезвичайнішої дами всього християнського світу, що була одночасно імператрицею, принцесою, графинею й спадкоємицею престолу…

— Тильдо…

Тільки я мав право називати її так. Тільки мені назустріч відкривалися її палкі вуста. Родовитий чоловік не зумів домогтися її любові, а ми з нею любили одне одного, поки шпигуни графа Анжу не вистежили нас, і якби не легкі ноги мого Моро… Уже й не знаю, яку страту винайшов би для мене той, кого всі називали Жоффруа Гарним, але якого принизив я, вічний ізгой.

Моя Тильда… Я божеволів від тривоги за неї. Мене розшукували в Анжу, у Нормандії та Англії, а я в цей час був зовсім поруч і будь-якої миті готовий прийти до неї на поміч, навіть жертвуючи собою.

Але Тильда вистояла — сама, без моєї допомоги, і вже набагато пізніше до мене дійшла чутка, що вона народила бастарда… Я не знав, чи жива моя дитина, а чи вмерла невдовзі по народженні — казали й таке. Як би там не було, але моя кохана помирилася з чоловіком і тепер народила йому синів, а мені залишалося тільки одне — ховатися, тому що король Генріх заприсягся на Біблії, що рано чи пізно кине мою голову до зятевих ніг.

Щоправда, в цьому він поки не надто досяг успіху. Бог був на моєму боці, і як би не складалися обставини, я не втрачав надії.

Бог був на моєму боці — в цьому я переконався, коли отямився. В очеретах гомоніли птахи, шелестіло листя, чувся плюскіт води. Небо у височині ніжно світлішало.

Скільки ж пролежав я в нестямі? Кілька годин? Кілька днів? Раптом до мене долинуло побрязкування вудил.

— Моро!

Кінь підійшов упритул до мене, і я відчув на обличчі його подих, а потім м’який дотик губів.

Я простяг неслухняну руку, намагаючись його погладити, але він уже підняв гарну широколобу голову з білою міткою, пирхнув і струснув гривою. Звідти, де я лежав, кінь здавався величезним і прекрасним.

Мій друг і брат. Той, хто ніколи не зрадить, ніколи не покине.

Трохи згодом, коли мені вдалося сісти й огледітися, я зрозумів, що опинився на острівці, густо зарослому верболозом. Навколо блищали на сонці плеса, де-не-де темніли купи дерев, а за ними до самого обрію тяглися пустища фенів. Ніде й натяку на житло.

Куди ж завів мене цей бісів проводир? Єдине, що я знав напевно — це те, що перебуваю в Англії та що живий. А це саме по собі варте було того, щоб подякувати Богові.

Після нападу малярії сили повертаються доволі швидко — якщо, звичайно, подбати про себе. Днів зо два я тільки цим і займався: добув вогонь, розвів багаття, обсушився, ловив в’юнів і бив качок, підкріплювався та відсиплявся на купі сухого очерету, загортаючись у плащ.

Моро також тішило моє повернення зі світу видінь — він ходив за мною по п’ятах і тривожився, коли я залишав острівець, щоб роздобути їжу. Я був безмежно вдячний моєму скакунові — він не тільки відігнав грабіжника, але й зберіг моє майно: меч, арбалет і вміст сідельних сумок, у тому числі й обидві баклаги. А гаряче вино — найкращі ліки в таких обставинах.

Незабаром я вже був готовий вирушити. Але куди податися? Не сидіти ж мені на цьому клаптику суші до другого пришестя…

І ось я помолився Богу, порадився з конем і одного разу ввечері рушив на захід просто через найближче плесо. Я переконався, що воно неглибоке, й незабаром ми вибралися на досить сухе місце та відшукали гать.

Однак виявилося, що радіти ще рано. За півмилі гать зникла під стоячою водою, і нам довелося шукати стежки, петляючи в хащі. Так тривало, поки остаточно не смеркло.

До чого ж мені не хотілося знову ночувати серед боліт, та й звук людського голосу я майже забув. Ми з Моро продиралися крізь якісь нескінченні зарості, перебиралися через швидкі струмки доти, поки я не зрозумів, що ми остаточно заблукали й кружляємо бездоріжжям. До того ж, упав туман і заволік околиці щільним сірим запиналом.

І тут я зрозумів свою помилку. Із самого початку мені слід було покластися на чуття коня й надати йому змогу самому вибирати дорогу. Я відпустив поводи, й Моро рушив уперед — спочатку невпевнено, зупиняючись і втягуючи чутливими ніздрями нічне повітря, а потім дедалі жвавіше.

Зненацька Моро став, як укопаний, підвів голову й нашорошив вуха.

— Що там, друже?

Кінь струснув головою, дзвякнув удилами, але залишився на місці. Я нічого не бачив, у мороці. Стовбури, що виступали з темряви, огортали пасма туману, десь поблизу неголосно дзюрчала вода. Пахло збаламученою копитами Моро болотяною тванню.

І тут я розрізнив якийсь невиразний звук. Я завмер, напружено прислухаючись. Звук пролунав знову — і мені здалося, що він схожий на жалібний дитячий плач. Так плачуть покинуті діти. Звідки тут узятися дитині, у цій дикій глушині?

У мене волосся заворушилися, коли я пригадав розповіді про погань, душі потопельників і злісних потвор, які приймають людську подобу. Чи не баньши[16] це часом? Можна не боятися розбійників і ловців короля Генріха, але коли зіштовхуєшся з поганню..

Але три тисячі друзок Святого Хреста! Хіба я не був лицарем і християнином, хіба не боровся в Святій Землі й не обмивав стопи у водах Йордану!? Чи ж мені боятися тварюк, які зникають при світлі сонця?

Моро, як і раніше, тримався сторожко. Я погладив його по зашийку.

— Що, друже, не подобається тобі це пхикання? Вперед, ми ж із тобою воїни!

І все-таки я перехрестився.

— Fiat voluntas tua!..[17]

Ми рушили берегом неширокої протоки, над якою низько схилялися верби. Надривний дитячий плач лунав дедалі ближче. Ні, це не баньши… це схоже… це схоже на звичайнісінький дитячий плач. В іншому місці й за інших обставин я б на нього й уваги не звернув.

Зненацька Моро заспокоївся, видно, вирішив, що небезпеки немає. Однак я ніяк не міг виявити джерело звуку й зрештою спішився та зачаївся за зрослими стовбурами двох величезних верб.

Моро пирхнув, і я обійняв його рукою за морду. Зовсім поруч, як і раніше, відчайдушно та гірко плакала дитина, але в тумані я нічого не міг розгледіти. Через це все, що відбувалося, здавалось нереальним.

Раптом туман розступився, і в хисткому сіро-зеленому сяйві молодика переді мною постала найбільш дивна картина з тих, які тільки доводилося бачити.

Вузьким руслом протоки повільно рухався човен, а на його носі стояло крихітне біляве дівчатко, заливаючись слізьми. Саме цей плач розносився над околицями.

Самотнє дитя серед ночі, в глухому небезпечному місці! Але чи самотнє?

Я напружено вдивлявся в темну масу біля ніг дитини, поки не розгледів, що це лежить доросла людина, притому чоловік. Його неприродна поза здалася мені дивною. Раптом я зрозумів, що ця людина мертва або без тями. Його голова була неприродно закинута. Щойно я вийшов з криївки, дівчинка відразу замовкла, і далі здригаючись від плачу. Я ввійшов у воду, дотягся до борту човна й підвів його до берега. Чоловік у човні не поворухнувся. Я торкнув його за плече, й коли тіло перехилилося на бік, побачив стрілу, що стирчала з його спини.

Хто він — охоронець, викрадач, місцевий селянин, який став жертвою розбою? Зважаючи на одяг — швидше воїн, аніж селянин чи городянин.

— Візьми мене! — раптом промовив дитячий голос.

Дівчинка простягла до мене обидві руки, а в її тоні пролунали наказові нотки. Я скорився. Маленька тепла грудочка довірливо притулилася до мене, щось белькочучи. Я прислухався. Вона намагалася сказати, що їй зовсім не сподобалося кататися на човні вночі.

— Важко не погодитися з тобою, дитино.

Я ще стояв у воді, тримаючи дитину однією рукою, а другою не дозволяючи човну спливти за течією. Я опустив долоню й обережно доторкнувся до холодного обличчя небіжчика, провів по ньому й закрив йому очі. Потім вийшов на берег, посадив дівчинку на сухий мох і постарався закріпити біля коріння верби човна з мерцем. Як тільки я впорався з човном, вона відразу виявилася поруч і вчепилась у мою руку.

— Ти не підеш? Тут погано, ти не залишиш мене тут.

— Не залишу. Адже ти не ельф, а фени не місце для маленьких дівчаток, особливо вночі. Але як ти сюди потрапила?

Вона мовчала, переступаючи з ноги на ногу. Я перевів погляд на тіло в човні. Суто випадково я став свідком якоїсь трагедії. З того, як це дитя вимовляло слова, я зрозумів, що воно з саксів, але зовсім не з простих. Її платтячко зі світлого сукна було прикрашене чудовою вишивкою, але це платтячко не рятувало малу від холоду й вогкості.

Я скинув із себе плаща, загорнув дівчинку, взяв на руки й ступнув до коня. Вона побачила Моро й пожвавилася.

— Конячка! Конячка з цяткою!

Дівчинка завовтузилася в мене на руках і потяглася, намагаючись погладити коня. Сльози на її очах миттю висохли.

У мене не було ніякого досвіду в поводженні з такими крихітками. Але з чогось потрібно було почати, і я запитав:

— Розповіси про себе?

Замість відповіді дівчинка закусила губу.

Тоді я спробував інакше:

— Ти хто?

— Мілдред. Я спала, а мене повезли кататися в човні…

Ось тепер вона заговорила сама. Я непогано знав саксонську, але не все міг зрозуміти в дитячому белькотінні. З’ясувалося, що дівчинка хоче до тата й мами, але не проти того, щоб іще трішки побути й біля коня, бо він їй дуже подобається. Моро спробував її обнюхати, й дівчинка захоплено захихотіла. А потім раптом звеліла відвезти її додому… Здається, вона згадала про якусь вежу.

Так чи інакше, але залишатися на місці не мало сенсу. Куди ж тепер податися?

Я посадив дівчинку в сідло, а сам обережно пішов поруч, ведучи коня за вуздечку. Найрозумніше було рухатися проти течії протоки, якою принесло човна. Можливо, я виявлюся там, звідки викрали цю дитину.

Дівчинка незабаром заснула, припавши до шиї Моро. Я обережно притримував її, щоб не сповзла, зворушений дитячою довірливістю та щиросердністю. Блаженне, безтурботне дитинство! Скільки ж ми втрачаємо на шляхах життя, де холодний розум і підозріливість навчають нас дорослої мудрості…

Ситуація, однак, була зовсім не тією, щоб вдаватися до філософських міркувань. Зважаючи на труп у човні, я мусив бути готовим до всього. Тому звів тятиву арбалета й зарядив його важким болтом.

І незабаром Моро підтвердив мої побоювання. Він знову раз і ще раз підняв голову, втягуючи в себе повітря та форкаючи. За десяток кроків і мені почали ввижатись у імлистих сутінках якісь червонясті відблиски.

Під ногами зачвякала твань, стежка зникла. А ще за хвилину я переконався в тім, що коли матиму намір потрапити туди, де мерехтіло світло, рухатися мушу просто по воді.

Я сів на коня, пригорнув до себе сонну дівчинку та, рухаючи самими поводами, послав Моро в плесо. Кінь відразу ж поринув по черево й побрів, розсікаючи чорну гладінь. Попереду дедалі яскравішали відблиски вогню, я вже відчував запах диму й розрізняв віддалений гул голосів.

Моро, обтрушуючись, вибрався на сушу. Але тепер я не поспішав. Заграва попереду викликала в мене дедалі більшу тривогу. Я міг розрізнити за запахом дим вогнища, рибальське багаття чи їдку гіркоту пожежі. Там, за деревами, палахкотіла пожежа. Часом, коли полум’я спалахувало особливо яскраво, на тлі неба виразно вимальовувалися силуети дерев, а потім усе знову поринало в пітьму.

Я спішився й обережно вклав сонну дівчинку там, де було сухіше.

— Стережи! — звелів я Моро.

Потім надяг і застібнув під горлом шолом, перевірив перев’яз із мечем і взяв арбалет. Ідучи, озирнувся.

Моро стояв нерухомо — над крихітною грудочкою, загорнутою в мій плащ. Шия коня була вигнута, голова високо піднята. У цій позі проглядала тривога, і я також відчув хвилювання, бо вже виразно розрізняв крики, лайку, чийсь регіт.

Ніщо не змушувало мене йти туди, але вже, видно, судилося Гаю де Шамперу самому нариватися на неприємності. Я завжди був безтурботний і любив несподіванки. Це все одно, що зіграти в кості з долею. І я б однаково не вгамувався, поки не з’ясував би, у чому тут справа.

Завіса туману ненадовго розірвалася, і я побачив, що стою на березі озера, котре, немов широкий фортечний рів, оточує чималий острів. Пожежа бушувала на віддаленому боці того острова.

Я ступив у воду й зрозумів, що тут доволі глибоко й дно озера вкрите грубим шаром намулу. Тому я підняв арбалет вище, відштовхнувся від дна й поплив. Плавати зі зброєю та в повному спорядженні вміє будь-який воїн, котрий хоч трохи себе поважає, тож незабаром я досяг берега.

І відразу натрапив на труп. Другий за цю ніч.

Обережно розсовуючи колюче гілля чагарнику, я почав пробиратися туди, де ревло полум’я та лунали крики.

Знову труп. І ще один — повис на розрослих гілках болотяної берези.

Схоже, в фенах уміють повеселитися в такі глухі ночі. Ну, що ж, раз уже я дав себе втягти в цю історію, подивимося — чи не взяти й мені участь у цих веселощах. Я й далі просувався підліском, намагаючись рухатися якомога тихіше, а коли під ногою хруснула гілка, застиг нерухомо.

Але ті, чиї голоси я вже розрізняв, не чекали гостей на своїй вечірці. Хтось із них запально вигукнув:

— А тепер твоя черга, Джоне. Та не метушися, телепню, тут на всіх вистачить!

У відповідь гримнув дружний регіт.

Я обережно розсунув гілля.

Полум’я охопило покрівлю чималої будівлі, дрібні язички вогню перебігали по колодах стін. У багряному світлі пожежі я побачив близько дюжини людей, досить дивних з вигляду. Всі вони були в насунутих на обличчя гостроверхих каптурах із прорізами для очей і рота й трималися групками по два-три чоловіки. Одна така пара стояла неподалік — їхні спини заступали від мене те, що викликало в них нестримні веселощі.

Я трохи перемістився — й відразу помітив ще двох, які тримали бранця. Той стояв на колінах із заломленими за спину руками, його напівголе тіло вкривали незліченні криваві рани, обличчя також було в крові й страшно розпухло від побоїв.

І попри це я впізнав бранця — хоча спочатку й не повірив своїм очам. Цьому хлопцеві раніше нечувано таланило, почесті й нагороди бігли за ним самі. Лицар ордена Храму, шериф Денло, королівський зять і, нарешті, правитель краю, гордий граф Норфолк. Мій давній знайомий Едгар Армстронг постав переді мною саме тоді, коли я найменше очікував його побачити.

Саме в цей час один із тих, що стояли спиною до мене, відхилився вбік, і я побачив, що ж так тішило цих мерзотників. На землі перед спаленим будинком ґвалтували жінку. Пелену її сукні було напнуто їй на голову, як мішок, і зав’язано вузлом. Довгі білі ноги розведено в боки, двоє розбійників у масках притискали їх до землі, ніби розпинаючи, а третій конвульсивно рухався на ній.

Нарешті він закректав і під схвальні вигуки глядачів почав підводитися, натягаючи штани.

— Готово, — посміюючись, мовив він. — Хто наступний? Може ти, Х’ю?

— На жаль, у мене ніколи не стояло на спільний смітник, — сказав один із тих, що тримали Едгара. — Зате Найал, дивлюся, вже саме розпалився. Іди ж на неї, приятелю. Топчи її, топчи!

Я затамував подих. Не скажу, щоб і раніше мені не доводилося бачити таке. Але там, де це траплялося, точилась війна. Тут же, в країні, де панували мир і спокій, ця картина здавалася немислимою. І якщо ще мить тому я вагався, чи встрявати в бійку з такою кількістю озброєних до зубів молодчиків, то тепер я просто вибирав, із кого почати.

Я ще раз перелічив людей у масках, прикинув, яку варто зайняти позицію, щоб не виявитися в кільці. На моєму боці раптовість. Вони не очікують нападу й почуваються господарями становища.

Тепер — Едгар. Я пильно вдивився в його обличчя, оцінюючи, чи зможе він приєднатися до мене, якщо я його звільню. Цей хлопець славився в Єрусалимі як непоганий воїн і пройшов вишкіл у прецепторіях тамплієрів. Якщо все зробити швидко, я буду вже не сам проти дюжини.

Зловтішний сміх одного з негідників, який стояв до мене спиною в яскраво-жовтогарячій накидці, — дзвінкий, хлоп’ячий, майже жіночий, — остаточно розлютив мене. Але я постарався не піддатися люті. Обережно наготував ножі й приклав до плеча арбалет. З такої відстані й навиліт може пробити — це останнє, про що я подумав, починаючи. За ціль обрав одного з тих, що тримали Едгара. Сухо клацнуло — і його відкинуло назад. Падаючи, він майже перекинув бранця. Але я вже метав ножі — один у найбільшого з бандитів, другий у того, хто перший визначив, звідки напад і, ох, як вдало розвернувся до мене всім корпусом. Тримай же!

Усе це сталося так швидко, що ті двоє, які стояли до мене спиною, не встигли зрозуміти, що відбувається, а я вже був біля них із занесеним мечем у руці. Хлопчиська в яскравій накидці я просто відкинув стусаном, а другому одним змахом перерізав горло до шийних хребців. Потім, прикриваючись ним як щитом, я метнув третього ножа в постать у каптурі, що наближалася, й штовхнув обм’якле тіло комусь під ноги.

Наступної миті я кинувся туди, де підводилися з землі ті, що тримали жінку. На Едгара я навіть не глянув — сам упорається. Я ж рубонув одного з тих, що піднімалися, ударом ноги відкинув другого, розвернувся, зніс голову ґвалтівникові, який не встиг навіть прикрити сором.

Я встиг розвернутися й затулив собою жінку. Очікував нової атаки, але ці дурні ще й не отямилися, так що мені знову першому довелося йти на них. Кутиком ока я встиг помітити, що Едгар якимось невідомим прийомом перекинув через себе того, хто заламував йому руку, але, видно, відразу не встиг добити, й вони зчепилися. Більше я не дивився, відбивав чиїсь удари. Не воїни, це я зрозумів, але й не зовсім недотепи. Погано, що їх багато. Я відбився від одного, відразу брикнув іншого, який нападав збоку. Невдало, той повалився на жінку, що намагалась підвестися. Дідько забирай! Але я відбивався від нового випаду, штрикнув знизу. Рука відчула опір ворожої плоті, а душа — кураж бою, майже веселощі. Тепер жінка була позад мене, а я застиг, очікуючи нову атаку. Але ці дурні ще не отямилися. Довелося самому атакувати їх.

— Босеан! — клич хрестоносців звично зірвався з моїх вуст, і розбійник, що кинувся був на мене, раптом заголосив і метнувся геть.

Ну, не гнатися ж за ним, зрештою? Я відступив назад і носком чобота скинув з тіла жінки негідника, що впав. Рвонув його за комір до себе, але поруч уже чулися кроки, й мені нічого не лишалось, як ще одним стусаном послати цю тварюку в двері будинку, що палав.

Я стрімко озирнувся — і мій меч одночасно прийняв на себе удари трьох клинків. Ці хлопці й справді не воїни — покладаються на силу, а не на вміння. Я зробив кілька помилкових випадів, ухилився, і знову відчув, як мій меч зачепив живу плоть, але відразу перехопив чиюсь руку й налобником шолома із силою вдарив у вискалену пику, а коли супротивник обм’як, відіпхнув його від себе. І нарешті хоч один із нападників виявився гідним супротивником. А я вже був вирішив, що ці «чорні каптури» здатні воювати лише юрбою. Цей хлопець з нальоту завдав такого удару, що мою праву руку врятував тільки наручень із бичачої шкіри, засіяний бляхами. Біль, однак, прострелив усі м’язи до плеча, і я чортихнувся, перекинув меча в лівицю — для мене майже несуттєво, якою рубати, — й коротким хльостким рухом увігнав вістря клинка просто в діру каптура, що позначала рот, повернув і рвонув до себе.

Я й не дивився, як він осідає, бо той мерзотник, якого я відправив у вогонь, саме з криками вивалився звідтіля й довелося насадити його на вістря, як жука на шпильку.

Ну, хто там іще?

Але мене більше не чіпали. Зате Едгар позичив чийогось меча й бився з нелюдською люттю — напівголий і скривавлений, немов щойно з пекла.

— Босеан!!!

Ну, це вже я його розохотив.

Зненацька з флангу з мечем напереваги до нього з вереском кинувся той самий хлопчисько в жовтогарячій накидці. Едгар ледь устиг відбити удар супротивника й пірнути під меч хлопчиська. Але при цьому завдав «жовтогарячому» такого удару головою, що той випустив меча й сторчголов покотився схилом.

Я вирішив, що з ним скінчено, але ні — «жовтогарячий» почав підводитися. Я ступнув до нього, але послизнувся на змоклій від крові траві, й поки намагався втримати рівновагу, «жовтогарячого» уже тяг до берега один із «чорних каптурів». Унизу він пожбурив хлопчиська в човен і з ходу відіпхнув його від берега.

Цієї миті в будинку звалилися крокви. Сніп іскор здійнявся на добру сотню футів до небес і освітив усе навколо. Коли я знову глянув на човен, він швидко віддалялася в темряву. «Жовтогарячий» понуро сидів, а другий працював жердиною, ніби справжній перевізник.

Але знаєте, що мене вразило тої миті? З-під каптура «жовтогарячого» звисали довгі темні коси!

Але якби він був хоч і тричі жінкою, не гнатися ж мені за ними вплав. Замість цього я кинувся туди, де залишив свій арбалет.

Прокляття! Поки я встигну звести пружину, вони відпливуть. Зате поруч валяється труп, у спині якого стирчить знайоме руків’я. Я вирвав свого ножа, поквапився до берега й останньої миті встиг його метнути.

Засвистіло розсічене повітря, і той, хто орудував жердиною, з криком звалився.

Куди ж це я влучив — адже відстань настільки значна, що ніж був зовсім при кінці льоту?

Так і є — цей хлопець репетував, хапаючись за сідниці. Ну що ж, тепер йому доведеться надовго забути про верхову їзду.

Я оглянувся саме тоді, коли Едгар добив свого. Хряснуло. Я впізнав цей звук розрубаних кісток. Може, Едгар і погарячкував, адже цього треба було взяти живцем, аби допитати. Але й у нього, і в мене спрацювала прищеплена за роки сутичок із сарацинами звичка — вражати тільки на смерть. Та й був Едгар сам не свій, інше його хвилювало. Спотикаючись, спираючись на меч, як на патика, він поквапився туди, де в світлі пожежі, що вже вгасала, стояла його скорчена жінка. Диво, що вона взагалі змогла підвестися, адже не кожна встоїть після того, як її так розіпнули. Іноді й сухожилки рвуться, кістки виламуються. Ця ж підвелася. І ще я помітив, як вона сахнулася від Едгара, що підскочив до неї.

— Тільки не займай! Інакше я вмру.

Я відвів погляд. Навіть на трупи, що валялися там і тут, було легше дивитися, ніж на цих двох. Блукаючи серед повалених «чорних каптурів» я переконався, що навряд чи кому з них знадобиться священик, а заодно підібрав свої метальні ножі й арбалетний болт. На жаль, після всіх моїх мандрів цей болт залишався в мене останнім і поки не доводилося сподіватись на зустріч із майстром — зброярем.

Дивні речі спадали мені на думку. Чи не взяти одну з плоскодонок, які тут залишилися, та чи не почати переслідувати втікачів? Жінка й поранений навряд чи встигли відпливти далеко… Однак я відкинув цю думку. Едгар і та, що була з ним, зовсім знесилені. І не слід забувати про дівчатко, яке я залишив з Моро.

Тільки тепер я й сам відчув утому. Разом заболіли всі м’язи, рука під наручнем налилася болем. Так воно зазвичай і буває після гарячки бою. До мене долинули слова Едгара. Він звертався до своєї жінки, а та півголосом відповідала. Я ще й досі не міг змусити себе наблизитися до них.

Нарешті Едгар залишив жінку.

— Хто б ви не були, сере, — промовив він, підходячи впритул, — але до кінця своїх днів я молитиму за вас Господа і Його Пречисту Матір!

Тепер я міг розгледіти його краще, й те, що постало перед моїми очима, мені дуже не сподобалося. Якщо протягом найближчих двох годин не доставити графа до лікаря, він просто спливе кров’ю.

— Якнайшвидше забираймося, — сказав я. — Вам необхідна допомога. Як ваша дама, вона в змозі їхати?

Жінка почула.

— Я… я зможу. Але…

Вона замовкла, втупилась у морок. І, здається, я знав причину її вагань.

— Вам обом варто сісти в човен, і я доставлю вас туди, куди ви вкажете. Але я хотів би з’ясувати ще дещо: маленька дівчинка й лицар, який віз її в човні, поки не вмер від рани в спині…

— Мілдред жива? Де вона? — в один голос закричали обоє.

— Усе гаразд. Її охороняє друг. Мені потрібно кілька хвилин — і обоє будуть тут.

Я взяв одну з плоскодонок, і подався через озеро туди, де залишив Моро. На мій голос кінь відповів приглушеним іржанням. Дівчинка навіть не прокинулася, коли я вкладав її на носі човна. Я відштовхнувся від берега, й Моро, форкаючи та мотаючи головою, рушив за мною вплав.

Так, сонне, я й передав дитя матері. А коли допомагав жінці з дитиною сісти в човник, відчув, як її б’є страшний дрож. Втім, і Едгару було зовсім зле.

На березі я звелів Едгару сісти в сідло й, рухаючись берегом, вказувати шлях, а сам повів човна протокою. Як не дивно, Моро йшов під графом рівно та спокійно — видно, зрозумів, що вершник знайомий із арабськими кіньми й не користуватиметься батогом або шпорами.

Уже світало, коли з’явилася дерев’яна церква з похилою дзвіницею на березі плеса. Я причалив і витяг човна на берег. Відразу з дверей вистромився скуйовджений спросоння місцевий священик. Однак коли він наблизився й розгледів, кого Бог приніс о такій ранній порі, цей саксонський піп вилаявся так, що будь-який запеклий богохульник проковтнув би язика від заздрощів.

Не марнуючи часу на розпитування, він підхопив дитину й відвів жінку в своє житло, але незабаром повернувся, несучи якісь склянки, корпію, чисте полотно, та кивком звелів нам іти за ним у церкву. Посадив Едгара на лаві біля стіни й запитав — чи зумію я перев’язати графа. Коли я сказав, що досвід маю, знову пішов, посилаючись на те, що тепер повинен надати допомогу леді Гіті.

Так я довідався ім’я коханої Едгара. Ім’я його дружини мені було відоме й раніше. Звістка про одруження лицаря Армстронга з донькою короля Бертрадою Нормандською дійшла до найвіддаленіших куточків Європи. Але, видно, самому графові до серця припала інша.

При світлі масляного світильника я промив численні рубані рани й садна на тілі в Едгара й заходився нишпорити по кутах у пошуках павучих тенет. Ті, кому доводилося битись на Сході, знають — нема кращого засобу, щоб рана не загноїлася. І хоча багато ран дуже кровоточили, серед них не виявилося жодної проникаючої, котра могла б виявитися фатальною.

Тим часом пораненого почало морозити. Його очі скаламутилися, на щоках виступили червоні плями.

— Ви хрестоносець, сере? — нарешті звернувся він до мене. — Я чув клич… І ще мені здається, що в минулому ми зустрічалися.

Я стомлено опустився на підлогу, зняв шолом і відкинув каптур. Волосся впало мені на очі, і я нетерпляче прибрав його тильним боком долоні. А потім, не відповідаючи на запитання графа, узявся розшнуровувати наручень.

Побачив, як стемніла й розпухла рука біля зап’ястя, й присвиснув. Однак рука рухалася, і схоже, я відскіпався сильним забиттям, кістка була ціла. Едгар безмовно спостерігав за мною, і я подумав — тепер уже не важливо, чи впізнає він мене. Якщо впізнає, постарається швидше вислати з графства. Обов’язок і становище зобов’язують його до цього. Найкраще, що він зможе зробити, — не сповіщати гончаків Генріха про мою особу.

Зненацька граф схилився до мене.

— Ви Гі д’Орнейль?

Я опустив повіки.

— Під цим ім’ям мене знали в Єрусалимському королівстві. Але у володіннях короля Генріха я відомий під іншим.

Наші погляди зустрілися. Пасма мокрого волосся закрили очі Едгара. І я нічого не міг у них прочитати. Раптом він ледь помітно посміхнувся й опустив руку на моє плече.

— Зберігай тебе Господь, родичу.

Ну, що ж, у всякому разі тепер він не віддасть мене людям Генріха.

Я запитав, що сталося з моєю сестрою, і Едгар пробурмотів, ніби крізь сон, що Ріган — ім’я сестри він вимовляв на місцевий лад, — давно виїхала в Шропшир і стала черницею. Це мене нітрохи не здивувало — Ригіна й замолоду частенько говорила про те, що має намір відійти від суєти.

Але подробиць я не випитував — Едгару було не до того. Натомість я сам повідав графу, як серед ночі виявив у фенах човна з малям і переконався, що її супутник мертвий.

Едгар опустив голову й пробурмотів, що звелить розшукати тіло цього лицаря — його звали Ральфом де Бріяром — і поховати по-християнськи.

Після цього зависла тяжка мовчанка. Граф ніби намагався відгородитися від усього, що його оточувало, щоб залишитися наодинці зі своїм болем. Чи варто було тривожити його зараз, та й чи обходить мене те, що йому і його коханій довелося пережити? Я не відчував, що маю право втручатися, і водночас пам’ятав, як ця людина підтримала мене в ту пору, коли я перебував, як мені здавалося, на дні безодні. Тільки після цього я знайшов у собі сили почати життя наново. Доля розпорядилася так, що тепер — моя черга.

Едгар відвернувся до потемнілої стіни, й до мене долинуло здавлене ридання.

— Сере, — почав я, — гадаю, зараз саме час дещо обговорити. Я говорю про цих людей у масках. У вас є припущення, хто міг ховатися під личинами й чию волю вони виконували? Зважаючи з вигляду — це найманці, а значить, напад був зовсім не випадковим.

Я не повинен дати йому поринути в розпач. Що завгодно, тільки не це.

Після болісної паузи Едгар нарешті заговорив. Дійсно, в Норфолку кілька місяців тому з’явилися лиходії, що вирізняються особливою жорстокістю. Їх намагалися схопити, готували їм пастки, але марно. А сьогодні в нього виникли деякі підозри, втім, нічим не підтверджені. Ці мерзотники називали одного зі своїх Х’ю, тобто Х’юго. А в графа був давній недруг, що носив це саме ім’я — Гуго Бігод.

— Не продовжуйте, графе, мені відома ця історія. Гуго Бігод був оголошений вами в Норфолку поза законом. Але його батько, стюард двору Генріха Боклерка, примудрився вимолити прощення синові. Якщо не помиляюся, в Саффолкширі в цієї родини великі земельні володіння.

— Ваша правда. Але клопотався за Бігода не стільки його батько, скільки моя дружина. І тепер Бігод безперешкодно живе в сусідньому графстві, хоча не сміє перетинати кордон, тому що в підвладних мені землях і досі значиться злочинцем. Ця людина злопам’ятна й мстива, але разом із тим не позбавлена здорового глузду, і я не думав, що він здатен зважитися… на настільки-нерозсудливі дії.

У його голосі більше не було сліз, тепер у ньому звучав метал. І це було непогано — гнів повертає сили для боротьби. Але й затуманює розум. Тому я обережно запитав, що має намір почати Едгар, якщо його підозри справдяться. Адже Гуго Бігод — англійський барон, і цього не можна не враховувати. Але й відкритий суд влаштувати неможливо, бо тоді відкриється все, що відбулося на острові.

— Цього не буде, — твердо промовив граф, і його обличчя напружилося. — Я не доводитиму справу до суду. Але якщо виявиться, що й справді Бігод причетний до всього цього, тоді… Катівні ордену Храму надійно вміють зберігати свої таємниці.

Оце то новина! Виявляється, граф Норфолкський не такий і простий, якщо примудряється служити англійському королеві, не пориваючи з тамплієрами.

Я похитнувся, та все-таки повідомив графу, що один із «чорних каптурів» був жінкою. Я запідозрив це з першої хвилини, а потім остаточно переконався, коли вона кинулася втікати на човнику.

Я відвернувся, щоб поправити ґніт у світильнику, коли ж знову глянув на Едгара, мене вразив лютий вираз на його обличчі.

— Якщо це так, — задихався він, — якщо це дійсно вона… Проклятий виплодок пекла!

Наскільки я встиг розібратися в усьому, що відбувалося, в цій історії й справді не обійшлося без Бертради. Дочок Генріха Боклерка серед іншого жіночого племені вирізняла особлива закваска, в якій не останню роль грала незламна воля. Усе залежало від того, на що ця воля була спрямована. Прикладом могла служити моя кохана Матильда, що не здригнулася навіть тоді, коли розкрилася вся історія її стосунків зі мною. Але Бертраду, її зведену сестру, я зовсім не знав. Мені, однак, було відомо про тривалі негаразди в родині графа Норфолка й про те, що Едгар одержав титул завдяки палкій любові принцеси Бертради.

Чи могла ця жінка впокоритися з тим, що обранець зрадив її?

Але одне протестувати й відстоювати свою честь і зовсім інше — зважитися на те, що сталося сьогодні… Невже сестра моєї коханої здатна на кривавий злочин?

Ніколи в моїй присутності Тильда не згадувала про свою позашлюбну сестру. Чи було це пов’язане зі зневагою законних дітей до бастардів? А чи Бертрада й справді нічого не значила в очах імператриці?

В одному я був упевнений: моя кохана не мала родинних почуттів до дружини Едгара.

— Де зараз графиня Норфолкська? — запитав я навпростець.

Мені здалося, що очі Едгара лиховісно блиснули.

— Із самого Різдва вона гостює в абатстві Бері-Сент-Едмундс. Велике місто, постійно нові обличчя. До того ж, графиня дружить із настоятелем, превелебним Ансельмом. Чого не скажеш про мене.

— Ваша дружина, мілорде, як я помічаю, особливо шанує людей, які вам не до вподоби.

— Амінь, — посміхнувся Едгар. — Так повелося з самого початку. Весь цей шлюб був страшною помилкою, і ми обоє давно зрозуміли це. Але таїнство звершилося, й мені нічого не залишалось, як спробувати жити в мирі з дружиною. Я крізь пальці дивився на її відверту непокору, на спроби розпалити проти мене заколот. З провини Бертради загинув мій син Адам — і я переступив через це. Але якщо вона доклала рук до того, що трапилося сьогодні…

Я знову звернувся до нього:

— Якщо ви переконаєтеся в причетності леді Бертради, насамперед варто зберігати холоднокровність. Адже графиня — дочка короля, а що таке ненависть Генріха Бо клерка, я відчув на собі. Вам не вдасться розправитися з графинею, як із пройдисвітом Бігодом, адже гнів короля впаде не тільки на вас, але й на ваших кохану та дитя. Чоловік може вчинити з винною дружиною так, як вважатиме за потрібне: вигнати, побити, замкнути, назавжди зневажити. Але в нього немає права стратити її. Але ж саме це зараз у вас на думці, чи не так?

— Так, — стомлено промовив Едгар. — Якщо підтвердиться, що вона причетна.

Чи ж йому було не знати, що коли графська корона на континенті надає її власникові необмежені права стосовно підданих, то в Англії будь-який лорд — насамперед підданий самого короля.

І Едгара нічого не врятує, якщо він зважиться вийти за межі своєї влади.

Не вдаючись до пояснень, я запитав — чи зможе він впокоритися й залишити все таким, як зараз. Тобто продовжувати жити, повністю ігноруючи дружину.

Едгар похитав головою.

— Це мені над силу. Тоді я остаточно втрачу Гіту.

Дійсно — скільки б ми тут не міркували, залишалася жінка, що постраждала більше за всіх. Їй неможливо пояснити, що потрібно й далі терпіти й упокорюватися.

Ледь стримуючи стогін, Едгар мовив:

— Сам диявол радів, коли нас вінчали з Бертрадою. Ми втрапили в пастку — і я, і Бертрада, й Гіта. І хай допоможе мені Всевишній — я не знаю, як жити далі.

— Сере, млини Господні мелють повільно, але вірно. Хотів би запитати: чи не думали ви спробувати розірвати ваш шлюб із Бертрадою?

Едгар глянув на мене з подивом. Схоже, ця думка не спадала йому. І це зрозуміло. Розлучення було справою немислимо важкою, що потребувала величезних зусиль, невичерпного терпіння й чималих грошей. Бажаючим отримати розлучення доводилося багаторазово звертатися до Святого Престолу, жертвувати, роздавати праворуч і ліворуч хабарі впливовим духовним особам, принижуватися й збирати докази. А у випадку Едгара це на додачу вело за собою королівську немилість і, можливо, втрату титулу. Не кажучи вже про те, що факт розлучення вважався ганьбою для всього роду, до якого належав розлучений.

Я обережно викладав усе це Едгару, побоюючись викликати його гнів. Але він мав тільки схвильований вигляд.

— Мені доводилося чути, що навіть вінценосним особам не завжди вдається домогтися бажаного в таких справах.

— Це так. Але справи про розлучення коронованих осіб найчастіше торкаються питань політики й кордонів між державами. Простим же смертним куди простіше домогтися розірвання шлюбу. Гроші тут грають не останню роль, і не забувайте, що вплив ордену Храму в Римі досить великий.

Схоже, мені вдалося запалити в Едгара іскру надії. Коли людина в такому розпачі, саме й слід дати їй надію. І бачить Бог, я робив це безкорисливо. За моєю душею чимало гріхів, але те, що я зараз хотів допомогти Едгару, було щиро. Тому що я звик платити свої борги, й ніхто ще не називав мене невдячним.

Але перед тим, як попрощатися з графом, мені належало зробити ще дещо.

— Мілорде, чи не дозволите ви мені поговорити з вашою дамою? Я розумію її стан, але мені уявляється, що коли все, про що ми з вами щойно говорили, повідомить їй особа стороння й непричетна, вона швидше зрозуміє та прийме наші думки.

Я змовчав про те, що Едгар зараз для цієї жінки, як би вона до нього не ставилася, — винуватець лиха, що впало на неї. Але його головна провина полягала в тім, що він не зробив жодного по-справжньому твердого кроку, щоб залагодити стосунки зі своїми жінками, І жорстоко скарав себе за це.

— Хай благословлять тебе Господь і Пресвята Діва, родичу.

Двічі він назвав мене так. Для ізгоя подібне поводження дорого коштує.

Місцевий священик не відразу пропустив мене до леді Гіти, повторював, що вона потребує спокою. Схоже, цей піп щиро журився за жінку й не допустив би мене до неї, якими б благими не були мої наміри. Але вже розвиднілося, з туману почали з’являтися перші постаті парафіян його церкви й священик відволікся, відійшов до них, кажучи, що сьогодні служби не буде. Когось із них відіслав у замок Едгара по допомогу, сам залишився, щоб відігнати найцікавіших. По суті, йому було вже не до мене, і я прослизнув без його благословення.

Коли ввійшов, першої миті забув усі слова. Завмер, коли зустрівся з її заціпенілим, моторошним поглядом. Вона якось незручно сиділа на лежанці священика поряд із сонною дівчинкою. Дитя здавалося спокійним, ніби янгол, що різко контрастувало з відбитим на обличчі її матері виразом безнадійної муки. Вона навіть не відразу зреагувала на мою появу. Страшні спогади, здавалося, віднімали в неї останні сили. Їй би заснути… Я розумів, що їй знадобиться зусилля, щоб розслабитися.

Щоб привернути її увагу, я стиха кашлянув.

— Я зважився потривожити вас, міледі, тільки тому, що незабаром їду. Більше я не буду для вас живим нагадуванням про те, що трапилось. Але я хотів би, щоб ви вислухали мене…

Далі я коротенько повідав те, про що ми розмовляли з графом. До мого подиву, жінка цілком байдуже поставилася до моїх слів про можливу причетність графині до подій. І здавалося, не чула мене навіть тоді, коли я заговорив про можливість розлучення Едгара з дружиною й про те, що заради розриву з Бертрадою Едгар готовий втратитися титул і потрапити в опалу.

— Але ви й тільки ви можете підтримати його в цьому, — провадив я. Щось підказувало мені, що леді Гіта не цілком байдужа до моїх слів. — Ви не повинні залишати Едгара. Заради вас він готовий на все. А інакше… Зараз він не зупиниться навіть перед тим, щоб убити Бертраду.

І тут по обличчю жінки ковзнула тінь. Погляд її світлих очей на потемнілому й змарнілому обличчі став важким, ніби криця. Вона подивилася на мене величезними порожніми очима. Можливо, леді Гіта й була красунею, але про це складно було судити зараз. У її обличчі було щось моторошне. Моторошною була й несподівана посмішка, більше схожа на судому.

— Можливо, я погана християнка, але я хочу, щоб винні зазнали кари. Так і передайте графові, — промовила вона.

Я розумів її. Але й перевів подих. Головне, що вона ще чогось бажає. Нехай і бажане помста.

— І вас не лякає, чим це обернеться для вашої дівчинки?

Жінка коротко зітхнула, на мить прикрила обличчя долонею, а потім глянула на мене. Тільки страх за своє дитя міг вивести її з цього стану. Але цим не варто було зловживати. Я вловив момент, коли мертвотний вираз зник з обличчя леді Гіти, й заговорив, волаючи до її розуму:

— Нікому не відомо про те, що відбулося вночі у фенах. Ті, хто знущався з вас, уже понесли кару. А ті, хто вижив, мовчатимуть. І якщо ви знайдете в собі сили, щоб надалі поводитися так, ніби нічого не сталося, — вони програли. Вони зрозуміють, що ви виявилися сильнішою, і їм нічого не вдалося домогтись.

Це були тільки слова. Але щоб послухатися такої ради, потрібні не жіночі сила й мужність. Тому я провадив:

— Немає гріха в тім, щоб оступитися й втрапити в болото. Гріх — залишатися в болоті. Нещастя й удари переслідують нас усе життя, але фатальним стає тільки останній. Усі інші нам вдається пережити. Не можна забувати про це.

У жінки раптом вирвався здавлений стогін.

— Що ви знаєте про удари долі!? Що знаєте про безчестя?

— Кому й знати, як не мені.

І тут я назвав своє ім’я.

Коли людина терпить лихо, їй легшає, якщо поруч виявляється така сама нещасна й гнана людина. Ця жінка знала про мене, й моє ім’я, затавроване ганьбою, сказало їй усе. Вона глибоко зітхнула, її очі розширилися.

— Ви… Ви — ворог королів!

Я змусив себе посміхнутися.

— До ваших послуг, міледі.

Вона простягла руку, і я відчув легке стискання.

— Сере… Я захоплююся вами.

Ну, це вже занадто! Я був зганьблений, вигнаний, моє ім’я було вкрите ганьбою і всі хто впізнавав мене, сахалися, наче від прокаженого. Немовби моє безчестя могло заплямувати і їх. І ось ця принижена, змучена, роздерта жінка намагається підбадьорити мене.

У мене перехопило подих. Я тільки зрозумів, що ця жінка варта того, щоб заради неї ризикувати графською короною. А може, я став зайве сентиментальним?

— Запам’ятайте головне, міледі. Вам треба змусити себе забути про все, що трапилося. Думаю, у вас це вийде. Саме ваше бажання помститися дасть вам сили. І ви повинні пам’ятати, що самі залишилися живі, живий Едгар і ваше дитя не постраждало. Ви всі разом, а це і є надія.

Її губи нарешті здригнулися, риси обличчя пом’якшали й, слава Богу, очі наповнилися слізьми. Тепер нехай виплачеться. Сльози для жінки — велике полегшення.

Я вийшов. Біля церкви ще юрмилися якісь люди, чувся сердитий голос священика, який вимагав, щоб вони розходилися.

Перш за все я рушив до конов’язі. Моро поклав мені голову на плече й голосно зітхнув. Я лагідно поляпав його долонею по шиї.

— Що, брате, неспокійна була нічка? Ну, нічого, незабаром знову в дорогу. Нам із тобою не первина.

Я поки що не уявляв, куди подамся. Ригіни нема в Норфолку, а в цих краях мені більше нема в кого шукати пристановища.

Граф з’явився із церкви тільки тоді, коли із Гронвуда прибули його люди. Їх була безліч. Кінні ратники, погоничі мулів, запряжених у криті ноші, кілька жінок-служниць. Едгар звелів їм чекати, а сам подався до будинку священика, але не зважився ввійти — стояв, очікуючи, поки служниці допоможуть леді Гіті зібратися й опорядитись.

Але ось з’явилася служниця з дівчинкою на руках. Мала вже прокинулася, вертіла голівкою й кумедно позіхала. Однак, вгледіла Моро й просяяла посмішкою:

— Конячка з цяткою!

І почала вириватися, вимагаючи, щоб її пустили до коня. Виходить, не я один неподільно віддав серце своєму вороному. І я мимоволі посміхнувся, спостерігаючи, як ця крихітка без остраху тягнеться до Моро.

Цієї миті на порозі будинку священика з’явилася леді Гіта. Едгар рвонувся був до неї, але завмер, не зважуючись ступити далі й кроку. Жінка була з голови до ніг загорнута в темне запинало й пересувалася незграбно, легко припадаючи на одну ногу. Але голова її була гордовито піднята.

Наблизилась до Едгара й припала до його грудей. У цьому русі було все — і пробачення, й ніжність. Навіть у мене набігли на очі сльози, і довелося відвернутися.

Раптом я почув його голос, який гукав мене:

— Сере Гаю!

Вони обоє — Едгар і Гіта — дивилися на мене. Нарешті Едгар озвався:

— Сере лицарю, від усього серця я прошу вас бути моїм…

Вони перезирнулися.

— …Нашим гостем. Ми просимо вас прийняти наше запрошення в замок Гронвуд Кастл.

Ніхто краще за мене не знав, чим це їм загрожує. Не мовлячи й слова, я похитав головою.

— Заради всього святого, — додав Едгар. — Це лише дещиця того, чим ми вам зобов’язані.

Вони знову перезирнулися, як діти. І я не витримав. Мої очі заволокло слізьми. Можете скільки завгодно глузувати з моєю слабкості, але мені знадобилося не менше хвилини, щоб опанувати себе.

Хтось прийняв у мене Моро. Поруч на руках у однієї з жінок безтурботно белькотіла маленька Мілдред. Подали приготований для леді Гіти паланкін. Я бачив, як вона, накульгуючи, рушила до нього. Але тут її сили вичерпалися, і вона без тями осіла на руки Едгара.

На графа страшно було дивитися, така мука відбилася на його обличчі. Я ж кинувся до людей, що клопоталися біля непорушної жінки, почав пояснювати, що потрібно дати їй поки що спокій. Я розумів, що трапилося. Така непритомність, викликана сильним потрясінням, найчастіше переходить у сон. А сон їй зараз необхідний. Він пом’якшить шок.

Розділ 4

Ансельм

Березень 1135 року.

Я ніколи не бачив Бертраду в подібному стані — вона, плачучи, чіплялася за поли мого одягу й благала. Її погляд виражав такий страх, що здавався божевільним.

— Преподобний отче… Святий батьку! Захистіть мене!

Бачить Бог, я й сам був наляканий, коли графиня разом із Гуго над ранок зненацька з’явилися в мою заміську резиденцію. Удвох. Але ж виїхали вони звідси цілим загоном.

Але я не запитував, куди поділися інші, й без того було зрозуміло, що гарних новин чекати не доводиться. Я бачив, що діється з графинею, бачив Гуго, якому довелося їхати лежачи впоперек крупа власного коня, в сідлі якого сиділа Бертрада. Коли ж він сповз на землю й став на ноги, я помітив, що його штани просочилися кров’ю, а в чоботі хлюпає.

— Замовкни, Бертрадо! — гримнув він на графиню, яка все голосила.

Гуго був розлючений і вочевидь потребував допомоги лікаря.

Я звелів вірній людині провести обох у віддалений флігель. Мене й самого трусило, але я не виказав цього й звелів без зволікання покликати монастирського лікаря брата Колумбануса. Цей чернець не з балакучих, а оскільки він із саксів, то погано розуміє нормандську мову. Мені ж не терпілося довідатися, що все-таки сталось, хоча вже й зрозумів — задумане нами не вдалося.

У флігелі Бертрада забилася у кут, і далі ридаючи. Гуго з оголеним сухорлявим озаддям лежав на лаві, а брат Колумбанус обробляв рану — не настільки й небезпечну, але, видно було, що вона завдавала лицареві неабияких страждань. Однак він доволі докладно повідав мені про все, що відбулося в мисливському будиночку графа.

Слухаючи його, я похмурнів дедалі більше. Здавалося б, ми продумали все до дрібниць, але, на жаль, людина вільна припускати, а вирішує Всевишній. Інакше як пояснити те, що саме цієї ночі серед безлюдних фенів зненацька з’явився лицар-хрестоносець. За словами Гуго, він налетів на його людей, мов нищівний смерч, бився з надлюдською спритністю, зумів звільнити Едгара, а потім вони вдвох із графом влаштували справжню різанину перед підпаленим любовним гніздечком.

Те, що рятівник Едгара належав до хрестоносців, Гуго визначив завдяки бойовому поклику «Босеан!». Однак у тому, що він розповідав, було й дещо втішне. З усіх, хто прибув на озерний острів, урятуватися вдалось тільки Гуго й леді Бертраді, інші ж були вбиті на місці, й тепер графові нема в кого вивідати, хто організував нічний набіг. У тім, що жоден поранений у бою не вцілів, Гуго був цілком упевнений — хрестоносці ніколи не залишають переможеного ворога живим. Їхній багаторічний вишкіл вимагає вражати на смерть і завдавати ударів у такі місця, щоб супротивник умер якнайшвидше.

Я зітхнув з полегшенням і вже набагато спокійніше взявся розпитувати Гуго, як розвивалися події до появи загадкового незнайомця. Тут-то й з’ясувалося, що вони з перших кроків припустилися фатальної помилки — не розправилися із графом негайно. Та леді Бертраді забажалося, щоб Едгар на власні очі побачив, що зроблять із його дівкою. Це були їхні рахунки, до того ж, за угодою з Ральфом, Гіту Вейк повинні були повернути тому «такою, яка вона й була». Кумедний жарт графині, яка мала на увазі те, що Гіта не хто інша, як повія, котру використовують усі, кому не ліньки.

Згадка про Ральфа мене стривожила. Від самого початку мені дошкуляли сумніви з приводу цього молодчика, а тут з’ясувалося, що саме він попередив Гіту й Едгара. Тепер усе впирається в те, що він устиг розповісти графові до того, як на острові з’явилися люди Гуго Бігода.

— Ральф також убитий?

Гуго охнув і вчепився зубами в зап’ястя. Брат Колумбанус саме взявся стягати ниткою краї глибокої коленої рани на його сідниці. Однак уже наступної миті посміхнувся, і його зуби по-вовчому блиснули з під білявих вусів.

— Мені, видно, на роду було написано своєю рукою позбавити цього трубадура життя. Помітив я його в дверях будиночка, коли ми ще підпливали до острова, але навряд чи він устиг розповісти багато. Друзяка Ральф, хоч і не був надто розумним, але мусив зміркувати, що зайве балакати не в його інтересах. Він же й сам загруз у цій справі по вуха. І до того ж, ще розраховував здобути свою саксонську дівку. Навіщо йому було чорнити себе в її очах?

Він знову охнув і поморщився. А мені спало на думку, що Гуго Бігод — битий хлопець. Коли людина в такому стані здатна тверезо міркувати, на нього можна покластися.

— А трохи згодом, — провадив Гуго, — коли Ральф уже відвозив у човнику Мілдред…

— Дочка Гіти Вейк також була там?!

Він мовби не почув мого запитання.

— …Коли вже вони пливли в човнику, то кращої мішені було не знайти. А я лучник не з останніх. Клянуся бородою Христовою, на власні очі бачив, як світле оперення моєї стріли стирчало з-під лопатки в Ральфа де Бріяра. Він не впав, але плоскодонка пішла зиґзаґами, і навряд чи Ральф зумів після цього зробити більше двох-трьох гребків, а зараз напевно вже звітує перед святим Петром за свої гріхи. Для більшої вірності варто було б його добити, але тут ця білява саксонка, неначе фурія, вилетіла з мечем із кущів. Бідасі Освульфу, який стояв поруч мене, дісталося так, що він тільки захрипів, але меч застряг у кістці, й вона не зуміла його відразу звільнити. Довелося вгамувати її кулаком у скроню… І з якого це дива лишилась вона на острові, а не втекла з Ральфом? Оце вже суто саксонське тупоумство!

Щойно Гуго згадав саксонське ім’я Освульф. Виходить, у свій загін він набрав усілякого люду. Я запитав, чи не зуміють згодом по тілах убитих в сутичці визначити, що це люди з оточення Гуго Бігода, але цей хлопець передбачив буквально все. Він відповів, що зустрічався зі своїми найманцями таємно, а оскільки довкола нього завжди вертілася безліч люду, не має значення, хто вони, навіть якщо їх і бачили разом.

Лікар нарешті скінчив свою метушню й вийшов. Я ходив від стіни до стіни, перебираючи чітки, щоб зосередитися.

— Ти говориш, що тебе й леді Бертраду не переслідували?

— Ваша правда, преподобний отче.

Гуго підвівся з лави, защібаючи пряжку ременя. Зараз він мав вигляд майже спокійний, тільки пальці рук легко здригалися.

— І облич наших також ніхто не бачив. Якби не одне… Цей хрестоносець — диявол його роздери! — дуже зацікавився леді Бертрадою. Коли ми вже відчалили, він усе ще стояв на березі та дивився нам услід. І нехай би видивлявся скільки завгодно, але в леді саме в цей момент з-під каптура впали коси.

Ми обоє одночасно глянули на графиню.

Вона вже вгамувалася й тільки здригалась, давлячись судомними риданнями. У леді Бертради були примітні коси — довгі, темні, з рідкісним червонястим відливом, завдовжки мало не до колін. Але ще коли ми продумували план убивства графа Норфолкського, було вирішено оголосити, що міледі хвора й не залишає покоїв. Ченці в обителі й донині підносять молитви за видужання знатної добродійниці абатства. Не важко буде довести, що графиня ні на годину не відлучалася з моєї резиденції.

Я повернувся до Гуго.

— Коли ви поверталися сюди, чи не міг хто-небудь звернути на вас увагу?

Гуго боком опустився на лаву. При світлі лампи, що висіла на гаку, стало видно, наскільки він стомлений. Однак коли він заговорив, у його голосі відчувалася сила.

— Святий отче, мені не вперше повертатися з нічної вилазки. Уже будьте спокійні, я знав, як проїхати, щоб уникнути дорожніх роз’їздів і застав. Та й час нічний… А мчали ми так, що кінь графині впав неподалік від Бері-Сент-Едмундс. Мій карий виявився міцнішим — він-бо й доставив нас обох до воріт резиденції. Останні дві милі ми їхали тихо, як звичайні запізнілі подорожани — мені насилу вдалося переконати графиню, щоб вона не намагалася скоком влетіти в абатство.

Щастя для леді Бертради, що поруч із нею в таку хвилину виявився Гуго Бігод. Довго я вважав цю людину злим генієм графині. Якби він не нацьковував її постійно на чоловіка, вона, можливо, й налагодила б стосунки з Едгаром. Адже з якого боку не подивися, цей сакс виказав себе як доволі терплячий і покладливий чоловік. Але що зроблено — те зроблено. І сьогодні Гуго врятував їй життя.

Гуго знову звернувся до мене:

— Святий отче, все, що від вас потрібно — це допомогти мені добратися до найближчого порту й переправитися в Нормандію. Річ у тім, що ще тижнів зо два тому я отримав послання від батька. Старому зовсім погано, й він закликає мене до двору, щоб я надавав йому допомогу та перебував поруч із королем. Якщо мені вдасться виїхати негайно, нескладно буде кого завгодно переконати, що я давно перебуваю в Нормандії.

У такому проханні не було нічого неможливого — я й сам був зацікавлений у його зникненні. Однак леді Бертрада вважала інакше. І хоча дотепер вона здавалася байдужою, але тут кинулася до Гуго й буквально зависла на ньому з лементом, що він залишає і зраджує її в ту хвилину, коли тільки він здатен захистити її від чоловікового гніву.

— Замовкни, Берт! — Гуго мало не відіпхнув її. — Чи мені нагадати, як ти намагалася покинути мене, пораненого, на шляху? Якби мені не вдалося втлумачити, чим обернеться це для вашої світлості…

Щось відбулося між цими двома в дорозі, якщо навіть Гуго забув про звичайну чемність. Але мені вдалося відновити рівновагу — я нагадав, що леді Бертрада все-таки королівська дочка. Гуго відразу сам наблизився до леді Бертради й навіть спробував взяти її за руку.

— Зрозумій, Берт, радосте моя, для всіх нас буде краще, якщо ми зараз розійдемося. Граф нічого не запідозрить, а про вас подбає наш добрий Ансельм. Мені ж доведеться намазати салом п’яти, щоб високошляхетній леді не поставили за провину деякі нічні витівки у фенах.

Не минуло й години, як Гуго відбув, а леді Бертраду довелося напоїти заспокійливим відваром і вкласти в ліжко.

Тепер настав час узятися до замітання слідів і зробити все можливе, щоб ні в кого не з’явилася очманіла думка, що я можу бути якимось чином пов’язаний з подіями сьогоднішньої ночі. Ніде правди діти — саме я запропонував позбутися Едгара Армстронга, а леді Бертрада, озлоблена зневагою чоловіка, легко проковтнула цю наживку. Її ненависть до чоловіка зростала на ґрунті любові — як духівник графині я це чудово розумів. Тому мені не складно було настільки розпалити її ворожість до чоловіка, що вона сама запропонувала використати в цій справі Гуго і його підручних.

Того дня я скликав найдовіреніших людей і дав їм два накази: по-перше, вирушити в Саухемський монастир і найстрогіше наказати тамтешньому настоятелеві ні за яких умов не згадувати, що в його обителі якийсь час перебувала графиня Норфолкська в товаристві озброєних людей. По-друге, я звелів доставити полеглого коня графині в мої стайні й пустити слух, що руда Блискавка загинула від швидкоплинної хвороби.

Що стосується самої міледі, то вона проспала до темряви. З нею постійно перебували нянька Маго й дві віддані фрейліни, дочки дрібнопомісних лицарів, для яких служба в графині була єдиною можливістю уникнути долі старих дівок. Ці поганулі готові були кістьми лягти за свою пані, й тільки катування могло змусити всіх трьох зізнатися, що міледі залишала резиденцію. Але до цього, слід сподіватися, не дійде.

Увечері того ж сповненого тривог дня Маго розшукала мене з повідомленням, що міледі отямилася. При цьому стара нянька скрушно зауважила, що «її дитинка» зовсім хвора. Страшна напруга й ніч, проведена на холодних болотах, не минулися леді Бертраді: її била лихоманка, голос майже зник, а тонко вирізані ніздрі витонченого нормандського носа обсипало червоним.

— Ваша превелебносте, — вона простягла мені кволу вологу руку, — ви посилали в Гронвуд? Які звістки?

— Дитя моє, в даній ситуації найкраща приказка: qui minis propere, minus prospere — хто діє надто поквапливо, діє невдало. І нам зовсім не слід повідомляти привселюдно, що ми знаємо про події цієї ночі.

Леді Бертрада зітхнула.

— Отче, чи пригадуєте ви, як читали мені уривок зі Старого Заповіту про те, як жителі міста Гіви зґвалтували наложницю левіта? Та жінка не витримала знущань і вмерла. Чи може статися так, що й Гіта Вейк віддасть Богу душу, не переживе того, що сталося?

Я мимохіть перебирав зерна бурштинових чіток. Невже саме Святе Письмо напоумило мою духовну дочку зважитися на те, що вона зробила?

— Я б не радив вам недооцінювати Гіту Вейк. Вона тендітна з вигляду, але… Одного разу ви вже мали нещастя довідатися, яка вона насправді.

Я мав на увазі ту ганебну бійку, що відбулася між жінками Едгара у фенах, після якої леді Бертрада прибула до мене з розхитаними зубами й розбитою губою. Мій Колумбанус тоді зробив усе можливе, щоб зберегти її красу.

У Бертради блиснули очі.

— Ця повія заплатила мені хоча б частину боргу! — тріумфально прошепотіла вона. Але за мить її знову охопив страх: — А мій чоловік? Невже він упізнав мене?

— Граф Норфолк може тільки здогадуватися. Але ви тяжко хворі й уже кілька днів поспіль не залишаєте опочивальні.

Я повідав їй про все, що почав протягом останніх годин, і графиня трохи заспокоїлася.

— Воістину, отче, саме небо послало мені вас!

Так-то воно так, та сама Бертрада ніяк не могла вважатися подарунком небес. Цю марнославну красуню було нескладно використати для своєї мети, і з її допомогою отримував чималий зиск для себе й для абатства. Тому скористався моментом і попросив графиню прикласти свою печатку до документа, який мав намір відіслати королю. Це було прохання про звільнення міста від торговельних мит і інших платежів на всіх торгах і ярмарках у королівських володіннях. Якщо король погодиться… не беруся навіть описувати, які прибутки це принесе Бері-Сент-Едмундс. Однак на випадок, якщо графиня дорікне мені за корисливість, мав готове пояснення, що прохання, датоване заднім числом, і зможе послужити зайвим доказом того, що вона не відлучалася з резиденції.

Коли вже в темряві я йшов, аби відслужити месу в соборі, настрій у мене було піднесений. Я не тільки зумів замести сліди, але й заручився підтримкою в справі надання місту й абатству таких пільг, яких не мало жодне місто в Англії! Тому на вечірній службі мій голос звучав тріумфально:

— Sanctissime confessor Domini, monachorum pater et dux, Benedicte, in ferectede pro sua salve…[18]

А про що я думав у ці хвилини? Про те, що головне зараз — терпляче вичікувати й стежити за тим, що почне граф.

Однак Едгар ніяких дій не починав. Принаймні звісток не надходило. Я вважав це розумним — тільки дурень сторчголов кидається чинити суд і розправу, не маючи вагомих доказів. Не можна скидати з рахунку й те, що граф зовсім не був зацікавлений у розголосі того, що сталося на болотах. Тим часом настав Великий Піст. У цей час я завжди почувався трохи пригніченим. На жаль, я не позбавлений гріха обжерливості. І якщо в звичайний час у абатстві вкушали їжу двічі на день, то тепер лише один раз. А сир і зелень — не надто добра їжа для чоловіка моєї комплекції.

Але моє становище зобов’язувало мене неухильно приносити таку жертву. Для священнослужителя будь-який гріх — гріх подвійний. Я ніколи не забував про це, пам’ятав і тоді, коли брехав, плів інтриги, а часом і підбурював до найтяжчого гріха людиновбивства. Усе, що говорить із цього приводу Писання, я знав не гірше за батьків церкви, однак думав, що все добре, вчинене мною, рано чи пізно переважить чашу моїх гріхів. Що ж благого я зробив у цій скорботній юдолі?Та взяти хоча б те, як зріс вплив Бері-Сент-Едмунс, як зміцнів культ святого Едмунда, а сонне абатство в глушині під моїм пастирським керуванням перетворилося на чи не найзначніший центр паломництва. Сотні людей знайшли тут дах, їжу й роботу, а наша бібліотека стала однією з найбагатших у Європі, її відвідують богослови й учені з далеких країв. Завдяки прочанам і моєму вмінню укладати угоди не гірше за тамплієрів обитель багатіє рік у рік, і до моєї думки прислухаються багато духовних і світських сеньйорів. І хіба мої хартії не полегшили долю підвладних абатству й місту людей?

А тут приспіла звістка про те, що на святкування Великодня в Бері-Сент-Едмунс має намір прибути на богомілля сама королева Аделіза.

Чи ж це не почесне свідчення могутності довіреної мені обителі? Хіба все досягнуте мною не варте того, щоб Вищий Судія глянув крізь пальці на мої дрібні слабкості — наприклад, на ненависть до вискочки-сакса?

Із цим почуттям я нічого не міг вдіяти. Є чимало гріховних почуттів у людській природі, й моя душа кожної миті в руці Всевишнього, але впокоритися з піднесенням Едгара Армстронга мені над силу. Свого часу я впокорився з убогістю, в якій ріс, коли був одним із молодших синів дрібнопомісного лицаря, і з тим, що мене рано вирвали з родини та віддали в монастир. Там мені довелося впокоритись із необхідністю послуху, впокоритися настільки, що незабаром я зрозумів: покірливістю й раболіпством можна домогтися не менше, ніж талантом і прагненням досконалості. І невдовзі провидіння почало посилати мені одну нагороду за одною. Останній із усіх, я помалу почав просуватися вперед: із простих ченців у наставники послушників, потім я став особистим переписувачем настоятеля, субпріором, пріором і, нарешті, абатом.

І я був би всім задоволений, якби доля не поставила на моєму шляху Едгара Армстронга. Цей нестерпний хлопчисько виявився настільки зухвалим, що посмів відшмагати мене батогом! На моїй спині дотепер горять шрами після того. Можливо, я й заспокоївся б, якби знав, що Едгар згинув у мирській суєті, одержав від долі всі ті удари, на які цілком заслуговував. Але цей сакс повернувся — і повернувся з тріумфом. Я був змушений зважати на нього, визнавати його владу й силу навіть після того, як він очорнив мене в очах короля під час заколоту, який підняла моя підопічна Гіта Вейк. Двічі він накликав на мене ганьбу, й двічі моє ім’я стало приводом для глузів.

Рани святого Едмунда! Чи міг я не намагатись помститися!

Він був набагато сильніший за мене, проте за його гордовитою поставою і показною величчю я розгледів вразливе місце: він хотів любові. Є чимало чоловіків, які цілком можуть обійтися й без цього, але тільки не Едгар Армстронг.

Із цього моменту я знав, що мені слід робити. Спочатку я доклав максимум зусиль, щоб піддати розголосу його зв’язок із моєю підопічною. Те, що іншому лордові минулося б безболісно, перетворилося на привід для чуток і загального осуду. Я подбав і про те, щоб ім’я його обраниці було вкрите ганьбою, і тим самим змусив її віддалитися від нього. Коли ж я зруйнував цей зв’язок, то взявся за родинне життя графа. Як і Гуго Бігод, я постійно нацьковував на Едгара леді Бертраду. Коли ж йому вдалося пройти й через це, я пристав до його ворогів. Те, що мало відбутися в мисливському будиночку графа, стало б вінцем моєї помсти. На жаль, провидіння розпорядилося інакше. Однак те, як розвивалися подальші події, викликало підозру. Невже Едгар із його презирливою зарозумілістю проковтне те, що зробили з його коханою? Що це? Очевидна слабкість, чи підступний розрахунок? Так чи інакше, але я знав, який біль зараз відчуває ненависний сакс. Що ж, рубці на душі часом болючіші за ті, що на тілі.

Незабаром вірна людина донесла мені, що Едгар узяв Гіту в замок Гронвуд. Тепер вона відкрито жила зі своїм коханцем і перебувала під його заступництвом. Деякий час вона хворіла, але незабаром почала видужувати — й навіть швидше, ніж я припускав. Сам граф напевно вже дізнався, що більшість найманців, які полягли на острові, — саффолкширці, й що б не казав Гуго, підозра падала на нього.

Найбільше мене тривожило те, що міг встигнути розповісти Едгарові Ральф до того, як Гуго вклав його важкою стрілою.

Тим часом у Бері-Сент-Едмундс прибув шериф Роб де Чені й зажадав зустрічі з графинею.

Я спробував не допустити його, посилаючись на те, що міледі недужа, але він не відступав. І вигляд леді Бертради, що лежала в ліжку, виснажена гарячкою, схоже, переконав його в правдивості моїх слів.

Графиня до певного часу була цілковито пригнічена. Багато молилася й навіть вимагала щоб я, як духівник, наклав на неї покуту за вчинене. Але я ж бо знав, що навряд чи такий стан у неї надовго. І одного разу після полуденної молитви я помітив із внутрішньої галереї палацу, як Клара Данвіль віддає у дворі розпорядження слугам, що знімають із візків якісь пакунки. Не встиг я гукнути фрейліну, як вона вже прослизнула під склепіння покоїв, де розташувалася моя духовна дочка.

Я негайно подався туди і в одному з переходів мало не зіштовхнувся з Маго.

— Я ж просив, щоб міледі не підтримувала ніяких стосунків із Гронвудом! — я накинувся на літню матрону так, що вона позадкувала.

Однак Маго відразу прибрала незворушний вигляд.

— А чого ж ви хотіли, святий отче? Надворі весна, потеплішало, а моя дитинка ходить у підбитих хутром сукнях. Її гардероб у Гронвуді, й Клара утримує його в належному порядку. Як же міледі було не викликати її разом із необхідними речами?

Суто жіноча тупість. Уявляю, як графиня сприйме звістку про те, що її суперниця влаштувалася в Гронвуді!

Тепер поспішати не було куди — леді Бертрада напевно вже встигла про все розпитати Клару. Тому я не дійшов до покоїв своєї духовної дочки, я зачаївся в ніші, прихованій важкою завісою.

Найгірше, як я й очікував, уже сталося. Звідти, де я стояв, крізь щілину в завісі й відчинені двері покою можна були бачити леді Бертраду, яка сиділа в кріслі з підлокіттями у вигляді грифонів. Обличчя в неї було спотворене гримасою пекельної люті, а руки так вчепилися в закрути різьблення, що кісточки пальців побіліли, як мармур. Клара стояла перед графинею, і хоча я не бачив обличчя дівчини, голос її звучав рівно й спокійно.

— …Так і є, мадам, — провадила Клара. — Вона живе в Гронвуді на правах датської дружини, й мілорд усім дав зрозуміти, що відтепер це її місце, а сам він має намір оберігати й захищати її честь і гідність. І коли нещодавно в Гронвуд з’їхалися кілька поважних сеньйорів, леді Гіта Вейк зустрічала їх як господиня замку.

Це було занадто навіть для мене. Адже ледь більше трьох тижнів минуло з тієї ночі, а ця блудниця вже одужала й поводиться так, ніби нічого не сталося. Правду кажуть — нема кращого способу якомога дошкульніше відповісти на образу, ніж виявити цілковиту зневагу до кривдника.

— І вона… — задихалася Бертрада, — вона спить у моєму ліжку… носить мій одяг…

— Ні, упаси Господи! Граф цілком здатен придбати своїй обраниці все нове й найкраще. І пані Гіта має вигляд шляхетної дами й без ваших туалетів. Я постійно стежу за ними й можу заприсягтися, що жодного з них не зачепили…

Тільки через лють, яка оглушила й засліпила її, леді Бертрада не помічала в голосі цієї вертихвістки очевидного глузування. А Клара не вгавала:

— Крім того, в Гронвуді живе дочка графа й леді Гіти маленька Мілдред. Сущий янгол! Замкова челядь просто божеволіє від неї. А вчора, коли гість графа сер Гай Орнейльский, лицар-хрестоносець, розповідав у великій залі історії з життя в Палестині, ця крихітка — хто б міг подумати! — зненацька заявила, що коли виросте, неодмінно вирушить у хрестовий похід. Ото сміху було!

Обличчя леді Бертради пішло плямами.

— І ти, дівко, прислуговуєш новій пані?

— Ні, я б так не сказала. У мене інші обов’язки. Мені випала честь стежити за особистими покоями маленької Мілдред — хіба ви не знаєте, що граф звелів наново оздобити й обставити для дочки ваші колишні апартаменти?

Це було останнім ударом. Гнучким котячим рухом графиня кинулася до колишньої фрейліни, немовби з наміром вчепитися нігтями в її розпашіле обличчя. І тут ця блудлива дівка, ця нікчема, спритно вивернулась, раптом схопила графиню за зап’ястя й відкинула від себе — та так, що леді Бертрада оступилася й упала. Її дами підняли вереск, а Клара, хоч і позадкувала до дверей, вигляд мала цілком незворушний.

— Обережніше, міледі. Я більше не ваша служниця. Відтепер я заручена з сером Пендою, сенешалем замку Гронвуд. Незабаром нас обвінчають, і я сама зватимуся леді.

— Виходить, така твоя подяка за те, що я витягла тебе з глушини? — сторопіло вимовила графиня.

— О, я чесно розплатилася за це, бо прослужила вам за копійки стільки років і мовчки зносила побої та образи. І те, що я взялася доставити ваш гардероб, було моєю останньою послугою!

Клара діловито поправила довгі рукави й полишила колишню пані.

Я поквапився допомогти фрейлінам підвести леді Бертраду. Моя поява подіяла на неї, як удар батога. Вона рвучко випросталася, очі в неї спалахнули.

— Негайно наздогнати… схопити… — заговорила вона, й голос її раз у раз зривався. — Святий отче, нехай її відшмагають — та так, щоб усю шкіру спустили! Щоб верещала під різками, повія!

Ну, цього вже не буде! Тільки й бракувало неприємностей через якусь колишню фрейліну. Адже якщо Клара й справді заручена з Пендою, було б необачно поводитися з нею, як із простою саксонкою.

І я взявся переконувати леді Бертраду, мовляв, наше становище не таке, щоб привертати до себе увагу Гронвуда. Ми вчинимо інакше. Становище графа і його наложниці більш ніж хистке. Він фактично вигнав дружину, королівську дочку, з її власного замку — чи ж це не привід, щоб викликати до життя відчутнішу силу — гнів короля Генріха та Святої Церкви, адже граф відкрито живе в гріху, зневажаючи права вінчаної дружини.

Не стверджуватиму, що графиня мене чула. По її перекривленому ненавистю й розпачем обличчі текли повільні сльози. Але коли ці сльози висохли, вона зненацька звеліла підготувати для неї ескорт і заявила, що негайно повертається в Гронвуд.

Більшої дурості годі було й придумати. Однак я примирливо сказав, що готовий надати стільки людей, скільки побажає графиня, за однієї умови — вона вирушить куди завгодно — в Норідж, Ярмут, Уолсингем, а хоча б і просто в Лондон, — але тільки не в Гронвуд-Кастл.

— Ні, — затрусила головою леді Бертрада, та так, що її горезвісні коси розпатлалися й вибилися з-під сітки. — Я їду в Гронвуд!

Я розсердився.

— Що ж, добра путь, пані. Але жоден з моїх людей вас не супроводжуватиме.

Марно я сподівався її втримати. У відповідь графиня прошипіла, що їй досить і одного грума. Нехай їде — дороги нині знову стали безпечними. До того ж, у мене не було анінайменшого сумніву, що завтра вона знову виявиться в абатстві.

І я не помилився. Добігала кінця вечірня служба, коли служка шепнув мені на вухо, що пані графиня Бертрада Норфолкська знову повернулася в Бері-Сент-Едмундс.

Варто було помилуватися, якою смиренною і мовчазною стала ця невгамовна й гнівлива пані. Коли я ввійшов у покій, вона сиділа за верстатом з натягнутим на нього вишиванням у німому заціпенінні. Її руки звисали, мов чужі.

— Допоможіть мені, отче… — ледь чутно вимовила графиня. — Я не знаю, що робити.

Поради — це вже моя справа. Я почав був прикидати, куди й до кого перш за все їй слід звернутися зі скаргою та вимогою про відновлення справедливості, але для початку належало з’ясувати, що ж, власне, відбулося в Гронвуді.

Але там нічого особливого не трапилося. Бертраді навіть не вдалося побачитись із чоловіком.

— Його не було в Гронвуді, — почала вона. — Він поїхав глянути, як ведуться роботи на будівництві нової церкви Святого Дунстана. Про це мені повідомили біля першого мосту перед барбиканом.[19] Та так, начебто розраховували, що я відразу поверну коня. Але я проїхала не зупиняючись, а ці люди дивилися на мене так, начебто я сиджу в сідлі гола. Шкода, що при мені не було почту — я б їм показала, як належить зустрічати господиню!

«Хвала святому Едмунду, що напоумив мене не давати їй людей», — подумав я.

Графиня вела далі:

— Біля самого донжона я спішилася, кинула грумові поводи й почала підійматися сходами. І кого ж я зустріла, щойно ступила на поріг зали? Гіту Вейк! Вона сиділа на почесному місці пані, віддаючи розпорядження. І при цьому з таким виглядом, немов її не качали в болоті й не ґвалтували, як брудну шльондру, всі, кому не ліньки було. Ох, святий отче, якби ви бачили, як вона трималася — ніби вінценосна особа! І ця сукня! Едгар ніколи не дарував мені таких убрань. Тканина відбивала світло, начебто виткана з рідкої сталі… Бачить Бог, нікого й нічого я не ненавиділа так, як цю жалюгідну тварюку!

— Ну ж бо?

— Я хотіла ввійти в залу та вказати їй на її місце, тобто звеліти забиратися геть. Але мене втримали. Той самий хрестоносець, я впізнала його.

— Який він із себе? — запитав я.

— Він? Гарний.

Видно, й справді вродливий, якщо навіть у такому стані леді Бертрада запам’ятала це.

— Він з’явився зовсім несподівано, взяв мене під руку, завів у бічний прохід. Зізнаюся, отче, я спочатку так злякалася, що слова не могла мовити — адже я бачила його там, біля мисливського будиночка. Однак у Гронвуді він повівся чомусь поштиво. Галантно вклонився й мовив: «Гадаю, не помилюся, припускаючи, що ви і є Бертрада Норфолкська», і мені відразу ж не сподобався дивний блиск у його пекучих чорних очах. «Я впізнав вас, — провадив він, — як упізнаю і ваші коси. На жаль, навіть яскраво-жовтогарячий плащ, який був на вас того вечора на острові, не зміг приховати їхньої привабливості». Від цих слів у мене підігнулися ноги, але він підтримав мене й посадив на виступ стіни в амбразурі. «Гадаю, кількох хвилин вам вистачить, щоб перепочити й зібралися з силами. А після цього, я думаю, вам належить непомітно вийти звідси й полишити замок. Так буде краще для всіх».

Я дивилася на нього, мов заворожена. Він не міг, не міг упізнати мене тієї вночі — адже я була в масці й у чоловічому одязі, а мої коси були заховані під каптуром. Але за яким правом він вимагав, щоб я полишила власний замок? Про це я й запитала хрестоносця, і те, що він відповів, виявилося гіршим за все, що я могла уявити. Виявляється, цей мерзотник, мій чоловік, відписав Гронвуд… своїй повії. Угоду було укладено за всіма правилами — в присутності шерифа, лорда д’Обіньї та єпископа Тетфордського. І тепер найкращий замок у всьому Денло належить Гіті Вейк! Вона й справді могла вказати мені на двері й навіть звеліти слугам вигнати мене геть.

Оце так! Відписати таку цитадель, як Гронвуд, коханці… Таке навіть уявити неможливо. Просто так замками не розкидаються. Тоді що це — бажання винагородити Гіту після всього, що сталося, чи прагнення захистити її від підступів леді Бертради? Але, здається мені, Едгар упевнений, що його союз із Гітою Вейк — назавжди, бо зробив її пані та власницею Гронвуда, але залишив замок своєю головною резиденцією в Норфолку. До того ж, ця угода узаконює майновий бік їхнього зв’язку. Спритно, досить спритно…

— І як ви вчинили, дитя моє?

— А що мені залишалося робити? Я попросила лицаря провести мене.

Схоже, цей лицар і справді припав їй до вподоби. Не здивуюся, якщо у вигадливій голівці графині відразу виник план зачарувати його та переманити на свій бік.

— І що ж вам відповів хрестоносець?

— Він сказав: «Пробачте, міледі, але люди, які запросили мене погостювати, можуть хибно витлумачити такий крок». Тоді я закричала: «Невже, сере, ви відмовитеся провести даму в пору, коли вже запали сутінки?». «Ніч — це ваш час, — сказав він. — Ідіть, міледі, та дякуйте Богу, що не зустрілися з графом Норфолком!». При цьому він зненацька торкнувся моїх кіс і зауважив: «Прекрасне волосся. Рідко зустрінеш таку пишноту, й тому його складно поплутати з іншим. Навіть якщо бачив тільки одного разу в нічних сутінках і відблисках пожежі. Їдьте з Гронвуда, міледі, й будьте розсудливі хоча б заради вашої сестри Матильди».

До чого тут імператриця? З якого дива цей хрестоносець згадав про неї? Невиразна підозра зародилася в мені, але тої миті мені було не до цього. Не гаючи часу, я взявся переконувати графиню, що їй і справді варто виїхати. І податися просто до батька в Нормандію, а може, й до самого Найсвятішого Престолу в Рим. Що швидше вона полишить Англію, то раніше я зможу почати готуватися до прибуття королеви Аделізи, котру я збирався розмістити в тих покоях, які займала леді Бертрада. І далі бути заступником графині стає небезпечно, якщо граф і його люди переконані в її причетності до спроби вбити Едгара.

Леді Бертрада рвучко випросталася. Обличчя її залилося темним рум’янцем гніву.

— Чи не женете ви мене звідси, святий отче?

Я миттю відступив. Не варто перегинати ціпок. Як не крути, а вона — дочка Генріха Боклерка.

— І значить, ви допоможете мені помститися?

— Звісно, дитя моє. І всім серцем сподіваюся, що Бог допоможе нам у цьому.

* * *

Всевишній не змусив довго чекати.

Я зрозумів це вже наступного дня, коли під час меси виявив у юрбі парафіян Хорсу з Фелінга.

Був день Святого Лева,[20] і в соборі зібралося багато люду. Але Хорсу я миттю вирізнив із юрби. Високий, ставний, у хутряній накидці, з довгим волоссям, зачесаним назад і відкритим високим чолом із залисинами — Хорса мав переконливий і суворий вигляд. Сама його поява в Бері-Сент-Едмундс було незвичайною. Він не належав до тутешнього приходу, не був добрим християнином, на додачу, я вважав його своїм недругом, бо не забув, як він повівся під час заколоту в Тауер Вейк. Втім, Хорса був ворогом і Едгару Армстронгу.

Але існувало й щось таке, що зв’язувало цих саксів. Про це красномовно свідчила зовнішня подібність Хорси до батька графа Норфолкського, покійого тана Свейна. Можливо, кого-небудь це могло б і здивувати, але тільки не мене — адже мені довелося приймати сповідь у матері Хорси. Леді Гунхільд була доброю християнкою, багато жертвувала храмам, а на обитель Святого Едмунда її благодіяння виливалися безупинно. А на сповіді вона відкрила, що Хорса й Едгар — кревні брати.

Доля викидає й не такі штуки — і ось обидва брати, Хорса й Едгар, не маючи уявлення про своє споріднення, примудрилися, до того ж, покохати одну жінку, Гіту Вейк.

Мої думки гарячково закрутилися, але для того, щоб спробувати діяти, необхідно було достеменно з’ясувати, чого це Хорса з’явився в Бері. На відміну від матері, християнин він ніякий — швидше язичник або наполовину язичник, як і більшість цього неосвіченого простолюду в фенах.

Під час меси я не зводив з нього погляду. Хорса з цікавістю стежив за богослужінням, прислухаючись до лунких слів латиною. Коли ж почався обряд Святого причастя, наблизився до мене й прийняв облатку.

— Тіло й кров Христові… — я осінив його хрестом.

— Амінь!

За Хорсою стояла низка причащальників, але він забарився й зненацька спіймав мою руку.

— Мені необхідно поговорити з вами, преподобний отче.

— Тобі доведеться почекати, сину мій, поки я скінчу службу.

Він терпляче кивнув.

Нарешті пролунало «Ідіть, месу скінчено», і я подав саксові знак, аби наблизився.

— Сьогодні вночі померла моя мати, шляхетна Гунхільд із Фелінга, — не дивлячись на мене, промовив Хорса, вислухав мої відповідні слова й продовжив: — Останнім часом мати важко хворіла, а відійшла тихо та спокійно. Перед кончиною її причастив і соборував наш парафіяльний священик отець Мартін. І останнім бажанням моєї матері було, щоб її поховали на цвинтарі абатства Святого Едмунда. Я приїхав повідомити вам її волю й смиренно прошу посприяти в її виконанні.

«Смиренно прошу» — ох як нелегко далися Хорсі ці слова! Йому, котрий колись збройно виступив проти мене, страшенному баламутові! Чи ж це не приклад того, що навіть таким необтесаним дикунам, як Хорса, доводиться схилятися перед величчю Церкви?

Але й це зараз було не найважливішим. Леді Гунхільд відійшла в інший світ дуже вчасно, бо її прохання мимоволі зближувало нас із Хорсою. А він зараз був мені потрібен як ніколи.

— Багато шляхетних людей бажали б спочивати на цвинтарі настільки прославленої обителі, як Бері-Сент-Едмундс.

Я вимовив це якомога м’якше, але Хорса відразу стрепенувся, і його зеленаво-жовті очі зблиснули.

— Не заносься надто високо, ти, голена плішино! Чи забув, що Гунхільд із Фелінга чимало прислужилася до процвітання абатства, й ти не маєш права навіть…

— О, тихше, тихше, шляхетний тане! Я лише хотів відзначити, яка висока честь бути похованою серед перших людей Східної Англії. У мене й на думці не було противитися волі леді Гунхільд. Усе буде виконано належним чином і з усією врочистістю, якої заслужила небіжчиця. Я негайно звелю все підготувати до похорону й молебнів та розпоряджуся, щоб у Фелинг відрядили братів, які доправлять покійну в Бері-Сент-Едмундс. Твоя мати, Хорсо, завжди щедро жертвувала на потреби абатства, тому завтра й кожного наступного дня протягом тижня на її честь буде відслужено месу.

Хорса дивився на мене розгублено. Чого-чого, але такої великодушності й смиренності він не очікував. Нарешті, багряніючи та затинаючись, тан пробурмотів кілька слів подяки.

Мир із Хорсою був мені вкрай необхідний. Тому я й прагнув за всяку ціну домогтися його прихильності. І ледь Хорса відбув у Фелінг, я негайно поквапився до леді Бертради, щоб поділився з нею своїми планами. Гріх себе хвалити, але вони припали їй до серця.

Наступного дня відбулося врочисте поховання леді Гунхільд із Фелінга. Щоб більше догодити Хорсі, я закликав у Бері-Сент-Едмундс найшанованіших саксонських танів, не забув згадати про те, що всі витрати на поминальний бенкет бере на себе абатство. Хорса був розчулений. А за дві години по тому він, принишклий і похнюплений, стояв серед цвинтарних плит, спостерігаючи за пишною процесією, що супроводила ноші з тілом його матері до місця останнього заспокоєння.

За саксонською традицією тіло леді Гунхільд не поклали в труну, а загорнули в білі лляні завіси, що повторюють обриси тіла. Літня леді спочивала на вкритих килимом ношах, які супроводили капелани, каноніки, вікарії та безліч ченців. Тридцять жебраків несли запалені свічки, під час поховання ченці співали респонсорій, а я промовив над тілом коротку проповідь, перелічив заслуги покійної та прочитав відхідну так, що коли вимовляв заключне requiscat in расі,[21] присутні плакали й навіть Хорса схилив голову і його плечі дрібно затрусилися.

Потім присутні потяглися до Хорси з виявленнями співчуття. З’явилася серед них і графиня Бертрада у відповідному до випадку темному одязі. Наблизилась до тана, взяла його за руку й промовила кілька теплих слів розради. І варто відзначити, що зі своєю роллю вона впоралася чудово — простота й християнське милосердя, жодного фальшу. І не встиг Хорса отямитися, як вона вже схилила коліна над могильною плитою, склала долоні й прочитала коротку молитву. А потім величаво віддалилася в супроводі своїх фрейлін.

Поминальний бенкет, як і водиться в неосвічених саксів, незабаром перетворився на звичайне застілля, про небіжчицю вже ніхто й не згадував, зчинився галас, почулися п’яні вигуки, хтось навіть запропонував покликати музикантів. Саме в цей час Хорса, котрий чи не вперше в житті не віддався пияцтву та обжерливості, підвівся й полишив бенкет. Я послав переписувача брата Денніса провести Хорсу в будинок для прочан, де для нього були відведені покої. Ранком Хорса з’явився на поминальну службу. Він був уже в дорожньому плащі, однак я постарався його затримати. По закінченні богослужіння я запропонував йому присісти на одній із лав у бічному вівтарі.

— Не терзай себе думками про непоправну втрату, сину мій, тому що душа твоєї матері, немов білий голуб, уже летить до престолу Господнього. Ми ж, грішні, приречені жити далі. Правий Всевишній, що зробив наше існування настільки тяжким, але й милість його велика, бо гріхи наші кореняться в слабкості людської природи. А оскільки всі ми не янголи, прошу тебе, шляхетний тане, — забудь усе лихе, що колись розділяло нас, і повір: для мене було високою честю виконати свій обов’язок стосовно такої жінки, як Гунхільд із Фелінга.

Я говорив зумисне вибагливо, але Хорса слухав уважно й зрештою подав мені руку.

— Певна річ, преподобний, усяке між нас бувало. Але ви так вшанували пам’ять матінки…

Він похилив голову, і я ладен був проковтнути свою оксамитову скуфію[22] — у його очах блиснули сльози.

— Amicus certus in res incerta cernitur, що значить — вірний друг пізнається в скруті. Чи не так? А тепер, сину мій, я попрошу тебе вислухати, що я скажу. Ти бачив тут у абатстві графиню Бертраду. Вона вже давно живе тут, бо я взявся опікуватися нею звідтоді, як чоловік вигнав її заради іншої жінки. І ти знаєш, про кого йдеться.

У боковому вівтарі, де ми сиділи, панував півморок. Віддаля, в головному нефі, як тіні, рухалися постаті ченців, гасильниками на довгих тичках вони гасили свічки у високо розташованих світильниках. Я дивився на них, але чув, як дихання в Хорси почастішало. Зараз мені було необхідно скерувати його думки в потрібне русло, але так, щоб він не запідозрив, що його використовують.

— Міледі Бертрада — жінка гордовита й непокірлива, й ти про це напевно чував. Але тепер це в минулому. Останнім часом вона багато зробила для того, щоб змінитися на краще, бо щиро любить чоловіка й бажала б повернути його прихильність. І чим же відповів на це граф? Одного разу, коли графиня прибула в наше абатство, але затрималася через хворобу, Едгар Армстронг скористався її відсутністю, щоб привести в подружнє гніздо іншу жінку. А в цієї нещасної не вистачило ні волі, ні добропорядності, щоб відмовити йому.

Я бачив у півмороку, як палав погляд Хорси, але провадив, не змінюючи тону:

— Пробач, шляхетний тане, що я торкаюся таких речей у той час, коли в твоєму серці ще живий біль втрати. Однак у Біблії недарма сказано: «Досить для кожного дня своєї турботи». Тому я й заговорив із тобою про Гіту Вейк. Ти не жонатий, шляхетного походження й незрівнянної мужності — і вже, звичайно, більш гідний розраховувати на прихильність онуки Херварда Вейка, ніж чоловік, повінчаний з іншою. І хоча Гіта зганьбила себе цим зв’язком, церква вчить нас ненавидіти не грішника, а сам гріх. І якби ти знайшов спосіб відняти цю жінку в спокусника, якби обвінчався з нею, залишилася б надія, що рід великого Херварда уникне ганьби.

— Нічого не вийде, — зненацька пробурмотів Хорса. — І хотів би, та не можу. Адже скільки вже раз я просив руки леді Гіти, але щоразу вона уникала відповіді. І я впокорився.

— Смиренність — гідна чеснота. Але не в цьому випадку. Ти переконав себе, що Гіта по любові обрала іншого? Ну що ж, любов сама по собі не гріховна, але в ній прихована спокуса, а від спокуси всього крок до перелюбу, що належить до числа смертних гріхів. Але й тут є розходження — якщо на чоловіка-перелюбника прийнято дивитися поблажливо, то жінку перелюб губить раз і назавжди. Але хіба Гіта Вейк винна в своєму гріху та ганьбі? Під личиною опікуна граф Норфолкський розбестив її та схилив до співжиття. Але ж колись і мені довелося бути опікуном цієї дівчини, і рано чи пізно Господь запитає з мене за те, що я дозволив негідникові погубити її душу.

Хорса мовчав. Досить дивно — це при його звичайній запальності?

— Коли я побачив тебе в церкві, сину мій, знаєш, про що я подумав? Ось стоїть людина, яка мала мужність вказати його місце навіть самому графові Норфолку. І ця людина любить Гіту Вейк. Та невже ж цей чоловік впокориться й віддасть її в руки згубника? Невже не вирве з безодні гріха, навіть усупереч її волі? Якщо цих двох обвінчають перед вівтарем, навіть гордовитий Едгар змушений буде впокорити свою гординю й не дерзне відняти Гіту в законного чоловіка, не ризикуючи накликати на себе проклін церкви, презирство знаті й гнів короля. Ти мовчиш, Хорсо? Та годі, чи ж любиш ти ще її?

Відповіддю мені було тяжке зітхання.

— Матінка завжди мріяла про той день, коли я зроблю господинею жінку з роду Херварда.

Я схилився до нього.

— То виконай її волю — так, як виконав її я. Врятуй честь останньої з роду. Тобі, неперевершеному воїнові, нічого не варто викрасти її в Едгара. А моє благословення й благословення всієї церкви буде з тобою.

Раптом Хорса пильно глянув на мене.

— Превелебний Ансельме, та чи розумієте ви, чим це може обернутися?

— Ще б пак. І готовий багато на що: я заховаю вас із Гітою в Бері-Сент-Едмундс і обвінчаю. Поза сумнівом, могутній граф Норфолк буде розлючений. Але і йому за таких обставин доведеться повернутися в лоно родини. Сам король змусить його до цього.

— Ну, певна річ — посміхнувся Хорса. — Правду люди кажуть, що ви, святий отче, нічого не робите просто так. Підбурюючи мене до викрадення леді Гіти й шлюбу з нею, ви намагаєтеся заслужити благовоління короля-нормана й милість графині Бертради. Нам траплялося чути, якими милостями вона обсипає Бері-Сент-Едмундс.

— Амінь, — посміхнувся я. — Але графиня й без того милостива до мене. Що стосується короля, то він, коли довідається, як ганьбить його дочку Едгар Армстронг, сам позбавить його опікунських прав. Якщо ж я засвідчу, що особисто обвінчав Хорсу з Фелінга й Гіту Вейк, ніхто не посміє засудити мене, а що стосується самої юної леді, то як би вона не опиралася спочатку, думаю, її ворожість зійде нанівець, тільки-но вона народить вашого першого сина.

Навіть у півмороку я помітив, як здригнувся Хорса.

— Щось дуже гарно у вас виходить, превелебний. Але, мабуть, я послухаюся вашої поради. І присягаюся душами предків, тоді ми побачимо, чия візьме! Чекайте звісток…

Він круто розвернувся й покрокував до виходу. А я поквапився повідати про все графині.

Тепер і справді залишалося тільки чекати.

* * *

Не схоже було, що Хорса сторчголов кинувся виконувати намічене. Вірні люди доповіли мені, що він повернувся в свій бург і веде тихе життя тана з глушини.

А в Гронвуді все йшло, як і раніше — Гіта й Едгар поводилися як законне подружжя: влаштовували прийоми, виїжджали на бенкети, полювали з соколами у фенах. Ми з леді Бертрадою навіть завагалися — чи не марні наші сподівання на Хорсу?

Я ж тим часом по крихтах збирав відомості про лицаря-хрестоносця, котрий гостював у графа. Мені доносили, що він чарівний і веселий, а лорд д’Обіньї, коли відвідував Бері-Сент, оповів, що в цього лицаря безнадійно закохані мало не всі юні леді в околиці. Разом із тим, згадуючи про хрестоносця, лорд називав його сером Гаєм з Тавістока. Виходить, у цього хлопця могли бути й інші імена — Гай із Тавістока й лицар д’Орнейль аж ніяк не останні в цьому списку.

Скажу прямо — уже з тієї хвилини, як я прознав, що цей лицар у розмові з леді Бертрадою послався на її сестру-імператрицю, в мене зародилася підозра: чи не той це хрестоносець Гі де Шампер, якого оголошено особистим ворогом Генріха Боклерка й за голову якого призначено нечувану винагороду?

І я послав гінців у Хунстантон, де востаннє оголошувався Гі де Шампер, щоб підказати людям короля, де він може ховатися.

Ось чим я займався в ці дні посту, знемагаючи від недоїдання, хоча й тішив себе іноді, навмисно затримуючись у покоях графині, щоб повечеряти в неї, далеко від поглядів братів. Бертрада не дотримувалася посту, в неї був свій кухар, який готував їй аж ніяк не пісні страви, і якби ви знали, яка то насолода — після нескінченної помірності поласувати паровою телятиною чи ситим, як слід просмаженим каплуном!

Але одного разу ввечері, коли я добряче попоїв і ще переварював півдюжини рябчиків у імбирному соусі, до покою, мало не зриваючи в поспіху завісу під аркою при вході й тупочучи сандаліями, ввірвався переписувач брат Денніс та завмер просто переді мною, витріщаючись на таріль із пташиними кістками.

— У чому річ, люб’язний брате? — запитав я, підводячись і затуляючи собою нещасні рештки рябчиків.

— Отче настоятелю, лихо! До обителі просто через монастирські сади вломився тан Хорса з якимись людьми. І через круп його коня перекинута зв’язана жінка. Тепер тан вимагає, щоб ви негайно з’явилися до нього.

Я почув, як підвелася леді Бертрада, з гуркотом відсовуючи крісло, але залишився незворушним.

— Не варто здіймати такий галас, брате Деннісе. Скажи-но краще, чи пішли вже брати в дормиторій і хто ще, крім них, міг знати про те, що трапилося?

Мої запитання, схоже, спантеличили молодого ченця. Він поспіхом залепетів, що брати давно сплять, ворота замкнено, але Хорса перескочив просто через огорожу розарію, витоптав квітники, а його люди…

— Заспокойся, брате Деннісе. І згадай, що святий Бенедикт вважав найвищою чеснотою ченця мовчання. Тому негайно повертайся в обитель і проведи Хорсу разом із його… кгм… супутницею до ризниці собору. А я покваплюся туди й усе з’ясую сам.

Коли він вийшов, я повернувся до застиглої в напрузі графині.

— Ну, що, дочко моя, схоже, все залагодилося?

Однак я помилився, коли вирішив, що турботи вже позаду. Чи була винна в тому леді Бертрада, яка пішла зі мною, чи саксонка від самого початку була налаштована рішуче, та ледь її розв’язали біля вівтаря, як вона почала вириватися, кричати й битися, ніби одержима бісом. Мені довелося звеліти заткнути їй рота покляпом і знову зв’язати довгими рукавами її ж власної сукні з дивної тканини, з вигляду схожої на шліфовану крицю.

Хорса був веселий і по-вовчи вискаляв зуби в посмішці.

— Я вистежив, куди вони їздять полювати з птахами, й влаштував засідку. Цього пса Армстронга, на щастя, не було, він помчав у якихось справах до Тетфорда, тож Гіту супроводив тільки смаглявий хрестоносець. Вони вдвох спритно спускали соколів, не підозрюючи, що я стежу за кожним їхнім рухом. Але тут хрестоносець віддалився, підманюючи непокірного сокола, а Гіта поїхала вздовж берега озера з соколом на руці. І Господь скерував мою красуню саме туди, де я зачаївся на гіллі. Я стрибнув, немов рись, на круп коня, затулив рота вершниці й погнав коня туди, де на мене чекали слуги з кіньми… Вирушаючи сюди, я звелів їм загнати білу кобилку Гіти якомога далі у фени, щоб можна було подумати, ніби вона понесла й скинула господиню десь у тих краях. Хай-но тепер пошукають!

Усе це Хорса виклав, не зводячи погляду з брата Денніса, який розставляв свічки на вівтарі, готуючись до обряду вінчання. Переписувач уже заспокоївся й діяв зі звичною вправністю. Цей молодий чернець високо цінував своє становище при моїй особі, і я був упевнений, що він не надасть значення деяким незвичайним деталям таїнства шлюбу, який зараз відбудеться.

Нарешті Хорса підтяг Гіту до вівтаря. Цікавий вигляд мала ця пара: Хорса в грубому одязі зі шкіри й хутра, весь вкритий брудом і тванню, та Гіта Вейк зі скрученими руками, заткнутим ротом, з білявим розпатланим волоссям і в незвичайному сріблястому вбранні. У глибині собору стояла леді Бертрада — втілення лютого торжества.

Цієї миті наречена зуміла визволити руку й витягла покляпець.

— Ви не маєте права! Це проти законів Божих і людських! Злочинці!

І відразу графиня кинулася до неї та навідліг ударила по щоці.

— А з моїм чоловіком, дівко, за якими законами ти жила?

Її відтиснув Хорса, звелів не втручатися. Зараз не час зводити рахунки. Але Гіта скористалася затримкою, вивернулась і метнулася геть, закликаючи на допомогу.

Хвалити Бога, врата собору були замкнені, тож їй не вдалося швидко відсунути важкий засув. Вона відчула, що переслідувачі вже поруч, кинулася вбік і заметалась серед колон храму.

Становище дедалі більше напружувалося. Крики Гіти могли переполохати всю околицю. Однак зрештою її наздогнали та схопили люди Хорси.

І знову тан тяг до вівтаря свою наречену, що рвалась та опиралася.

— Починай, попе! Присягаюся кров’ю Хенгіста, баритися більше не можна!

Я поквапливо розгорнув книгу, збиваючись і перескакуючи, почав вимовляти потрібні слова. Головне — здійснити обряд. А опір нареченої не має жодного значення. Хіба мало дівиць у наших краях не з власної волі стали перед вівтарем!

— Відповідай, Хорсо син Освіна й Гунхільд із Фелінга, чи береш ти цю жінку за дружину? Чи обіцяєш зберігати їй вірність, піклуватися про неї та…

— Так, будь ти проклятий, попе, так!

Але тут Гіта промовила:

— Шлюб не може бути укладено з тієї причини, що я зараз нечиста![23]

Ми сторопіли. Брат Денніс, який розмахував кадилом, кашлянув.

Я ж був просто в шаленстві. Наречена не може стати перед вівтарем у такі дні — свята правда. Але яка безсоромність — заявляти про це привселюдно! Ця жінка й справді не має жодного уявлення про сором’язливість і гідність!

— Вінчай, Ансельме! — зажадав Хорса.

— Вінчайте, святий отче! — вторила йому леді Бертрада. — Ця дівка бреше.

Я розгубився. Незабаром північ, і вже за кілька хвилин пріор приведе ченців на молитву. Небажано, щоб вони застали всіх нас тут.

— Брате Деннісе, — я повернувся до переписувача, — зараз ти випровадиш присутніх через північний вхід. Леді Гіту нехай відведуть у скрипторій — там зараз нікого нема. Ти залишиш там наречену з жінками графині, щоб ті обстежили її та переконалися, чи правда те, про що вона заявила.

Гіта корилася моєму рішенню охоче, і я зрозумів, що вона не збрехала. Схоже, й Бертрада це усвідомила, тому що кинулася до мене зі словами:

— Ви повинні обвінчати їх будь-що-будь! Скарбниця абатства отримає двісті п’ятдесят фунтів срібла, якщо все пройде вдало!

— Я не сказав «ні». Але зараз нам краще вийти звідси.

Всю опівнічну службу нам довелося чаїтись у моїй монастирській опочивальні. Незабаром повернулася Маго, глянула на графиню й ствердно кивнула. Леді Бертрада лише повела плечем, і на її обличчі з’явилася бридлива гримаса.

— Так чи інакше, але ти зробиш це, Ансельме!

Але я барився, і тільки брат Денніс розумів причину мого зволікання. Цей шлюб міг бути легко визнаний недійсним. По-перше, наречена не сповідалася перед вінчанням, по-друге — сам її стан, і, нарешті, по-третє — зараз час Великого Посту, коли в жодному християнському храмі Європи не відбувається таїнство шлюбу.

Залишається єдине виправдання — вінчання з порушенням усіх правил було необхідне заради повернення до гідного життя нерозкаяної блудниці.

Цими міркуваннями я й поділився з леді Бертрадою. Почуття почуттями, але графиня зналася на законах достатньо, щоб зрозуміти: у спірному випадку Едгар як опікун зможе забрати в нас свою підопічну аж до розв’язання конфлікту, а там, чого доброго, й довести недійсність таїнства.

Вона вислухала мене й завагалася. Недовго поміркувала й запропонувала сховати Гіту в одному з льохів абатства та дочекатися, поки в неї не припиняться жіночі немочі. За цей час вона присмирніє, сповідається, а там, гляди, й прийме за чоловіка Хорсу. Що ж стосується посту — бували випадки, коли через виняткові обставини здійснений і в цей час обряд вінчання визнавався законним.

Поки ми радилися, наблизився час хвалебної,[24] тож ми були змушені перечекати й цю службу. Та ледь ченці вийшли, Хорса накинувся на нас із розпитуванням. І те, що він почув, викликало в нього несамовиту лють.

— Тисяча демонів! Ви самі втягли мене в цю справу, а тепер — назад? Вирішили зачаїтися, перечекати, відтягти час, але одне вам невтямки: по нашому сліду пустять шукачів, і рано чи пізно стане відомо, куди я поїхав. Думаєте, складно це вистежити? Та ви подуріли — я не поручуся, що люди з Гронвуда не з’являться тут негайно. Ансельме, голена голово, ти зробиш свою справу, бо коли все мене схоплять — присягаюся всіма духами фенленду, я не приховуватиму, хто штовхнув мене на викрадення.

Який мерзотник! Однак у єдиному він мав рацію — будь-яка затримка могла погубити справу. Якщо ж дійде до розгляду і єпископи зберуться, щоб винести вердикт про законність вчиненого мною обряду, графиня напевно зуміє змусити короля вплинути на їхнє рішення. Бачить Бог, уперше я був задоволений тим, що нами править король, який тримає під п’ятою навіть святу церкву. І знову під склепіння храму ввели Гіту Вейк. Я помітив, що вона ледь тримається на ногах. Усе, що сталося з нею сьогодні, остаточно позбавило жінку сили. Я знову став біля вівтаря, а один зі стражів тримав заздалегідь приготовані обручки.

— Ти, Хорсо, син Освіна й Гунхільд, чи береш цю жінку, Гіту з роду Вейк, за дружину?

— Так!

— Ти, Гіто з роду Вейк, чи береш Хорсу, сина Освіна й Гунхільд із Фелінга за чоловіка?

Ніхто й не чекав від неї відповіді. Гіта мовчки стояла, підтримувана двома слугами Хорси. Обличчя в неї було очужіле, погляд застиг.

Я продовжував:

— Коріться одне одному в страху Божому. Чоловіче, шануй і оберігай свою дружину перед Богом і людьми. Дружино, корися своєму чоловікові, тому що відтепер він пан твій і глава родини, як Христос глава Церкви…

При цих словах Гіта раптом осіла на руках слуг, голова її закинулася. Свідомість полишила її.

Хорса кинувся був до нареченої, та леді Бертрада звеліла йому не метушитися.

— Закінчуй, Ансельме!

Я скорився, якось пробубонів належне, звелів подати обручки та наказав Хорсі одну надягти собі, другу — на палець нареченої. Сакс квапився, нервував і, звісно, впустив перстеник, який покотилося плитами кудись у морок під арками. Поки слуги плазували, відшукуючи його, Хорса повернувся до байдужої Гіти, що лежала на сходах перед вівтарем…

І тут з грюкотом розчинилися важкі, окуті штабами заліза врата собору.

— Не рухатися! Всім залишатися, де стоїте!

Який недоумок не засунув засуви після хвалебної? Із отвору, що сірів між стулок соборних врат, до нас наближався грізний воїн у обладунках, тримаючи перед собою зведений арбалет.

— Якщо хто надумає зрушити з місця — довідається, як воно — мати діру в животі завбільшки як гусяче яйце.

Воїн зупинився за кілька кроків від нас. Неподалік на колоні догоряв смолоскип, і я зміг розгледіти незнайомця. Це був високий лицар з довгим чорним волоссям — той самий загадковий хрестоносець із фенленду, що порубав людей Гуго Бігода, ворог короля, за голову якого призначено винагороду.

Він щойно полишив сідло після тривалої скачки, дихав важко, відблиски смолоскипа ковзали по крицевих пластинах у нього на грудях. Але очі в нього були уважні, як у кішки перед стрибком на здобич. І хоча всім було зрозуміло, що він встигне вистрілити тільки раз, не знайшлося бажаючих послужити мішенню для арбалетного болта.

Однак незабаром я помітив, що хрестоносець прибув на самоті. А значить, у нас був шанс — рано чи пізно сюди з’являться ченці або служки, відволічуть увагу лицаря, а там, гляди, й гукнуть варту. Час минав, ми, як і раніше, стояли під прицілом, і наше перше сум’яття змінилося надією.

Я заговорив перший:

— Ізидь, воїне, поки я не закликав на тебе прокляття Божого. Ти проник у храм зі зброєю, ти вчинив злісне святотатство!

— Краще б вам мовчати, святий отче, — була відповідь. — Мені не вперше відправляти попів чортам на забаву.

Тьмяне вістря зблиснуло, арбалетна стріла повернулася в мій бік, і мені нестерпно схотілося справити нужду.

Цього ще тільки й бракувало! Я закликав усю свою мужність.

— Чим ти вихваляєшся, негіднику!? Втім, від Гая де Шампера, злочинця й ворога корони, нічого іншого не доводиться очікувати.

Лицар і оком не змигнув. Але кутиком ока я встиг помітити, як схвильовано поворухнулася графиня. Хрестоносець миттю вловив цей рух, і арбалет повернувся в її бік. Хрестоносець докірливо похитав головою.

— Опануйте себе, мадам. Я зробив вам одну послугу заради вашої сестри, але не сподівайтеся, що й надалі буду настільки великодушним.

Тепер його погляд кинувся до Гіти. Вона ще й досі лежала непритомна й не виказувала ознак життя. Я бачив, що лицареві хотілося б надати їй допомогу, але водночас він побоювався втратити контроль над людьми Хорси й самим Хорсою.

Усе це було нам на руку — швидко розвиднялося. Ось-ось мав з’явитися церковний сторож, а слідом і перші парафіяни. Кожен із них негайно гукне варту, й цього мерзотника схоплять.

Зненацька Хорса спробував наблизитися до Гіти, але твердий голос лицаря втримав його на місці.

— Не лізь не в свою справу, нормандський пес! — огризнувся осоромлений Хорса. — Ти спізнився, й ця жінка — моя дружина. Ми повінчані!

— Ні!

На мій подив, це вигукнув брат Денніс. Він стояв біля вівтаря, ще й досі бездумно погойдуючи кадилом, і коли спіймав мій погляд, по його обличчі потекли сльози. Однак він повторив:

— Ні, обряд не було завершено! Я можу заприсягтися в цьому.

— Браво, брате! — вигукнув лицар. — Навіть один чесний чернець робить честь цьому опоганеному насильством храму. Втім, якщо наречена непритомна, а наречений тримає в руках обидві обручки, не потрібні ордалії,[25] щоб довести — справа нечиста.

Я люто глянув на ченця.

— Ти чорна вівця в моїй пастві, брате Деннісе. Відтепер ти вигнаний із обителі.

Писар смиренно кивнув і знову залився слізьми.

Тоді я вдався до умовлянь — мовляв, не варто було б серові Гаю встрявати в цю історію, й коли він надумає дати нам усім спокій, я навіть не повідомлятиму про його появу в наших краях, і він зможе їхати, куди забажає.

Однак посмішка, з якою слухав мої слова лицар, дуже мені не сподобалася. Немовби перед ним стояв та бурмотів нісенітниці сільський божевільний. І проте я й далі зволікав:

— Не ускладнюйте, сере, своє і без того непросте становище. Адже всім нам відомо, хто ви такий. Ви лиходій і злочинець, який зробив безліч злодіянь проти королівської влади, церкви та встановленого порядку.

— Ви вважаєте, що у всьому переліченому винен я один? О, ви лестите мені, святий отче.

Який нахаба! Але в його руках арбалет, і поки наше становище докорінно не зміниться, я мушу відволікати його увагу.

Раптово мене простромила жахлива думка. Час грав на руку не тільки нам — недарма хрестоносець нікуди не поспішав і нічого не вживав крім того, що вже зробив. Напевне, він примчав сюди після того, як сповістив людям графа Норфолка, куди їде. І коли з площі перед собором до нас долинули голоси, стукіт копит і брязкання зброї, залишалося тільки молити небо, щоб це виявилася варта з Бері.

Однак цього разу святий Едмунд залишився глухим до моїх благань. Першим, кого я побачив під аркою соборних врат, виявився Едгар Армстронг. За ним ішли Пенда й ще дюжина озброєних людей.

Граф ступив під склепіння собору й завмер, оглядаючись. І тоді я, намагаючись приховати переляк, обурено вигукнув — яке право він має вдиратися зі збройними людьми під склепіння Божого храму, й одночасно помітив, як леді Бертрада позадкувала, сховалась за колоною.

Едгар не помітив дружини. Його погляд поквапливо шукав іншу жінку — й нарешті він побачив її, нерухому, на сходах до вівтаря. Із грудей графа вирвався крик, і він кинувся до Гіти. Опустився на коліна, почав кликати її та намагатися привести до тями, але Гіта не рухалася, нагадуючи покинуту дітьми ганчір’яну ляльку.

Тоді граф Норфолк розлючено оглянув усіх, хто юрмився обіч вівтаря.

— Чого вам знову треба від неї, негідники! Хіба не досить того, що їй уже довелося перетерпіти?

До нього ступнув хрестоносець, який вже опустив свою страшну зброю. Він намацав пульс на зап’ясті Гіти й щось неголосно промовив.

Його слова подіяли на Едгара — він передав жінку своїм людям і підвівся з колін. Погляд його обмацував нас одного за одним.

Я постарався себе опанувати. Цієї хвилини граф Норфолк перебував у моїх володіннях, він незаконно вдерся сюди. До того ж, на порозі соборних врат почали з’являтися стривожені незвичайним гамором ченці, а за ними й монастирська варта. Зараз вони гукнуть підмогу, й тоді вже я диктуватиму знахабнілому саксові свої умови.

Але тут Едгар помітив Хорсу.

— Ти?! Знову ти, Хорсо? Скільки тебе не б’ють, ти, як злісний пес, ладен напасти з будь-якого підворіття.

— Ти сам пес! — огризнувся тан. На його обличчі не було переляку — швидше, лють і розчарування. — Блудливий пес, який розбестив довірену тобі дівицю! Я домагався того, щоб повернути їй ім’я, честь і врятувати від тебе, звабнику!

— Врятувати? Ти ледь не погубив Гіту! Поглянь на неї, нідерінгу, поглянь — хіба це схоже на порятунок?

— Це ти нідерінг і до того ж, зневажений боягуз, оскільки уникаєш мене, не бажаючи вирішити в чесному двобої, кому дістанеться ця жінка.

Цікаво, як далеко зайдуть у своїй ненависті ці двоє синів старого Свейна? Ба, та ж вони й не відають про своє споріднення. Чи не скористатися цим? Саме час, тому що Едгар уже схопився за меч, а Хорса вирвав у одного зі своїх людей здоровенну саксонську сокиру. Зрозуміло, було б непогано, якби вони й справді порішили один одного просто зараз, але соборові Святого Едмунда на сьогодні досить безчестя й святотатств.

Моїх людей у храмі ставало дедалі більше, й це додало мені впевненості. Я вирішив втрутитися.

— Зупиніться! Ви перебуваєте під склепінням Божого храму. І якщо навіть це вас не зупинить, то припиніть сварку хоча б тому, що не може бути двобою між кревними родичами й синами одного батька.

Схоже, для Едгара це не було новиною — він просто зітхнув і опустив меча. Хорса ж затремтів усім тілом, його обличчя почервоніло й здулося, він почав наступати на мене, потрясаючи сокирою.

— Неправда! Ти брешеш, проклятий попе!

Хвала Творцеві, мене встигли прикрити собою монастирські стражники. І я не зміг відмовити собі в задоволенні дошкулити відразу обом саксам.

— Це найчистіша правда. Тільки погроза кровопролиття в храмі змусила мене розкрити довірену мені на сповіді таємницю Гунхільд із Фелінга. Знайте ж усі, що не тан Освін був батьком Хорси, а Свейн Армстронг. Ти, Хорсо, незаконнонароджений брат Едгара.

— Брехня! Ти ганьбиш пам’ять моєї матері, негіднику! І якщо є справедливість — горіти тобі в пеклі до кінця світу!

Він кинувся на мене, але стражники налягли на нього й розпластали на підлозі, вирвали з рук сокиру.

«Це тобі, Хорсо, за Тауер Вейк, — подумав я. — Абат Ансельм ніколи нічого не забуває».

Сакс ще гарчав і рвався. Але Едгару цієї миті вже було не до нього, бо Гіта нарешті ворухнулася, й він схилився над нею. І вона негайно впізнала його. Я бачив, як її ще квола рука оповила графові плечі, вона промовила кілька слів, і бліда тінь посмішки промайнула на її губах.

Граф залишив жінку, вийшов на середину храму. Незважаючи на те, що діялося в його душі цієї миті, вигляд у нього був владний, а хода вселяла трепет. Я спіймав на собі погляд його презирливо примружених синіх очей.

— Ти вчинив підло, попе, розкриваючи таємницю сповіді, й поглумився з пам’яті померлих. Але нехай судить тебе Бог. Я ж пробачаю тобі востаннє й беру у свідки всіх, хто тут перебуває: якщо це твоє нице діяння не стане останнім, навіть твій сан не врятує тебе від загибелі.

Він перевів погляд на Хорсу. Той уже вгамувався й стояв з похиленою головою так, що його довге біляве волосся закривало обличчя.

— Тане Хорсо! — вигукнув Едгар. — Допоки я залишаюся графом у Норфолкширі, ти є моїм підданим. Знай, що за вчинене тобою викрадення вільно народженої жінки я оголошую тебе поза законом у моїх володіннях. Даю тобі два дні, щоб полишити межі графства. Після закінчення цього терміну кожен зможе безкарно вбити або принизити тебе. Якщо ж ти не підкоришся цьому велінню, мої люди схоплять тебе й замкнуть у Норіджській темниці.

У відповідь на його слова Хорса повільно підняв голову. Його обличчя спотворила судома, очі палали, мов свічки.

— Ти не брат мені, Едгаре. Ніхто, навіть узявши в руки розжарене залізо, не змусить мене повірити, що ми з однієї плоті й крові.

Дивна річ, питання про споріднення зараз здавалося Хорсі важливішим за веління про вигнання. Однак Едгар не звернув уваги на випад брата.

— Ти добре розчув, що я сказав, Хорсо? Починаючи з цього ранку в тебе є тільки два сходи сонця, щоб зібратися в дорогу, попрощатися із близькими й покинути межі Норфолку. Що стосується твоїх володінь… У тебе є син, і я простежу, щоб він безперешкодно вступив у володіння манором Фелінг.

Едгар жалів брата, залишаючи майор за його сином, прижитим від наложниці. Зрозумів це Хорса, чи ні, але в його погляді не поменшало ні презирства, ні ненависті. З гордовито піднятою головою він рушив до виходу з собору, й ті, хто встиг тут зібратися, розступались, даючи йому пройти.

Але мені вже було не до Хорси, бо з того місця, де я стояв, я зумів помітити в юрбі сім чи вісім незнайомців, нічим не схожих на парафіян. Похмурі, рішучі обличчя, темні плащі, під якими вгадувалася зброя, — усе вказувало на те, що це саме ті люди, по яких я посилав. Ловці короля, мисливці за головою Гая де Шампера.

Тож забава ще не скінчилася.

Я подивився туди, де, підтримуючи Гіту, стояв сер Гай. Жінка спокійно стояла, спираючись на його руку, і поглинений нею лицар не бачив, як переміщалися в юрбі люди короля, обмінюючись швидкими поглядами й кивками, неначе мисливці, які оточують дичину. Але тепер я вже не побоювався, що в моєму храмі може відбутися кровопролиття, — я його жадав. Жадав настільки, що не витримав напруги.

Уже не володіючи собою, я вигукнув зривистим голосом:

— Хапайте його, хапайте Гая де Шампера!

Подальше відбулося блискавично. Стрімким стрибком лицар відірвався від Гіти, його арбалет блискавично злетів, і перший ловець, який опинився перед ним, упав з пробитими важким болтом грудьми. Інший спробував напасти, але граф невловимим рухом метнув у нього ножа. У нефі, де вже зібралося чимало людей, зчинилось сум’яття, а Едгар громовим голосом наказав своїм людям схопити чужинців.

У руках одного з ловців також з’явився арбалет, але вистрілити він не встиг, тому що на спину йому стрибнув Пенда й вони зчепились, покотилися по підлозі. Я закричав був монастирській варті, щоб оточували злочинця, але замовк на півслові, бо він сам виник переді мною й із нелюдською силою опустив мені на голову окуте залізом ложе свого арбалета. В очах у мене стемніло, немовби склепіння собору раптом звалилися.

Я впав. Хрестоносець одним стрибком перескочив вівтар, за який я намагався заповзти, і його високі чоботи виявилися поруч із моїм обличчям. Я стисся, очікуючи, що він знову почастує мене арбалетом, та лицар ніби не помічав мене. І тут пролунав регіт цього розбійника:

— Агов, ви, королівські шукачі! Марна праця! Удача сьогодні не на вашім боці.

І він оглушливо свиснув, ніби висловлюючи презирство до переслідувачів.

Я поповз рачки за вівтар, але застиг, витріщив очі. Такого я й уявити не міг. Крізь юрбу, що металася в шаленстві, просто до вівтаря мчав величезний вороний жеребець, немов примара, що вирвалася з пекла. У розчинені стулки соборних врат за ним вривалися потоки сонячного світла, і в цьому освітленні диявольський кінь із розмаяною гривою здавався охопленим полум’ям. Але це не було видіння — я бачив, як сахається юрба, як підкови коня висікають іскри з плит підлоги.

Вороний зупинився впритул до мене й загарцював, загримів копитами. Тоді Гай де Шампер ступив на мою спину, як на підніжку для вершників, і одним стрибком виявився в сідлі. Кінь здійнявся дибки, заіржав, ніби загримів, а наступної миті промайнув у осяяних сонцем вратах собору й зник.

Стражники, воїни, ченці й парафіяни, тиснучи один одного, кинулися слідом. Лемент «Лови!», «Назад!», крики страху й запалу злилися в суцільну какофонію.

На жаль, сумну месу довелося нам відслужити в Бері-Сент-Едмундс цього ранку.

Собор спорожнів швидше, ніж можна було очікувати. Я спробував підвестися, і хтось підтримав мене під лікоть. Я озирнувся — брат Денніс.

— Іди геть!

Я вирвав руку, обмацуючи величезну ґулю на тім’ї. І помітив Едгара й Гіту. Жінка присіла на цоколь колони, граф опустився біля її ніг. Він спрямував погляд у темряву бічного вівтаря, і я бачив, як напружилося й застигло його обличчя. Простежила за його поглядом і завмерла Гіта, а потім схилилася йому на груди.

Едгар же невідступно дивився туди, де намагалася сховатись за колоною його дружина.

— Я б здивувався, якби тут обійшлося без тебе, Бертрадо, — промовив він нарешті.

Графиня не зводила очей із цих двох, стискаючи побілілими пальцями складки пелерини біля горла.

— Але це не може тривати вічність, — провадив Едгар голосом, який підхоплювала луна склепінь: — Я розлучаюся з тобою, і Святий Престол буде на моєму боці!

Потім він обійняв Гіту за плечі, й вони не поспішаючи полишили собор.

Леді Бертрада й далі стояла, немов кам’яна, лише очі в неї неприродно розширилися.

Я також рушив геть. Я стомився, страшенно боліла голова, і до того ж, мені було необхідно терміново змінити одяг. Як не ганебно про це говорити, але нижче пояса моя сутана була мокра, як хлющ.

Розділ 5

Бертрада

Квітень 1135 року.

Страшне слово «розлучення» підкосило мене. Я немов поринула в чаклунське заціпеніння, жила як водорість під водою. Це була цілковита поразка. Більше не було за що боротися, не мала чого відстоювати й захищати. Едгар остаточно відкинув наш шлюб.

Цілі дні я проводила в самоті, дедалі глибше поринаючи в безвихідь. Часом довго дивилася на слід опіку на своїй долоні. Давно-давно, щоб виправдатися перед чоловіком, я піднесла долоню до полум’я. Це трапилося, коли загинув Адам. Ні, коли я його підштовхнула до краю сходів…

Тоді я зрозуміла, як мені необхідний Едгар. Але чи любив він мене? Я часто згадувала наш перший поцілунок у каплиці Фалеза, чудове весілля в Норіджі, соколине полювання біля Нортгемптона. У ті дні я була щаслива й упевнена в собі. І цю впевненість мені давало замилування, яке я читала в очах Едгара. Я була кохана й бажана. І в мене була сила, я знала, що зможу домогтися всього, чого хочу. А хотіла я тільки його любові, за неї боролася, заради неї брехала й чинила злочини.

Але тепер він відрікся від мене, зважився почати процедуру розлучення. Я його втратила, а значить, я втратила все… У Бері-Сент-Едмунс панувало надзвичайне пожвавлення. В абатство прибула королева Аделіза в супроводі графа-трубадура Вільяма Суррея. Примчав старий шанувальник пустої Аделізи лорд д’Обіньї. Абат Ансельм з ніг збивався, прагнучи всім догодити. Ми з ним тепер майже не бачилися, але вперше мені було не до відвертих бесід зі святим отцем. Усе здавалося мені втомливим, хотілося побути в самоті. До того ж, ці виснажливі церемонії…

Вербна неділя, потім приготування до Чистого четверга, Страсна п’ятниця, загальна радість Великоднього Воскресіння… Гамір, метушня, веселощі. Люд юрбами йшов подивитися чудову містерію,[26] яку поставили в соборі Святого Едмунда.

Я ж ішла від усього цього геть. Мене супроводив тільки граф Суррей, якого Аделіза віддаляла від себе, варто було тільки з’явитися д’Обіньї. Тоді граф, повсюдно відомий як нестерпний зануда, вважав за можливе нав’язати мені своє товариство. Серед нашої знаті йому не було рівних за зневірою, але ця зневіра якимось чином перегукувалося з моїм теперішнім станом.

Граф Суррей брав до рук дев’ятиструнну лютню, робив кілька тужливих, нескінченно повторюваних акордів і починав наспівувати:

Туга, туга… Куди мені подітися?

Куди сховатися від неї?

Я заплющувала очі, тембр його голосу був приємний, а слова не мали значення. Стояв погожий квітневий день, і ми сиділи з графом у великому саду абатства. Ніжно сяяло сонце, над головою шелестіло листя, на кам’яних постаментах біліли алебастрові вазони з квітами. Рай земний. Але все це весняне сяйво й шелестіння не дарували мені жодної втіхи.

Не вірю в щастя та удачу.

Всміхаючись, Фортуна бреше.

І я із відчаю не плачу —

Колишня гордість не пробачить.

Свята правда! Я неуважно стежила за тим, як тонкі пальці графа Вільяма перебирають струни. У нього були нервові, витончені, пещені, як у жінки, руки.

Суррей не був воїном, хоча останнім часом і почав говорити, що збере загін надійних людей, покине все й вирушить воювати з сарацинами у Святу Землю. Уже й не знаю, чим не догодила Англія цьому власникові великих земель у Денло, молодому й досить привабливому чоловікові, одруженому з гожою леді, щоб плисти й мчати на коні за тисячі миль у надії змінити власне життя. На жаль, від себе не втечеш!

Можливо, і я здавалася йому настільки щасливою леді, яка з примхи воліє жити в обителі в Бері-Сент-Едмундс, а не користується благами становища графині Норфолку. Нема людини без таємниці, але моя власна таємниця незабаром стане загальним надбанням. Усі довідаються, що Едгар Армстронг, людина, яку я зробила своїм чоловіком і возвеличила, готовий домагатися розлучення й втратити свій титул, аби тільки відскіпатися від мене. З-за огорожі долинув щасливий сміх королеви Аделізи. Поза всяким сумнівом — вона проводить час із д’Обіньї. Іншим разом я б не відмовила собі в задоволенні полихословити про «щиру дружбу» цих двох. Однак королева, дотримуючись правил пристойності, з’явилася на алеї вже без свого шанувальника. Але обличчя її виказувало — очі сяяли, щоки рожевіли, а легке світле вбрання розвівалося по вітрі, ніби крила.

Королева наблизилася до мене, зробила Суррею знак, щоб вийшов.

— Ви стали смиренною, Бертрадо, — промовила вона, сідаючи поруч. — І знаєте, люба, при дворі так не вистачає ваших колючок і кумедних витівок. Без вас життя немовби втрачає гостроту.

Я мовчала, міркуючи, чи знає вона про те, що відбулося в нас із чоловіком. Втім, Едгар у цьому виявився великодушним і не оголошував повсюдно про майбутнє розлучення. Ймовірно, Аделізі відомо про те, що мій чоловік живе з постійною коханкою, але навряд чи її цим здивуєш. Дружина велелюбного Генріха Боклерка давно впокорилася з тим, що король має коханок. Усе це компенсувалося її становищем, тією волею і почестями, які вона отримала завдяки шлюбу з королем. Адже сама вона, набагато молодша за короля, ніколи не любила його, я ж була хвора від любові до Едгара. І моя прихильність до Суррея була тільки ширмою, за якою ховала я своє розбите на друзки серце.

— Дивного шанувальника ви обрали цього разу, Бертрадо, — зауважила Аделіза, дивлячись на графа, що понуро віддалявся. — У товаристві бідолахи Суррея навіть квіти починають в’янути, а від його посмішки молоко скисає вдвічі швидше. Едгар Армстронг — ото вже чоловік, так чоловік. Гадаю, ви не відмовитеся прибути разом із ним на травневий огляд військ у Нормандії?

Я слухала її неуважно, але тут мимоволі зосередилася. Що ця курка меле про поїздку мого чоловіка до двору?

Аделіза відразу пояснила, що в Нормандії неспокійно й Генріх Боклерк звелів своїм васалам привести загони на огляд у Руан.

Он як? Напевно, саме при цій зустрічі граф Норфолк і повідомить королю про свій намір розлучитися. І звичайно, виставить усе, що сталося, так, щоб вигідно було йому. Це означає, що я повинна не киснути в Бері в товаристві Суррея, а першою прибути до короля й встигнути налаштувати його проти зятя, та так, щоб він прийняв мій бік попри все, що скаже йому Едгар…

У Нормандії я виявилася вже за тиждень і застала герцогство ледь не на військовому положенні. Скрізь збройні загони, застави на дорогах і нескінченні перевірки та допити.

Батька в столиці не було. Мене зустрів новий єпископ руанський Хагон, який повідав, що зять короля Жоффруа Анжуйський і його дружина Матильда готові зі зброєю в руках відстоювати свої права на ті землі Нормандії, які Генріх пообіцяв їм за угодою, але не поспішає передавати. Анжуйська пара вважає, що король водить їх за носа в той час, як його гінці раз по раз їздять до Теобальда й назад і ще не відомо, чи не змінить король заповіту й чи не передасть влади племінникові. Між Анжу й Нормандією вже відбулися відкриті зіткнення, і багато хто говорить, що норовливість анжуйської парочки може призвести до великої війни.

Я миттю занурилася у велику політику. Мене це відволікло, освіжило й навіть вселило надію. Зараз батькові зовсім не до сімейних сварок одного з графів, і він може просто відправити Едгара ні з чим. Але чи зупинить це мого чоловіка? І де варто перебувати мені, поки все не вляжеться?

Люб’язність єпископа Хагона сягала так далеко, що він пообіцяв надати мені резиденцію у великому абатстві Святого Мартіна, розташованому на острові посеред Сени. Цей священнослужитель і справді був милий зі мною. Досить молодий для свого високого сану, він був справжнім втіленням тієї гордої північної породи — нащадків вікінгів, які ще зрідка траплялися серед нормандської знаті: високий, ставний, із золотавим волоссям, гарно викладеними навколо тонзури, з обличчям швидше воїна, ніж священика, із прозорими, як виноградини, зеленими очима в сітці дрібних лукавих зморщечок.

Єпископ відпускав доволі світські компліменти, й ми непогано проводили з ним час: полювала з соколами, каталися на барці по річкою, допізна сиділи на галереї абатства теплими травневими вечорами. Ах, трісни моя шнурівка, — мені завжди подобалися духовні особи.

Увага Хагона почасти повернула мені колишню впевненість у собі, і я вже не була жалюгідною і розгубленою, коли в Руан прибув мій батько. І зрозуміло, я постаралася виставити перед ним історію наших з Едгаром стосунків якомога вигідніше для себе. Я перелічила всі образи й приниження та повідала, як чоловік вигнав мене з Гронвуда — замку, який зміг побудувати тільки завдяки мені, а сам оселив там повію, через яку почав проти мене справу про розлучення.

На жаль, батько вислухав мене не зовсім так, як я очікувала. Погляд у нього був відсутній, і він майже не ставив запитань. Крім єдиного: чому я дотепер не завагітніла.

Я зчепила пальці так, що суглоби захрумтіли.

— Імовірно, ви не зовсім зрозуміли те, що я сказала, государю. Мій чоловік просто не надав мені такої можливості. Він спить із іншою жінкою, а не зі мною, своєю законною дружиною. Не могла ж я понести від Святого Духа!

Батько знизав плечима.

— Безплідність жінки досить істотний привід для розлучення. Однак заспокойся, незабаром Едгар буде тут, і я сам усе з’ясую.

Це «заспокойся» впало байдуже і важко, мов камінь. І тоді я заговорила про те, що розлучення — це ганьба й безчестя для нащадків Завойовника. Навіть сам Генріх не розлучився з порожньою, як суха смоківниця, Аделізою. А мені доводиться терпіти нескінченну наругу від нікчемного сакса…

— Якого ти сама так наполегливо домагалася. Але ж я тебе застерігав! — різко перервав мене батько. — Я говорив тобі, Бертрадо: у подібному шлюбі на тебе чекає чимало складнощів. Ти здобула Едгара Армстронга, як приз, ти без кінця нагадувала йому про вчинені тобою благодіяння, не усвідомлюючи, як принижуєш його цим. І як наслідок — ваші постійні сварки, твої заколоти проти нього, нескінченна ворожнеча. Якщо хочеш знати, звістка про ваше розлучення не здається мені чимось несподіваним. Сварки в родині Норфолків давно стали темою для пересудів. При цьому Едгар чудово впорався з довіреною йому владою, а ти тільки тим і займалася, що сіяла смуту скрізь, де могла. Якщо ваш шлюб розпадеться, ти станеш найбільш знеславленою дамою Європи, настільки знеславленою, що мені й нового чоловіка тобі не підшукати. Хто погодиться взяти за дружину норовливу інтриганку, до того ж, ще й безплідну? І це ще не все. Як можна витлумачити всі ці твої історії з Гуго Бігодом і те, що ти залишила чоловіка та мало не півроку жила при настоятелі Бері-Сент-Едмундс? Ти не встигла прибути в Нормандію, і вже вирізнилася, зв’язавшись із Хагоном Руанским, найвідомішим женолюбцем!

До кінця цієї тиради голос батька гримів.

Я ж спочатку й слова не могла вимовити від обурення. Хоча чого ще очікувати від людини, яка все життя блудила і вважає, що блуд є невід’ємною людською потребою. Що за дика нісенітниця? Гуго Бігод — та хіба б я опустилася до нього? А товстун Ансельм? Він був моїм духовним наставником, не більше того. І до чого тут єпископ Хагон?

Я почувалася ображеною до сліз. І сама не помітила, як вони потекли з очей.

— Як ви смієте так брудно думати про мене, батьку? Присягаюся своєю безсмертною душею — я жодного разу не зрадила подружнього обов’язку. Замість того, щоб втішити мене в моєму нещасті, ви… ви…

Говорити я більше не могла, задихаючись від ридань. Батько ж трохи пом’якшився й знову повторив, що все з’ясує сам, коли приїде граф Норфолк. Я сказала, що цілком покладаюся на його мудрість і справедливість, але під час цього розгляду варто було б врахувати й ту обставину, що граф Норфолк, якого він настільки високо цінує, негідник. І виклала свій головний козир: повідала, як Едгар знехтував королівське веління і приймав у себе людину, яку він, Генріх Боклерк, оголосив своїм особистим ворогом і державним злочинцем. Цю людину звуть Гай де Шампер. Колись при самій лише згадці цього імені король мінявся на обличчі. Але зараз просто насупився й пожував губу.

— Кгм, Гай де Шампер… Колись я урочисто заприсягся зробити все можливе, щоб спіймати і належно покарати цього Матильдиного коханця. Але тепер… Жоффруа Анжуйський довів, що не гідний тих зусиль, які я докладав, оберігаючи його честь. Тобі відомо, що ми на грані війни з Анжу? І догоджати Жоффруа стратою його недруга чи навіть карати того, хто допомагав де Шамперу, зараз зовсім не час.

І великий король Генріх, як звичайний простолюд, почав скаржитися на негаразди в родині, останніми словами лаяти Матильду й Жоффруа та журитися з приводу не справджених сподівань. А я кусала губи, жалкуючи, що знову схибила. Те, що ще кілька місяців тому могло погубити Едгара, нині стало звичайною пліткою.

Що мені залишалося? Я тихо жила при дворі й чекала, коли почнеться огляд військ, на який прибуде мій чоловік. І тоді батько, заради збереження спокою і честі родини, у той чи інший спосіб примусить його поновити подружні стосунки зі мною. Або їхню видимість.

Як ми з Едгаром зможемо жити після цього, інше питання. Я ще не забула тієї ненависті, що горіла в його очах. З іншого боку… Змогли ж поладнати Матильда й граф Анжуйський. І кажуть, сестра знову чекає на дитину.

Дивна річ, але при дворі того тривожного року мало не в кожній знатній родині чекали поповнення. З’явився мій брат Роберт і порадував короля звісткою, що леді Мабель у надії. Стефан буквально радів, що Мод знову вагітна. Навіть сумовитий Суррей поскаржився мені, що його дружина вкотре понесла. У родинах графа Ессенського, графа де Мелан, Лестера, в родині мого брата Корнуолла — скрізь очікували спадкоємців. Залишалося хіба що самій королеві Аделізі виявитися з приплодом.

Лише я не належала до сонму цих плідних леді. І це ніби перетворювало мене на жінку саме з тією вадою, що могла стати приводом для розлучення.

Я звернулася до вчених мужів і духовних осіб, і ті трохи заспокоїли мене, послались на тексти з Біблії: «Що Бог поєднав, того не роз’єднати людині», а також: «Хто розходиться з дружиною й жениться на іншій, перелюб чинить; і всякий, хто жениться на розведеній із чоловіком — перелюбник». Так-то воно так, але ж Папа часом усе-таки давав дозволи на розлучення! Але мені відповідали, знову ж посилаючись на Біблію, — Господь розірвав шлюб між Агар’ю та Авраамом і дав Мойсееві припис про розлучення. Цілковита непослідовність! Тоді я сама вдалася до теологічних вишукувань — збоку це нагадувало напад раптового благочестя. Такою смиренною і зануреною в себе мене при дворі ще не бачили. Однак чутки про моє розлучення вже почали передаватися із вуст до вуст — я це знала достеменно. Можливо, тому й виявилася в самоті — старі знайомі та й шанувальники немовби уникали мене. Навіть вірний Гуго тримався віддаля, бо розраховував змінити батька на посаді стюарда двору й сварки йому були зараз зовсім ні до чого. Я ж, у свою чергу, уникала його, пам’ятаючи, як розцінив нашу дружбу мій батько.

Тільки мій брат Роберт Глочестер залишався зі мною приязним, частенько навідував мене й ділився новинами. Ми не раз торкалися делікатних тем, зокрема, що саме він, Роберт, улюблений син короля, міг стати куди більш гідним спадкоємцем трону, ніж непокірлива Матильда чи до всього байдужий Теобальд. Я підтримувала брата й радила триматися ближче до батька. Адже при дворі говорили, що Генріх, стомлений жінками, може повернути силу старому закону, за яким ще з часів Роллона Нормандського[27] трон залишали побічним синам. При цих словах очі в Роберта спалахували. Ах, до чого ж було б гарно, якби він і справді став спадкоємцем престолу!

Я настільки захопилася політикою, що проґавила момент, коли в Нормандію прибув Едгар, і звістка про це викликала в мене замішання. Я зачинилася у своїй вежі й то плакала, то починала молитися, то жорстоко мучила служниць.

Знаючи день і годину, коли король мав намір прийняти Едгара, я все-таки вирушила до двору, й коли їхня бесіда у віддаленому покої затяглася, впросила Роберта з’ясувати, про що вони говорять.

Він повернувся жвавий, але зустрів мій зацькований погляд і змішався.

— Пробач, Бертрадо, але король і твій чоловік розмовляли про зовсім несуттєві речі. Тобі відомо, що обоє вони знавці соколиного полювання, і мова йшла виключно про особливості птахів. Я і твій чоловік дотримуємося думки, що найкраще працюють птахи, спіймані вже дорослими й наношені для полювання — вони й сильніші, й більш тямущі. Король же віддає перевагу соколам, здобутим пташенятами й змалечку вивченим у соколівнях. Він доводив нам…

Я не дослухала, вереснула й кинулася на нього, немовби з наміром вчепитися нігтями в обличчя брата.

Насилу йому вдалося мене вгамувати.

— Опануй себе, Берт. Ти повинна зрозуміти, що батькові зараз необхідна підтримка настільки сильного васала, яким став граф Норфолк.

— А як же я? Він що, готовий пожертвувати мною заради Едгара?

— Про це ти сама поговори з ним. Король прийме тебе завтра відразу після ранкової меси. Думаю, він знайшов якийсь компроміс і не дасть тебе зобидити.

Ніякого компромісу тут бути не повинно. Король — мій батько й зобов’язаний відстоювати мою честь і мої інтереси. Так ведеться споконвіку.

Збираючись до короля, я вбралася в усе біле. Біле бліо, білий плащ, біле запинало на голові. Білий — колір цноти, й хоча я його не зносила, цього дня мусила мати вигляд безневинної жертви.

Король чекав на мене в круглому покої у вежі. Цей покій слугував йому за кабінет, але я завжди вважала це приміщення похмурим і незатишним — темні грубі стіни, підлога з погано обтесаних гранітних плит, суворі темні меблі без прикрас, і навіть фоліанти, що стояли на полицях, стемніли від часу.

Зустрів мене батько не надто люб’язно.

— Чому мої дочки приносять мені самі прикрощі? — почав він, навіть не даючи мені вимовити слова вітання. — Немовби в мене нема інших турбот, крім залагоджування їхніх сімейних справ.

Я ображено задерла підборіддя.

— Що ще наговорив вам про мене цей сакс?

— Досить для того, щоб я зрозумів — його бажання розлучитися з тобою цілком обґрунтоване. В тебе ж я запитаю тільки про одне: ти й справді вчинила замах на його життя? Це ти найняла людей, щоб його схопили й убили у фенах?

Від кам’яної підлоги по ногах потягло зимовим холодом. Я мерзлякувато повела плечима.

— Нехай спробує довести це! Його єдиний свідок, Гай де Шампер, ніколи не насмілиться з’явитися при дворі й дати свідчення…

Я затнулася. Прокляття — бовкнула зайве! Адже мені й знати не годиться, про що мова.

Батько миттю все зрозумів. Повіки його опустилися, він скрушно похитав головою й поринув у мовчання.

Але я не могла змусити себе повірити, що почуте так вразило його — людину, про яку було достеменно відомо, що саме він наказав убити на полюванні свого брата-короля, а потім осліпив і згноїв у темниці іншого брата. Чи ж йому не знати, що в мені тече його кров, а значить, я не зупинюся ні перед чим.

Коли він знову заговорив, голос його звучав спокійно.

— Дійсно, ти здатна багато на що. Але невже ти дотепер не зрозуміла, що на своєму чоловікові зуби поламала? Ти давно програла свою війну проти Едгара.

Я не бажала цього слухати. Тому запитала навпростець, яке його рішення.

— Едгар Норфолкський уже відіслав довірених осіб у Рим і заручався підтримкою колишніх побратимів із ордену Храму. Я міг би покарати його за самоуправство, позбавити титулу й кинути в катівню…

Я навіть подалася вперед. О, якби батько так і вчинив! Тоді б я залишилася графинею Норфолку, повернулася в Денло й зробила те, чого бажала найбільше в світі — розправилася з цією тварюкою з фенів.

— …Але я не зачеплю твого чоловіка.

Я ледь не задихнулася, і мені знадобилась уся витримка, щоб вислухати всі його слова.

Виявляється, те, що король дарував саксові графський титул, привернуло до корони саксонських підданих. Але цього ще замало — Едгар справляється з покладеними на нього обов’язками блискуче: вгамував найнеспокійніше графство, до скарбниці без затримки надходять податки, а тепер він привів на огляд чудове ополчення, навчене й екіпіроване, що нині, як ніколи, до речі.

Батько заходив від стіни до стіни. У свої шістдесят сім Генріх Боклерк вигляд мав бадьорий, однак я помітила, що він почав по-старечому горбитися. Але чи мене обходить його здоров’я, якщо не матиму від нього підтримки? Якби на його місці був хто завгодно інший — Матильда, Роберт чи навіть Теобальд — вони б не дозволили так поводитися зі мною якомусь саксові. І вперше в мене майнула думка, що Лев Справедливості зажився на цьому світі.

— Для всіх ти, як і раніше, залишишся графинею Норфолку, — провадив король. — І зможеш повернутися в Денло та розташуватися в кожному з королівських замків, коли побажаєш. З тобою, як і раніше, залишиться твій посаг — п’ять тисяч фунтів, а цього досить, щоб ти не обмежувала себе у витратах. Між іншим, Едгар за ці роки примножив твій статок і виділить тобі стільки, скільки ти потребуватимеш. Зрозуміло, ви не зможете й далі жити як чоловік і дружина, але цей статус збережеться за вами, і, можливо, згодом ви навчитеся ладнати між собою. Це все, до чого ми дійшли з твоїм чоловіком.

— А розлучення?

Король сардонічно посміхнувся.

— Це довга, нескінченно довга процедура. І тривати вона може вічно. Навіть втручання гросмейстера тамплієрів навряд чи її прискорить.

З його подальших пояснень я довідалася, що в Римі заколот і розкол, фактично в нас не один, а відразу два Папи. Обидва — і Анакліт, і Іннокентій, обрані законно, але різними групами кардиналів та інших вищих духовних осіб, які не зуміли домовитися між собою. Між Папами точиться війна, становище обох нестійке, і жоден з них за таких обставин не побажає вплутуватися в настільки делікатну й спірну справу, як розлучення. А оскільки ніхто не знає, скільки протриває двовладдя на Найсвятішому Престолі, мені ще довго доведеться залишатися законною дружиною Едгара Армстронга.

— Швидше настане друге пришестя, — підбив підсумок батько, — ніж ти станеш розведеною жінкою. У тебе залишається твоє становище, ти не бідуватимеш і будеш незалежна.

— А що казатимуть про мене? Що буде з моїм ім’ям?

— Повторюю: ти — графиня Норфолкська. Повір, багато хто міг би тільки позаздрити твоїй долі.

Це й був той компроміс, про який говорив Роберт Глочестер.

Що ж, я обміркувала все і могла прийняти його. Я була досить сильною, і коли того ж вечора мені довелося бути присутньою на бенкеті разом із Едгаром, я нічим не виказала своїх почуттів. Ми сиділи поруч, спокійні та мовчазні, намагаючись не торкатися одне до одного й не зустрічатися поглядами. І тільки залишаючи бенкетну залу, я звеліла Едгару прислати мою самку кречета.

— Куди мені її доставити? — запитав він.

У мене вся кров кинулася в обличчя. Куди? Цей негідник позбавив мене власного дому й тепер глузує з мене!

— Вам не складно буде довідатися, де я перебуваю! — мій голос цієї миті нагадував свист вигостреного меча.

* * *

Мені нічого не лишалося, як впиватися отриманою волею. У мене були кошти, я обновила свій штат і гардероб, могла зупинятися, де побажаю, і зустрічатися з ким завгодно. І трісни моя шнурівка! — я отримувала від цього задоволення.

Ярмарок у Бове, хресний хід у Ам’єні, поїздка в Париж… Я відвідувала всі знамениті турніри, сидячи в ложах для знаті в оточенні почту й шанувальників. Ще зовсім недавно жінок не допускали на лицарські грища, але тепер саме ми стали їхньою головною прикрасою, саме нам діставалася честь нагороджування переможців!

Особливо щедрою на турніри стала Нормандія. Очікування війни з Анжу надавало їм особливої гостроти, кожен із них ставав пробою сили, підготовкою до справжніх сутичок. Там, де відбувалися лицарські грища, збиралася найвишуканіша знать, і я з цікавістю стежила за змінами в модах і вдачах, знайомилася з новими людьми та віяннями.

Саме в цей час виникла й миттєво поширилася запозичена на Сході мода на герби з зображенням геральдичних знаків — левів, що стали дибки, вискалених драконів, орлів, рук, що стискають мечі, сонячних дисків і всіляких фруктів. І я, в свою чергу, прикрасила туніки свого почту гербом Армстронгів — конячою головою, сама носила вбрання малинових і бордових барв — кольорів дому Генріха Боклерка, а до свого герба додала леопардів, що мчать уперед, адже я належала до роду нормандських герцогів.

Я бездумно витрачала гроші, вимагаючи ще й ще та не чуючи відмови. Прислана Едгаром самка кречета була в моєму обозі, тому що сезон полювання вже минув і ловчим птахам настав час линяти.

Чутка про початок процесу розлучення, до мого полегшення, не отримала широкого розголосу. Для всіх я залишалася королівською дочкою, котра не вважає можливим для себе життя з брутальним і жорстоким чоловіком та зуміла домогтися від нього волі й грошового утримання. Навколо мене виник ореол сильної та гордої жінки, я знову стала популярна, й нормандки з француженками почали ставитися до мене мало не з благоговінням.

Нерідко мене запрошували погостювати самотні власниці маєтків, удови, дружини лицарів, що відбули в Єрусалим, а також абатиси й ігумені монастирів. Вони дослухалися до кожного мого слова, намагались перейняти мої манери й думки. Навіть зовні старалися походити на мене. Кумедно було спостерігати, як інші модниці почали закручувати волосся дрібними кільцями й носити такі, як у мене, шапочки з пласким верхом і найтоншою вуаллю, яка недбало прикриває нижню частину обличчя. Я називала це арабською модою, але насправді просто намагалася приховати шрам над губою.

Додам, що весь цей час я постійно інтригувала, щоб допомогти Робертові Глочестеру просунутися на шляху до трону. Мені також стало відомо, що Теобальд Блуа, правитель графств Блуа, Шартр і Шампань, зовсім не так палко бажає успадкувати величезну й неспокійну державу вінценосного дядечка. З’явилися прихильники й у Стефана — з числа тих, чиї володіння перебували в Англії та хто вважав, що граф Мортен, який непогано знається на англійських справах, міг би з успіхом правити королівством. Але найсильніша партія була за Плантагенетів, Матильду й Жоффруа Анжуйських, яких, до того ж, підтримував французький монарх Людовик Гладкий.

Їхнє дивне прізвисько Плантагенети пішло від звички Жоффруа прикрашати свій шолом гілкою жовтого дроку, що вважається символом Ле Мана. Дрок латинською — planta genista, звідси й Плантагенети, або Плантажене французькою. У середині літа я вирушила на великий турнір у Лондон і була змушена з гіркотою відзначити, що на континенті почуваюся куди комфортніше. В Англії на кожному кроці на мене чекали неприємні зустрічі — Стефан, Мод, Генрі Вінчестер, Найджел Ілійський, і, слава Всевишньому, обійшлося без Едгара. Турнір у Лондоні було влаштовано з такою пишнотою, якої колись не знала Англія. Саксонський простолюд несамовито волав, стежачи за бугурдами, й захоплено завмирав із роззявленими ротами, коли почалися тьости.[28] Я чудово зналася на турнірному кодексі, й багато хто зі знатних глядачів і глядачок шанобливо прислухався до моїх пояснень.

Останнього дня грищ у Лондон прибула королева Аделіза. Запросила мене в свою ложу та ледь не до смерті замучила своєю балаканиною і найдурнішими лестощами. Зрештою я втратила терпіння:

— Мадам, ваше самовдоволення просто переходить усі межі. Між іншим, я зовсім не здивуюся, якщо незабаром виявиться, що ви нарешті зважилися подарувати королю спадкоємця. І якщо це не так — вважайте, що вам поталанило, тому що я не втримаюся, щоб не повідомити батькові, як ви веселилися в Денло з високоповажним лордом д’Обіньї.

Ця квочка так і застигла, сполотніла, мов шовк її власного запинала.

— Королю Генріхові, Бертрадо, й без вас доповіли про мої зустрічі з лордом д’Обіньї. І король нічого не почав — бо цілком переконаний, що його честь не постраждала. Сподіваюсь, і ви є зразком чесноти, настільки довго проживаючи без чоловіка?

Ого! Гарно ж я її зачепила!

— Втім, графа Норфолка зовсім не обходять ваші справи, — провадила королева. — І він, напевне, щасливий, що ви нарешті залишили його вдвох із леді Гітою Вейк. У Денло це називається датським шлюбом, чи не так? І як у всякому справжньому шлюбі, міледі Гіта з замку Гронвуд уже чекає на дитину.

Не знаю, що трапилося з моїм обличчям, але королева раптово відсахнулася й відразу кинулася просити пробачення за біль, якого мені завдала.

Я відвернулася. Чи не байдуже? Так чи інакше, мені однаково довелося б довідатися про це. Я почувалася зовсім розчавленою.

Навколо гомоніла юрба. Мій шанувальник граф де Мандевіль під’їхав до нашої ложі й схилив списа, пропонуючи мені вінець королеви турніру.

І я все-таки знайшла в собі сили посміхнутися йому, підвелася назустріч…

Більше нічого не пам’ятаю. Свідомість полишила мене.

* * *

Я знову пливла до берегів Нормандії. Море було спокійне, над кораблем кричали чайки, полоскалося вітрило.

Але цього разу навіть дорога не могла розвіяти мого смутку. Я була вражена й безпорадна, й ні моя воля, ані моє становище не могли захистити мене від власних почуттів. Ці двоє — мій чоловік і його дівка — відскіпалися від мене, вигнали й тепер почувалися щасливими.

Звідтоді, як довідалася про вагітність Гіти, я безупинно перебирала в голові всі відомі способи помсти. Я вже не могла не думати про це. Немовби на мені лежало невідворотне закляття.

Забути про все мене вмовляли й Аделіза, й Мод, і навіть Генрі Вінчестер. Але я мовчала, їм не дано зрозуміти, що моє почуття до Едгара є болісною сумішшю ненависті, любові й презирства, диявольською недугою, від якої немає зілля. Як би я не жила весь цей час, у глибині душі я й далі вважала Едгара своїм чоловіком перед Богом і людьми й вірила, що рано чи пізно нам доведеться возз’єднатися.

Марні надії. Що б я не почала, однаково ці двоє завжди будуть проти мене, будуть разом.

І я поїхала, щоб вдалині зализувати свої рани й набиратися сили для того, аби почати мститися. Бо чорну безодню в моїй душі, яка постійно загрожувала поглинути мене саму, могло наситити тільки одне — помста.

Сумовита й пригнічена, я повернулася в Руан. Годинами просиджувала в спорожнілих покоях палацу, перебираючи струни, й хоча я не майстриня грати, зненацька виявила, що з-під моїх пальців ллється знайома тужлива мелодія:

Туга, туга. Куди подітися?

Куди сховатися від неї?

Серпень тільки почався, дні стояли сонячні, порожні, задушливі. Одного з таких днів мене навідав єпископ Хагон. Він був, як звичайно, люб’язний, сипав компліментами, й раптово я подумала: а чому б і ні? Адже якщо я почну зраджувати Едгара по-плотському, слава рогоносця залишить глибоку мітку на його бездоганній репутації. І я заклично посміхнулася білявому єпископові.

Його преосвященство миттю зрозумів, як змінилися мої наміри — і того ж вечора відвіз мене в свою заміську резиденцію. Там я вперше зрадила чоловіка, й ми з Хагоном провели ніч любові.

Любові? Ну, це ще питання. Розкоші покоїв, його духмяна шовкова сутана, запашне вино… І в підсумку я виявилася перекинутою горілиць на ложі, а Хагон накинувся на мене, як зголоднілий вовк. Це повторювалося знову й знову, я ж думала тільки про те, що хочу помитися від голови до ніг і якнайшвидше поїхати. Мені насилу вдавалося зображати покірність.

Над ранок Хагон приніс мені чашу прохолодного сидру, і я спорожнила її залпом. Загорнений у простирадло єпископ глянув на мене байдуже.

— Одне з двох: ти або ненаситна, або холодна.

— А що краще?

— Краще? Кгм. Мабуть, немає нічого гіршого за холодну коханку.

Подумки я відразу вирішила, що ніколи більше не дозволю йому навіть наблизитися до себе. Однак посміхнулася.

— А як же всі ваші проповіді — про скромність, помірність і поміркованість?

— О! — він розсміявся. — Проповіді варто забути, якщо хочете зберегти коханця.

Ці слова змусили мене замислитися. Чи не цим був викликаний сум у очах Едгара, коли я вимагала припинити його безсоромні вигадки на ложі? І хіба не казав він, що я холодна? Мій чоловік завжди прагнув зробити з дружини коханку, а скінчилося тим, що коханку зробив дружиною.

Єпископ Хагон не затримував мене, та й мені він уже був нецікавий. Однак його слова не йшли в мене з думки.

І знаєте, як я вчинила? Переодяглася, сховала обличчя під вуаллю, подалася в один із міських борделів, покликала найзатребуванішу повію (Святі великомученики! І за це Едгар Армстронг відповість у пеклі!), добре заплатила й докладно розпитала, що вона робить, аби затягати чоловіків у ліжко.

Потім я повернулася, звеліла вимити себе, переодяглася в усе чисте й до кінця дня навіть не змогла доторкнутися до їжі — мене нудило з відрази. Однак я вже прийняла рішення й не збиралася зупинятись.

У Руан саме прибув граф Суррей, і я без вагань випробувала на цьому зануді придбані в борделі знання. Проковтнула зо два кубки мальвазії[29] та просто взяла його штурмом — так, як сходу беруть бастиди.[30] Суррей не відчув фальшу й до кінця ночі лежав у мене в ногах, повторюючи, яка я чудова, а потім почав благати мене вирушити з ним у Святу Землю.

Дурень! Я пішла роздратована.

Виявилося, що обдурювати чоловіків надзвичайно легко. Трішки поворухніть стегнами — і вони розпалюються, перестаньте сором’язливо прикриватися — й вони стають невситимими, вересніть кілька разів для годиться — і всякий вважатиме, що він цілком підкорив вас. Мене почало це тішити, і протягом наступних двох тижнів я тільки тим і займалася, що випробовувала ці маленькі хитрощі то на одному, то на іншому придворному. І жоден з них — жоден! — не викрив моєї нещирості.

А чи клюнув би Едгар на цей гачок? Поки що найбільшою здобиччю в сільці моєї вдаваної пристрасності виявився гордовитий і самовпевнений Валеран де Мелен, наймогутніший граф Нормандії. Його багато хто боявся, і навіть я, зізнаюся, часом побоювалась його. А виявилося, що і його можна приручити, як бичка, варто тільки застогнати під ним та обхопити міцніше ногами.

Граф Валеран був єдиним, хто не боявся гніву Генріха Боклерка через зв’язок зі мною. Але одного разу батько все-таки відправив у його замок сильний загін кіннотників із приписом негайно доставити мене до нього. Де Мелен не насмілився суперечити, й мене відвезли до короля, а звідтіля, після короткої та крижаної за тоном розмови, перевезли в жіночу обитель у Фекан.

Трапилося те, чого я завжди боялася: мене замкнули в монастирі. Але батько, ймовірно, ще не зрозумів, що мене вже ніщо не втримає, і за тиждень я втекла звідти й написала перед від’їздом королю, що вирушаю в Норфолк. Насправді ж я помчала в Брістоль, до брата Роберта. Уже він зуміє вмовити батька не бути зі мною жорстоким.

Дорогою я зупинилася в Лондоні, де мене привітно прийняв Стефан. Він був у чудовому настрої — можливо, тому, що користувався серед лондонців повагою та підтримкою. Серед його почту я зненацька виявила одного зі своїх колишніх лицарів-охоронців — Геривея Брітто. Наша зустріч була жвавою, і того ж вечора одна з фрейлін провела в мій покій смаглявого бретонця.

— Я ніколи й не мріяв про це, — пробурмотів Герівей, відкидаючись на подушки й переводячи подих. — Для нас ти була богинею, прекрасною і недосяжною. Але чому ти вибрала мене, а не Гуго? Адже він завжди був твоїм улюбленцем.

Гуго Бігод? Я й не згадувала про нього, давно втратила його з поля зору. Але Герівей Брітто повідав мені, куди запропастився найвірніший із моїх людей.

— Він подався у свої володіння в Саффолку. Це для всіх стало несподіванкою, адже після смерті старого сера Роджера Бігода ніхто не сумнівався, що саме Гуго отримає посаду стюарда двору. Але король чомусь відмовився від послуг нашого приятеля. І, схоже, що до цього вигнання доклав руку твій чоловік-сакс. Гуго, звичайно, завжди був розбійником, але позбавити його посади при дворі! Зараз Бігод сидить у себе в манорах, поводиться сумирно й навіть оженився на підібраній для нього королем дівці. Для нього зараз найважливіше знову повернути довіру короля. Але я ж бо його знаю, він ще знайде спосіб поквитатися з графом Норфолком!

Що ж, візьмемо до відома. Однак звістка про одруження Гуго змусила мене засмутитися. Незважаючи на веселий і вільний спосіб життя, мене дедалі більше опановувала нудьга, але при цьому нерви мої були натягнуті, як тятива. І зірватися мені нічого не варто було. Навколо велися нескінченні розмови та пересуди про Едгара: то про його дружбу з Найджелом Ілійським і лордом д’Обіньї; то про чудовий турнір, який він нещодавно влаштував у Гронвуді… Туди з’їхалися всі вершки знаті й навіть тамплієри взяли участь у ристаніях. Або заходила мова про норфолкських коней — тепер вважалося просто неможливим не мати виведених Едгаром скакунів, а значить, мій чоловік що не день багатів.

На тлі цих пересудів я не втрималася й зажадала від чоловіка додаткових коштів на витрати й отримала. З їхньою допомогою я зуміла відкупитися від посланих по мене людей короля й поспіхом перебратися в Глочестершир.

Роберт перебував у Брістолі, великому портовому місті, сеньйором якого він був. Тут я вже не боялася людей батька, тому що перебувала під захистом брата. О, які бенкети, які кінні арени, які полювання влаштовував Роберт на мою честь! Поглинутий тим, що дружина Мабель знову готувалася зробити його щасливим батьком, Роберт не вдумувався в мої проблеми й лише обіцяв поклопотатися за мене перед батьком, коли вирушить до нього в листопаді.

Разом із тим він поводився із мною надзвичайно фамільярно — обіймав, ляпав по сідницях, по щоках, куйовдив мені волосся, ламаючи своїми лаписьками дорогоцінні черепахові шпильки. А зранку тяг на чергове полювання, пікнік чи гулянку в одному зі своїх замків. Ми багато пили… й одного разу, після чергової пиятики я прокинулася з важкою головою в його ліжку. Гола. Причому, лежали ми, сплетені більш ніж красномовно.

Ми обоє були неймовірно збентежені, що, однак, не перешкодило нам і наступної ночі займатися тим само. Чи то я хотіла випробувати на Робертові своє нове вміння, чи він і справді запалав до мене аж ніяк не братньою пристрастю, але оскільки ми впали в цей тяжкий гріх, я відчувала якесь збочене задоволення.

Втім, Роберт незабаром отямився — негайно після того, як у його дружини трапився викидень. Знайшлися ті, хто встиг нашептати їй про нас. Брат був засмучений навіть дужче, ніж я очікувала.

— Ми повинні якомога швидше розійтися, Берт. Те, що сталося між нами… Моя Мабель не перенесе цього…

Він говорив про дружину зі зворушливою ніжністю. Немовби Мабель не народила йому цілу купу дітей. На одне більше, на одне менше… Але Роберт дотримувався іншої думки й незабаром поїхав.

Мені теж час було збиратися. Я не бажала з’ясовувати стосунки з графинею Мабель і незабаром рушила в дорогу, незважаючи на те, що раптово зіпсувалася погода. На додачу в мене був кепський настрій і помітно похитнулося здоров’я. Тільки цього мені й бракувало! Адже я завжди була здорова, як молочарка з ферми. Але останнім часом почала відчувати дивну кволість, а ранками в мене паморочилася голова.

Щоб перечекати негоду й підлікуватись, я вирішила погостювати в багатій жіночій обителі Ромсея. Гляди, й батько не так допікатиме, коли довідається, що я сховалася за монастирськими стінами.

Мені й моїм людям виділили в обителі окремий флігель, ми розташувалася з усіма можливими зручностями, але незабаром я занудилась. Нескінченні жовтневі дощі, тужливий дзвін, сновигання сестер-бенедиктинок… Трісни моя шнурівка — пекельна зневіра! Та й комфорт, яким славився цей монастир, не можна було й порівняти з тим, до чого я звикла. Я з тугою згадувала свою розкішну опочивальню в Гронвуд-Кастлі.

Абатиса Ромсея виявилася жінкою владною і непохитною та наполягла, щоб я щодня відвідувала служби в церкві. І ось, лаючись, ніби найманець, я була змушена взувати дерев’яні сабо, загортатися в плащ і ляпати по калюжах і болоту в храм, де смерділо вологим тиньком, а від запаху ладану макітрилася голова…

Одного разу під час меси я зомліла й опам’яталася вже в своєму флігелі. Все навколо розгойдувалося й плило. Слава Творцеві, моя Маго випхала за двері юрбу метушливих черниць і збила солому під матрацом у головах, щоб я могла влаштуватися зручніше.

— У чому річ, Маго?

Літня нянька, що ходила за мною з дитинства, дивно глянула на мене.

— Дитинко, ти вже пробач мені, нерозумній, але я повинна тобі дещо сказати. Ти завжди була справжньою леді, поки цей пес, твій чоловік, не зіпсував твоє життя. Всі ці твої коханці…

— Не смій вичитувати мені!

Її старі очі стали круглими, як у сови.

— Дитинко моя, чи ж не вагітна ти часом?

Я мовчала. Мій погляд перебігав з однієї речі на іншу: кутий свічник на скрині, віконниця, розп’яття на стіні.

Маго не вгавала:

— У тебе завжди були негаразди з місячними, ось ти, бідолашна моя, і зневірилася, що здатна понести. Але ця твоя кволість, нудота ранками, ця непритомність… Та й чисте дрантя давно тобі не було потрібне. Саме звідтоді, як ти у відчаї почала кидатися від одного чоловіка до іншого.

Вона замовкла.

Я ж почала пригадувати. Хагон Руанский, Вільям Суррей, Валеран де Мелен, інші… Навіть власний брат. Я й насправді повірила, що порожня, й усі навколо говорили те саме…

Від кого я могла понести? Господи всемогутній, та чи не байдуже! Я розуміла одне: мені необхідно їхати в Норфолк. Тому що для всіх має бути очевидно, що батько дитини — Едгар Армстронг.

І раптом я відчула полегкість. Ніколи ж не бажала бути череватою, а нині раділа з цього. У мені нема вади безплідності. Я народжу цю дитину й заприсягнуся навіть на Біблії, що вона від Едгара. Так буде поставлено хрест на його спробах розлучитися зі мною, я остаточно прив’яжу його до себе й зможу помститися. Тому що він не посміє не визнати своїм онука короля Генріха, а сам король, дотримуючи родинної честі, змусить його впокоритися з нав’язаним спадкоємцем!

— Здається, дощ припинився, — промовила я. — Звели перевірити, чи підковані мули, та нехай запрягають. Ми негайно вирушаємо в дорогу.

— Дитинко, та навіщо ж? Тут, у Ромсеї, ти зможеш народити так, що про це жодна жива душа не довідається. А якщо побажаєш, я підшукаю в окрузі тямущу жінку, щоб витравити плід.

— Маго, ти стара, дурепа. Моя дитина спадкоємець графського титулу, і я негайно вирушаю до чоловіка.

Маго злякано глянула на мене й перехрестилась. Я ж тріумфально розреготалася.

* * *

Паланкін нещадно трусило. Я напівлежала на подушках, фіранки відтулялися — і звідтіля тягло дощем і вогкістю. Від хитавиці мене нудило, я, навіть не наказуючи зупинитися, вистромляла голову назовні, й мене вивертало. Однак, як би не було важко, я не дозволяла зупинок. Швидше в Норфолк, тільки там я зможу посісти потрібне мені становище.

Сили небесні — до чого ж огидно почуватися кволою і розбитою! Печія, нудота, лихоманка… Коли Маго, побоюючись за мій стан, все-таки вимагала зробити привал, я засинала як убита. Але щойно прокидалась, відразу наказувала вирушати далі. Від того, як швидко я з’явлюся в Норфолку, залежало надто багато. Мені потрібно було лише на годину чи навіть на півгодини залишитися наодинці з Едгаром, і тоді я зможу довести всім і кожному, що в моєї вагітності є законна причина.

Ах, до чого ж гарно все склалося! Я й не очікувала, що зможу накинути на Едгара такий зашморг. Цей сакс плодить бастардів від своєї повії? А я, зі свого боку, нав’яжу йому виродка якого-небудь Герівея Брітто й зроблю його продовжувачем роду Армстронгів!

І все-таки, як ми не квапилися, на дорогу витратили понад тиждень. Заради швидкості пересування я покинула на шляху свій обоз, слуг і камеристок, вдовольняючись тільки кінними охоронцями й тією кількістю майна, що помістилося у клунках, навантажених на мулів.

Ми проминули Оксфордшир і Нортгемптон, де колись я була така щаслива з Едгаром. Зараз тут нічого не нагадувало про ті блаженні, сяючі, сонячні часи, все було сірим, сумовитим, вогким. Сіявся нескінченний, дрібний, наче пил, дощик. Дороги розкисли, коні губили підкови, охоронці проклинали все на світі, застуджена Маго кашляла й без упину бурчала.

Але найжахливіше почалося, коли ми в’їхали у володіння мого чоловіка. Почався найсправжнісінький листопадовий шквал. Вітер ніс крижані струмені зливи, гнув дерева до землі, скаламучена вода вкрила всі низовини. Але я вже впізнавала знайомі місця. Ми рухалися вздовж річки, спіненої дощами. Це була Уз, і я сподівалася ще до темряви побачити збиті з колод частоколи бургу Незербі.

Нарешті начальник охорони, перекрикуючи бурю, повідомив, що бург уже видно. Я відкинула змоклі фіранки й визирнула. До ріки вів крутий спуск, попереду чорнів міст, також зроблений з колод.

Раптом паланкін сильно труснуло й він нахилився. Я вчепилась у стовпчик накриття й відчайдушно заверещала, відчуваючи, що ось-ось опинюся в болоті під копитами. До мене долинули крики, розпачливе іржання мулів, і я побачила, як дві передні тварини сповзають донизу, ковзаючи насипом. Потім стовпчики, що підтримували паланкін, затріщали, світ перекинувся, а наступної миті й паланкін, і я, і обидва задні мули скотилися з кручі.

Пам’ятаю тільки удар, тріск, мокрий тулуб одного з мулів, який навалився згори, й власний нелюдський крик. Холод і дощ ринули на мене разом із болем.

Мої люди заметушилися навколо, перерізуючи ремені паланкіна, щоб звільнити мене з під його уламків. Один із охоронців спробував мене підняти, але раптовий різкий біль зігнув мене в дугу. По ногах потекла тепла рідина, у поперек немовби вдарили ковальським молотом, а потім мій живіт ніби розпороли тупим ножем. Я не могла зітхнути.

Потім мене кудись несли. Я була скорчена, жалюгідна, стікала кров’ю й серед численних голосів упізнавала тільки стогін Маго з підвиванням. І вже розуміла, що зі мною сталося, хоча до останньої секунди відмовлялась у це повірити.

Навіть коли задимлене тепло садиби огорнуло мене, а чийсь голос промовив, що слід послати за повитухою, я ще пручалася. Але марно. Я була в Незербі, й ці сакси не надто слухалися мене. Потім якась жінка м’яла мені живіт, та так, що я починала скиглити. Межи ногами в мене було гаряче й хлюпотіло. Яка гидота! Але незабаром мене змусили випити якесь теплувате пійло, і з його солодкавого присмаку я визначила, що це маковий відвар, котрий занурює в забуття, тож впокорилася. Тепер мені хотілося тільки забуття. Не думати про те, що мене очікує, не відчувати болю, не знати, що зі мною роблять…

Перше, що я побачила, коли отямилася, було вишите накриття. Листя, птахи — все яскраве, майстерно вигаптуване. Я на цьому зналася, сама була вишивальницею не з останніх. В ногах виднілася стіна з колод, збоку падали відблиски вогню. Пахло травами, які кидають на жар, щоб заглушити вогкість. До мене долинули приглушені голоси. Один належав Маго. Інший — Едгару Армстронгу.

Я повернула голову. Вони сиділи на лаві під стіною. Маго плакала, витираючи очі кутиком запинала, Едгар її втішав. Раптом я подумала — до чого ж гарний мій чоловік! Вільна поза, легкі каштанові локони, твердий профіль, чітка лінія високих вилиць. Мій прекрасний хрестоносець… Якого я втратила.

У моєму горлі спухла грудка, очі наповнилися слізьми. Освітлений жаринами у вогнищі образ Едгара розплився в гарячому тумані. Я схлипнула.

Обоє помітили, що я отямилася, й наблизились до ложа.

— Едгаре…

Він узяв мою руку й м’яко потис. Ця сильна й тепла долоня….

— Тихше, Бертрадо, все вже позаду. Заспокойся.

— Я спокійна. Це… Це зараз мине.

Маго принесла чашу з питвом.

— Випий це, дитинко.

Але я навіть не глянула на неї. Я вчепилась у руку Едгара й не могла відвести від нього погляду.

— Я завжди любила тільки тебе, чоловіче мій. Один ти був потрібен мені. На що б я тільки не зважилася, аби повернути тебе…

Я обірвала себе, зрозуміла, що кажу зайве. Едгар визволив руку, прийняв у Маго чашу потім присів у головах ложа, підтримуючи мене, підніс питво до моїх губів.

— Випий, Бертрадо. Це вино з прянощами й травами. Воно додасть тобі сили.

Я покірно ковтнула з чаші. Едгар схвально посміхнувся, й раптово мені стало так добре, як колись у його обіймах. Господь всемогутній, про це я вже й мріяти не сміла.

— Ти не залишиш мене, Едгаре?

— Я побуду з тобою. Заспокойся.

Незабаром я знову заснула, так і не випускаючи його руки.

Якою жалюгідною та дурною була я тоді, зрозуміла тільки, коли відіспалася й до мене повернулася здатність тверезо мислити. Едгар напевно знав, що зі мною трапилось. Якби не Маго, то його сакси негайно донесли б, у якому стані мене привезли в Незербі. Але Едгар був добрий і м’який зі мною, спритно приховуючи, що не відчуває анінайменшої радості від повернення гулящої жінки. Я ж скиглила й горнулася до нього, немов побитий собака. Яка ганьба!

У мене був препоганий настрій, але я швидко видужувала й на третій день уже встала та звеліла жінкам займатися моєю зовнішністю. Однак дух мій не встигав за плоттю. Я страждала. Страждала тому, що не вдалося задумане, тому, що Едгар більше не навідувався до мене, а значить, усе залишилось, як було, — на межі остаточного розриву. Й цього ще замало — я дала йому додатковий привід, щоб вимагати розлучення. Те, що мало стати моїм тріумфом, обернулося новою поразкою. В очах Едгара я лише жалюгідна блудлива жінка, якої він не бажає бачити.

Я ненавиділа його з колишньою силою та постійно катувала себе думками про те, як та, інша, проводить час у моєму Гронвуді. А я животію в цьому ветхому маєтку, де протяги проникають крізь зачинені віконниці, смолоскипи чадять, випускаючи клуби їдкого диму. Раптом плин моїх думок змінювався, і я починала думати, що коли Едгар і розлюбив мене, то, як і раніше, відчуває до мене жалощі. Й ці жалощі не принижували мене, а навпаки давали надію. Якби не було цієї білявої тварюки Гіти, я б зуміла повернути чоловіка. Одне за одним я відправляла послання в Гронвуд, благаючи його приїхати.

Але Едгар не з’являвся, і я була змушена проводити час із цими брутальними мужланами в Незербі. Початок листопада — час, коли сакси відзначають свята своїх саксонських святих — Адольфа, Вініфред і Алкмунда. Додайте до цього й загальноанглійські дні поминання святих Губерта, Катерини й Леонарда, і ви зрозумієте, що в цих свиней жодного дня не проходило без пияцтва й дивовижної обжерливості. Лемент, регіт, спів у стінах бургу звучали, не вмовкаючи, й мені доводилося все це терпіти.

Тільки муляр Саймон, який перебував у цей час в Незербі, прикрашав для мене ці тяжкі дні. Я вважала француза кумедним. Але як же я повинна була опуститися, щоб знаходити задоволення в спілкуванні з простолюдом-майстром!

Саймон влаштувався в Незербі, оскільки Едгар мав намір звести тут кам’яну стіну та перебудувати бург по-новому. Однак зараз він сидів без діла, бо через негоду всі роботи зупинились, і я проводила цілі дні в балаканині з не позбавленим чарівності простолюдом.

Я не вигадала — Саймон і справді був чарівний. Була в ньому якась м’яка теплота, котра так вабить жінок на кшталт моєї невірної шльондри Клари. І хоча Клара вже була дружиною Пенди, Саймон тільки посміювався, згадуючи про це, ніби той шлюб не мав жодного значення й варто було йому тільки понадити Клару, як вона виявилася б тут як тут. Втім, до мене цей француз ставився з незмінною повагою. У його очах я була насамперед графинею і королівською дочкою.

Остаточно Саймон завоював мою симпатію, коли зневажливо відгукнувся про Гіту Вейк.

— Саксонка Гіта заволоділа Гронвудом, хоча я будував його для королівської дочки. І чи знаєте, міледі, до чого вона дійшла в своїй гордині? Мало не змусила мене оженитися на одній із гронвудських служниць. Хвала небесам, лорд Едгар вчасно втрутився, інакше я був би вже далеко за морем, аби тільки не чути її повчань.

Але найбільше нашого Саймона захоплювала його робота. Він був у захваті від планів будівництва кам’яної церкви Святого Дунстана в фенах, там, де стояла дерев’яна, давно вже не придатна для богослужінь. Нинішнього літа Едгар і лорд д’Обіньї подбали, щоб роботи зі зведення нової церкви велися повним ходом, і Саймон уже встиг вибудувати там вежу з ребристими новомодними арками й стрілчастими вікнами. Одне кепсько: ґрунт там виявився недостатньо надійний і почав осідати під вагою кам’яного муру. Тому роботи там зараз припинено, поки ґрунт не осяде остаточно й можна буде виправити недоліки.

Мені доводилося вислуховувати й цю дурницю, в якій я нічого не розуміла. Зазвичай ми розташовувалися в окремому покої, я перемотувала фарбовану пряжу для вишивання, Саймон послужливо підставляв руки, а стара Маго мирно дрімала в кутку.

Нарешті Едгар зволив з’явитися. Це трапилося в день Святого Мартіна,[31] коли за традицією починається забій худоби та заготівлі м’яса на зиму.

У Незербі ще зранку зчинилася метушня. Виводили призначену до заклання худобу за ворота. Робота брудна, але всі цього дня веселі, хлебчуть ель ковшами та смажать на багаттях найбільш ласі шматки свіжого м’яса. Дощі припинилися. Було страшенно холодно та вогко, але я зійшла на галерею спостерігати за цією колотнечею, ховаючи руки у велику муфту з лисячого хутра. Звідтіля я й помітила, як у воротях зупинився Едгар. Посміюючись, почав про щось перемовлятися зі своїми людьми. Я прожогом кинулася до себе.

— Маго, мерщій подай малинову пелерину! Едгар тут, не хочу, щоб він застав мене всю в брунатному, немовби послушницю. І поправ мені волосся!

Але я дарма поспішала. Едгар очевидячки зволікав із зустріччю — поринув у ділові розмови зі своїми саксами, а я сиділа й чекала, продумуючи, що варто сказати, аби зробити враження впокореної та сумирної дружини, ладної на все, аби тільки повернути його любов і повагу.

Нарешті зарипіли щаблі. І з кожним наступним кроком Едгара моє серце більше завмирало. Понад тиждень минуло з того дня, коли в мене стався викидень. Чи досить я одужала, чи повернулася моя краса? Я кусала губи, щоб вони зачервоніли, щипала щоки, намагаючись повернути їм рожевість. І коли Едгар увійшов, так і застигла, ховаючи обличчя в долонях, немовби злякано.

— Pax vobiscum,[32] — мовив він. Ні посмішки, ні теплішого вітання, крім прийнято серед ченців або лицарів-тамплієрів.

Я присіла в поклоні.

У покої з зачиненими на зиму віконницями стояв півморок. Тільки велика пательня на тринозі, що стояла між нами, давала трохи світла. Едгар опустився на лаву, й відблиски вогників, що бігали по жаринках, відбилися на золотому гаптуванні його коміра, на крицевих пластинах пояса.

— Присядь, Бертрадо. Нам необхідно поговорити.

І знаєте, про що він завів мову? Про те саме. Про розлучення.

— Я не бажаю навіть чути про це, — різко перебила я.

— Хіба? Але ж ти виразно дала мені зрозуміти, що там, — він зробив непевний жест, — є хтось, миліший тобі й кого ти з більшою охотою обдаровуєш своїми милостями. Але я не збираюся тебе засуджувати, бо шлюб наш — суща формальність і тому ти можеш жити вільно. Це навіть до кращого — рано чи пізно ти знайдеш того, з ким укладеш новий шлюб.

— Едгаре, — я підняла руку, змушуючи його замовкнути, — я знаю, що зробила багато, аби зруйнувати наш шлюб. Знаю, що ти розлюбив мене. Однак наші руки колись з’єднали перед вівтарем, і чи ж це чи не привід, щоб зробити ще одну спробу? Будь милосердний і дай мені ще один шанс. Тому що я хочу бути тільки твоєю дружиною.

Едгар сумно посміхнувся.

— Ти знову брешеш, Бертрадо. І мені, й собі. Ти настільки звикла брехати, що не зможеш до пуття попросити вогню, якщо змерзнеш.

Це було сказано так сухо, що я мимоволі згадала, як він дивився на мене в соборі в Бері-Сент-Едмундс, коли заявив про розлучення.

Може, варто було впокоритися? Ніколи!

— Едгаре, що б ти не казав, але я ще твоя дружина. І люблю тебе.

— Як ненажера власну трапезу.

— Ти жорстокий і несправедливий. І мені боляче, що ти такий холодний із жінкою, яка говорить тобі про свою любов.

— О, побережи своє ніжне серце для інших. А ця дорога для тебе закрита.

Я не вірила своїм вухам. Адже ще зовсім недавно я відчувала його турботу й співчуття, що й вдихнуло в мене надію все залагодити. Від розчарування й гніву я почала задихатися. Я знову його ненавиділа!

— Ти думаєш, мене легко позбутися? Ти сподіваєшся, що покинеш мене, знеславиш, і я скажу на це — амінь? О, не сподівайся!

— Я знаю, — Едгар був спокійний. — Але це навіть непогано. Хіба ти дотепер не зрозуміла, що ми ні за яких умов не зможемо жити разом? Я не той чоловік, якого ти хотіла, а ти не виправдала моїх надій як дружина. Тому давай спробуємо домовитися. Якщо ти погодишся на розлучення, можеш навіть пустити чутку, що це твоє бажання, — і твоє хворобливе самолюбство не постраждає.

— Але розлучення — страшний гріх!

— Звідколи ти стала такою побожною? Краще згадай, що всі ці роки ми жили з тобою, як два грішники в пеклі.

— Ну, не завжди, — я посміхнулась. — Я ще не забула, що було між нами.

— Коли? До всесвітнього потопу? У мене не настільки довга пам’ять.

Я зрозуміла, що він просто глузує і рішучий як ніколи. І як не дивно, таким він мені подобався ще більше. І водночас моя ненависть росла, ніби снігова куля, що котиться з гори. І я сказала, що він день у день убивав нашу любов, уникав мене, ігнорував, заводив дітей і повій на стороні… Зрештою я втратила контроль над собою й вигукнула, що він невблаганний, як сам сатана.

Едгар раптом стрімко ступнув до мене — і я відхитнулася злякано. Але він застиг на місці, стискаючи кулаки.

— Я невблаганний? Ти нацьковувала на мене своїх прихвоснів на чолі з Гуго Бігодом, ти саджала мене в темницю в моєму власному замку, ти без кінця чинила підступи, казала «ні», коли я говорив «так» — і навпаки. Ти близько зійшлася з усіма моїми ворогами й обливала мене брудом перед королем за кожної слушної нагоди. Ти вбила мого сина! Ти замірялася й на моє життя! Та я міг би побити тебе до крові, й сам Господь сказав би, що це справедливо!

— І однаково ти мій чоловік! І залишишся ним.

Ми стояли по обидві боки від пательні на високій тринозі, й очі в Едгара блищали яскравіше за жар.

— Відповідай, Бертрадо, як можна мати те, чим не володієш?

— Це тільки слова. Перед Богом і людьми ти належиш мені!

— Але я зроблю все для того, щоб розірвати цей зв’язок!

— Спробуй. Я нікуди не поспішаю. І поки ти силкуватимешся домогтися розлучення, для всіх я залишатимусь твоєю дружиною і графинею Норфолка. А що, як твоє звернення до Найсвятішого Престолу залишиться без відповіді? Що, як король заборонить тобі розлучитися? Що, як я знеславлю тебе — прокричу на цілий світ, що ти вигнав законну дружину заради повії?

— «Що, як…» — це забава для схоластів на кшталт абата Ансельма. Дай же мене нарешті спокій, Бертрадо.

— Спокій? Та я швидше вб’ю тебе й себе, ніж дозволю знеславити своє ім’я!

Нарешті ми зійшлися лоб у лоб, і тепер мені навіть стало весело. Нарешті відкрита сутичка, без усіляких там пристойностей і етикету. Вороги — так вороги.

Едгар перший опанував себе. Якийсь час він мовчки дивився на язички полум’я в пательні, а потім промовив:.

— Все це нудно, Бертрадо, як грегоріанський хорал. Завжди те саме. І я не хочу принижуватися, вступаючи з тобою в суперечку.

Принижуватися? Як цей сакс сміє! У пориві люті я одним рухом спробувала перекинути жаровню просто на Едгара. Однак він устиг відскочити й узявся затоптувати жар, потім схопив глечик для вмивання й залив його. Кімната наповнилася димом і парою, різко запахло гаром. Потрібно було покликати людей, щоб не дати поширитися вогню, але я швидше б замкнула двері на засув іззовні, щоб він учадів тут.

Ця думка здалася мені настільки привабливою, що я ступнула до дверей, але знизу вже чулися голоси й тупотіння безлічі ніг. І вже стоячи серед метушливих слуг, я крикнула Едгару:

— Ти не залишив мені вибору! Тепер мені нема чого втрачати.

Він вийшов з покою, а я пішла за ним, обсипаючи його погрозами й прокльонами.

На сходах Едгар зупинився, і я спіймала його холодний, мов криця, погляд.

— Ти просто скажена сучка. Але я більше тобі не приграватиму. Даю два дні, щоб зібратися, а по тому викину за межі графства. Поквапся, інакше доведеться забратися звідси, в чому стоїш.

Із цими словами він поїхав.

Я відчула справжню полегкість. Тепер мені не потрібно було благати й принижуватися. Це випробування виявилося мені над силу, і я почувалася зовсім розбитою.

Але я вже знала, як вчиню. Нехай король не бажає заради мене знищити свого саксонського графа, нехай тамплієри ведуть позов про розлучення відразу з двома Папами, нехай я втратила Гронвуд… Але я знала, як заподіяти Едгару нестерпного болю.

Цілий вечір я просиділа в самоті, безмовна й замислена. А потім звеліла викликати Саймона й довго говорила з ним, навіть вдала, що розплакалася, припала до його грудей.

Саймон був вражений. Цей запеклий бабій задер на своїм віку безліч рядняних пелен — а як йому буде переспати з графинею? Але мені вже було байдуже, і я перестала дбати про свою честь.

І тієї ж ночі я докладно випитала в цього мужлана про Гіту й вивідала все, що мені було необхідно. Саймон виявився напрочуд щиросердним і справді повірив, що я хочу зустрітися з нею та поговорити.

Для іншого мені був потрібен Гуго Бігод. Я ще не забула слова Герівея, що Гуго не залишив намірів поквитатися з Едгаром. Тому наступного дня я відіслала слугу. Мій вірний Гуго та мій старий друг Ансельм не підведуть, їм обом від мене дещо потрібно, і вони будуть старанні.

А мені від них потрібна дещиця — порішити прокляту саксонку. Я продумала все до дрібниць і знала, що цього разу не схиблю.

Розділ 6

Гіта

Листопад 1135 року.

Цей рік був так насичений подіями, що я майже не заглядала в Тауер Вейк. Мене з головою поглинули Гронвуд, торгівля вовною, сукновальні в Норіджі, справи, любов Едгара, турботи про Мілдред, полювання, бенкети, великий турнір, дитя, що ворушилося в мені.

Це був рік небувалого щастя, й навіть мої тривоги відступили. Але я не зважилася б вирушити до старої вежі мого діда, та ще й на сьомому місяці вагітності, якби не повернення графині в Норфолк.

Останнім часом я зовсім не згадувала про неї. З якого дива мені було думати про Бертраду, коли від неї не було звісток, а в Денло всі визнали наш союз із Едгаром. Часом я й сама забувала, що ми не повінчані.

До того ж, Едгар повернувся з Руана з новими почестями замість передбачуваної опали. Уже й не знаю, що змусило Генріха подивитися на події крізь пальці. Чи то йому набридли вічні сварки з дочкою, чи він вирішив, що згодом Бертрада впокориться з тим, що в її чоловіка є ще одна дружина. Швидше за все, в короля були інші турботи, і він не побажав морочитися з цим.

Але тепер з’явилася Бертрада.

Спочатку Едгар, не бажаючи тривожити мене, спробував приховати її повернення, що було неможливо й навіть наївно — адже повернулася його законна дружина. До того ж, він стривожився, бо як інакше можна було пояснити його незвичайну поведінку — несподіваний від’їзд, швидке повернення, метушливість. Я надто добре його знала, щоб не здогадатися: щось не те відбувається. А живучи в велелюдному Гронвуді, де раз у раз хтось їде та повертається, просто неможливо не почути всіх новин.

Тож про прибуття Бертради я довідалася вже наступного дня, але не виказала, що мені відомо про це. Ось тоді-то до мене й прийшло рішення. Нехай Едгар усе залагоджує, а я відлучуся, щоб дати лад дідовій садибі. Навіть негода не зупинила мене, тим більше, що зливи припинилися й виглянуло незвичне о цій порі сонце. Було навіть приємно вирушити в невеличку подорож.

Коли я повідомила про свій намір, Едгар запротестував:

— Ні, Гіто, я не хочу щоб ти їхала. Та ще й у твоєму стані.

При цьому вигляд він мав винуватий. Бо як би не ставився він до Бертради, як би рішуче не був налаштований на розлучення, мене не полишало відчуття, що він жаліє її.

І це було нестерпно. Від однієї думки про цю жінку в мене хололи руки й стискалися кулаки. Якби моя воля, я б із найбільшим задоволенням знищила це глибоко зіпсуте й небезпечне створіння. Я не могла пробачити їй ні спроби погубити Мілдред, ні загибелі Адама, ні того, що мені довелося знести у фенах і тоді, коли мене намагалися силоміць віддати за Хорсу.

Для мене ця жінка була смертельним ворогом — і я не мала сили залишатися там, де могла з’явитись вона.

Тому я наполягала на від’їзді й змусила Едгара поступитися.

Він не сперечався, бо ніколи й ні за що не сперечався зі мною. Лише простежив, щоб я вирушила на найсумирнішому жеребці, на якому замість звичайного сідла було особливе сидіння зі спинкою й підставкою для ніг. Правити конем у ньому було не надто зручно, та й їхати доводилося тільки кроком, але це не спричиняло мені значних незручностей. Так, не поспішаючи й без особливого клопоту, я дісталася до Тауер Вейк.

Перепочила в своїх покоях у старій кремінній вежі, а зранку поринула в справи. І турботи в господарстві вивели мене з тієї напруги, що не полишала з першої хвилини, коли довідалася про повернення Бертради. Я вірила Едгару й сподівалася, що він знайде спосіб позбутися цієї жінки. Кілька днів я не мала про графа й графиню Норфолкських ніяких звісток. Але не встигла почати тривожитися, як у Тауер Вейк примчав Едгар — саме в переддень дня Святої Хільди.[33] Я ще здаля побачила, як він мчить насипом дамби до Тауер Вейк, і відразу забула про всі свої сумніви та поквапилася вниз внутрішніми кам’яними сходами.

Коли я спустилася, Едгар уже був там. Побачив мене, розкрив обійми — легкий, збуджений, стрімкий, а я взялася пустотливо й жагуче цілувати його, кошлатячи пальцями шовковисте волосся мого коханого. Кутиком ока помітила, як став на порозі Утред, посміхнувся у вуса та вийшов і дорогою прихопив за вухо хлопця-слугу, що витріщався на нас із роззявленим ротом.

Коли минули перші хвилини зустрічі, я запитала про справи з Бертрадою.

— Не думай про неї, — безтурботно відповів Едгар, здмухуючи з мого обличчя пасма, що вибилися з-під запинала. — Вона поїхала, і Бог їй суддя.

— Поїхала? Так швидко? Куди?

— Мої люди провели її до межі графства. Мабуть, подалася мочити слізьми сутану преподобного Ансельма. Або вирішила навідати свого коханця Гуго Бігода.

— Коханця? Раніше ти ніколи не називав їх коханцями.

Щось темне, скажене промайнуло в очах Едгара. Але він відразу посміхнувся й жартівливо сказав, що не зобов’язаний стежити за тими, з ким плутається його колишня дружина. Уже й не знаю, що відбулося між ними, але Едгар тримався так, немовби все, що має відношення до Бертради, уже в минулому. Дай-то Боже!

Не бажаючи більше згадувати про Бертраду, я засипала Едгара запитаннями про Мілдред і справи в Гронвуді, а сама повідала й про тутешні новини, повідомила також побіжно, що завтра збираюся відвідати обитель Святої Хільди, помолитися в тамтешній каплиці й побачитися з Отилією. Я вже відіслала їй звісточку зі слугою, і вона чекає на мене.

Едгар насупився, не надто втішений почутим.

— Як же так? Я їхав сюди, сподіваючись відвезти тебе з собою. Гронвуд без господині спорожнів, та й Мілдред сумує.

У мене стислося серце. Мілдред, моя маленька пустунка… Але ж вона з Кларою, і дружина Пенди присохла до неї, як до рідної. Хто б міг подумати, що ця легковажна особа виявиться такою чудовою нянькою? Мабуть, це тому, що в неї поки що нема своїх дітей.

Довелося сказати Едгару, що навряд чи я поїду в Гронвуд разом із ним — тим більше, що вже завтра він повинен вирушати в Норідж, щоб супроводити партію коней, куплену тамплієрами. Для Едгара це важлива угода, але й він повинен зрозуміти, що для мене не менш важливо зустрітися з сестрами із обителі Святої Хільди в день поминання цієї великомучениці.

Зрештою ми вирішили, що Едгар переночує в Тауер Вейк, завтра поїде в Норідж, а я вирушу в монастир. І як тільки він скінчить справи, відразу повернеться по мене в обитель.

Про це й багато про що інше ми говорили в залі вежі мало не до сутінок. Ми не бачилися зовсім недовго, але ніяк не могли досхочу насолодитися товариством одне одного. Коли й справді почало смеркати, Труда звеліла подавати трапезу.

Після того, як я призначила її чоловіка Цедріка управителем у Тауер Вейк, Труда знову розквітла. Ходила поважно, вбиралася в дорогі тканини, й навіть її надмірна гладкість почала спадати. І ледь я з’явилася в старій вежі, як вона всі вуха мені протрубила, що добре було б прилаштувати її дочку Ейвоту в Гронвуді.

І зовсім даремно. Я любила Ейвоту, але воліла тримати її ближче до чоловіка. У багатолюдному Гронвуді кокетуху-саксонку підстерігало б забагато спокус. Навіть Клара вгамувалася, коли стала дружиною Пенди, та щойно до замку приїздив Саймон, з нею починало діятися недобре — вона нервувала, чепурилася, била посуд і ставала напрочуд неуважною.

До свого подиву, я помітила Саймона серед людей, котрі супроводили Едгара. Останнім часом стосунки з цим французом у мене розладналися. Не дуже давно я зажадала, щоб він оженився на збезчещеній ним дівчині, але француз відповів настільки глузливо та непристойно, що я почала ігнорувати його. Він потрібен Едгару, але я не маю потреби в спілкуванні з ним. Я запитала, навіщо Едгар узяв із собою Саймона, й він пояснив, що вирішив забрати муляра з Гронвуда, щоб не бентежити Клару й не виводити з рівноваги Пенду. А Саймон сам напросився — тут, бачте, якась місцева дівка народила йому сина й він хоче глянути на дитину. У цього спритного хлопця бастарди по всьому графству.

Отже, ми сиділи у вежі, віддаючи належне Трудиним стравам, і Цедрік розпитував Едгара про події в Нормандії.

Цікаво було спостерігати, як мирно розмовляють рів і граф Норфолкський. Тільки в саксів зберігалася ця патріархальна простота. Із приводу можливого військового зіткнення Едгар зауважив, що хоча війська по обидва боки готові й граф Анжу вже мав намір виступити, несподіване нездужання Матильди змусило його почекати. Матильда вагітна, й вагітність протікає настільки важко, що Жоффруа воліє залишатися з дружиною. Король же, коли довідався про нездужання дочки, також не поспішає завдавати удару та розважає своїх васалів ловами поблизу Руана.

Про війни й політику чоловіки можуть говорити нескінченно. Тому я пішла до себе, щоб прочитати привезеного Едгаром листа від Ріган — тобто сестри Бенедикти. Вона завжди писала жваво та яскраво, тому я, котра ніколи не бувала в Шропширі, завжди була непогано поінформована про те, як справи в цьому графстві. Ріган уже була старшою черницею, а тепер повідомляла, що незабаром може стати помічницею пріореси. Едгар часом посміювався, що не буде нічого дивного, якщо вдова його брата років за два сама стане ігуменею, а там, гляди, й святою. Але з цього листа я довідалася, що в Ріган почалася смуга неприємностей, пов’язаних із появою в Шрусбері її брата Гая. Вона з ним не бачилася, але їй стало відомо, що Гай спробував вступити у володіння родовими манорами. Однак абат — піклувальник цих земель, повстав проти цього, знаючи, що Гай не в пошані у короля. Він послав у ці манори своїх людей з наказом схопити нежданого спадкоємця, і Гаю довелося заховатись у прикордонному зі Шропширом Уельсі, де завжди приймають англійських втікачів. Там він зібрав загін хвацьких хлопців і почав справжню війну проти абата за свої володіння, що негайно відбилося на сестрі Бенедикті, котру абат оголосив мало не підбурювачкою.

Про Гая читала я з хвилюванням. Я щиро заприязнилася з цим лицарем, котрий врятував нам із Едгаром життя. У нього була дивна вдача — він був сповненої енергії, нестримний у почуттях і нерозважливо сміливий. Часом мені спадало на думку, що якби моє серце не належало Едгару, я могла б закохатися в Гая, бурлаку та невдаху, як закохувалися в нього багато молодих дам і дівчат. Від цих нескромних думок дитя в моєму череві, ніби засуджуючи матір, неспокійно засовалося. Ця жвава дитина іноді виробляла таке, що я не могла ні присісти, ані прилягти. Але я була нескінченно вдячна Господові за те, що він послав нам це дитя. Після всього, що нам довелося пережити, це було знаком з небес, що я чиню правильно, залишаючись із Едгаром. І найбільше я хотіла подарувати своєму коханому сина. Едгар обожнював Мілдред, і я не сумнівалася, що його любов не зменшиться з появою другої дитини, але знала, як він хоче, аби народився той, хто продовжить рід Армстронгів.

Коли до мене нагору зійшов Едгар, я вже дрімала. Він ліг, намагаючись не потривожити мене, але я відчувала його погляд, чула його схвильований подих, і посміхаючись, не розплющуючи очей, потяглася до нього.

Як я любила його обійми, запах його шкіри, пахощі його волосся, силу й надійність його рук! Інші жінки не зважуються займатися цим, виношуючи дитя, але коли в нас із Едгаром спалахувала пристрасть, не піддатися їй було неможливо. Він пестив і цілував мене доти, поки я, вже не володіючи собою, не почала сама благати, щоб він узяв мене.

Я обожнювала його тихий радісний сміх, обожнювала відчуття його в собі… І не мало значення, що тепер ми кохалися не так, як зазвичай. У цьому була особлива витонченість. Мені не заважав мій живіт, усе було таке природне й прекрасне… І незабаром я почала задихатися й заплющила очі, поринаючи в солодку, спекотну знемогу, що заповнила все тіло. А коли чуттєвий порив затрусив наші тіла, я скрикнула, бо не зуміла стриматися…

Стомлені й щасливі, ми приходили до тями, й раптом я з подивом побачила на смаглявих щоках коханого доріжки, залишені слізьми. І коли я взялася їх ніжно стирати, Едгар відвів мою руку й промовив:

— Я безмірно люблю тебе. Усе це…

Заснула я безтурботно, як щасливе дитя. А коли вранці розплющила очі, Едгара вже не було поруч.

* * *

Із Тауер Вейк ми виїхали, коли вже зовсім розвиднілося. Мене супроводили вірний Утред, троє охоронців і Труда. Довелося прихопити й Саймона-муляра, що мав намір дорогою навідати породіллю, хоча його присутність не була мені особливо приємна.

За останні два дні похолоднішало, все навколо було вкрите пухнастим інеєм. Руді очерети перетворилися на срібні, плеса фенів блищали, як шліфоване олово, на гіллі дубів шаруділо промерзле листя, що так і не встигло опасти. З ніздрів у коней виривалася біляста пара, але в плащі, підбитому кунячим хутром, мені було тепло.

Ми їхали кроком недавно прокладеною греблею, і один із супровідників дбайливо вів мого жеребця на вуздечку. Час від часу вони змінювали одне одного, поки нарешті не дійшла черга до Саймона, котрий рухався так обережно, що ми з ним навіть трішки відстали від решти.

Раптом він запитав:

— Чи не мучить вас сумління, міледі, що ви як пані живете з графом, у той час як його законна дружина змушена поневірятися?

Я мовчала, бо сторопіла від його запитання. Адже Саймон добре знав, хто така Бертрада, й повинен був усвідомлювати, що свою долю вона цілком заслужила.

— Ви не відповідаєте, міледі? Для вас було б набагато краще зустрітися з графинею й домовитися про все полюбовно. Це куди чесніше й більш гідно, ніж налаштовувати проти неї чоловіка.

— Звідколи це, Саймоне, ти почав захищати права графині? До того ж, я не надто схильна до того, щоб зі співчуттям вислуховувати пісень про гірку долю Бертради Нормандської!

Він кивнув, ніби почув саме те, чого очікував.

Ця коротка розмова залишила неприємний осад, і коли Труда притримала свого коня та прилаштувалася поруч зі мною, я зітхнула з полегшенням. Настрій у мене покращав тільки тоді, коли в тихому полуденному світлі попереду заманячіли високі покрівлі монастиря Святої Хільди.

Ще під’їжджаючи до обителі, я помітила незвичайне пожвавлення біля її стін. Спочатку вирішила, що це з’їхалися околишні жителі до врочистої меси з нагоди дня великомучениці Хільди. Але коли ми виявилися в самому монастирі, я зрозуміла, що крім парафіян тут присутній почт абата Ансельма, який несподівано наскочив з візитом.

Навряд чи ця зустріч могла зробити мені приємність. Я навіть пожалкувала, що відпустила свій супровід, але, намагалась триматися так, ніби нічого й не сталося. Відразу подалася розшукувати сестру Отилію.

І тут мене очікувало розчарування. Виявилося, що в Отилії тяжко занедужала мати, звістку про це було отримано тільки вранці, й моїй подрузі довелося терміново поїхати. Було й ще дещо дивне — сестри, які зазвичай тепло вітали мене, цього разу мали якийсь розгублений вигляд і, здавалося, уникали розмов зі мною.

А коли на порозі церкви з’явився мій колишній опікун, то щойно побачив мене, відразу вибухнув громовими викриттями:

— Дивіться, добрі християни! Ось прибула блудниця, що живе в гріху зі своїм згубником! Вона не прагне заховатися від миру й оплакувати своє падіння, ні — в неї вистачає нахабства, щоб перебувати в святій обителі та виставити на загальний огляд свою ганьбу!

І він вказав пухким перстом на мій живіт.

Мені стало недобре, але на моє щастя наперед виступила ігуменя Бріджит. Зізнаюся, я була не надто високої думки про цю особу, яка постійно підлещується до знаті та випрохує пожертви. Але зараз ігуменя не могла не врахувати того, що я зробила для обителі, та стала на мій бік. Вона попросила абата бути поблажливим до вагітної жінки, яка прибула, щоб ушанувати Святу Хільду.

Преподобний начебто вгамувався, але виявилось, що він просто вичікує. Коли винесли раку з мощами й парафіяни піднесли моління святій, Ансельм розпочав проповідь і перетворив її на люту викривальну промову.

— Свята великомучениця Хільдо, чиста й непорочна діво, кого тільки не доводиться тобі терпіти біля себе в своє свято! Чи мислима річ, щоб у обителі, де шанують велику святу Хільду, з почестями приймали настільки мерзенну блудницю!? Гляньте на цей виплодок пекла! Господь, який утримує її над безоднею, відчуває тільки відразу до таких, як вона. Ця жінка проклята навіки за свої гріхи, й пломінь Господнього гніву пожере її, якщо вона не покається!

Нічого не скажеш, преподобний умів володіти своєю паствою — незабаром я помітила, що навколо мене люди почали задкувати, немов я була прокаженою. Я зібрала волю в кулак і зберігала незворушність, намагаючись думати тільки про те, що перебуваю в обителі, в якій пройшли моє дитинство та отроцтво.

Абат, однак, не вгавав. Якщо він і згадував про святу Хільду, то тільки для того, щоб спершу віддати хвалу її чеснотам, а по тому з подвоєною злістю накинутися на мене.

— Злодіяння та гріхи таких, як ця нерозкаяна грішниця, ранять серце святої Хільди, й за це гнів Божий упаде на блудницю. Гляньте, гляньте ж бо на цю жінку в хутрах! Хіба вона прибула сюди вшановувати святу? Ні, вона з’явилася, щоб отруїти ваше свято своєю мерзенною присутністю, і за це її також очікує кара Господня!

Я повернулася та вийшла з церкви. Найбільше мені хотілося негайно поїхати. Але чи не цього домагався Ансельм? Схоже, про це думала й добра сестра Стефанія — черниця, котра колись переписувала зі мною рукописи, а тепер поквапилася втішити мене.

— Не варто тобі, Гіто, з’являтися на вечірній трапезі, — промовила вона. — Преподобний страх який лютий. Він доведе тебе до розпачу, а в твоєму стані це не на добро. Побудь поки що в малій каплиці, а там, гляди, матінка ігуменя й вгамує святого отця.

Найменше я сподівалася на те, що ігумені Бріджит вдасться вплинути на Ансельма, але все-таки послухалась поради доброї черниці. Єдине, що втримувало мене тут — це думка, що ввечері по мене повинен прибути Едгар, та й не хотілося швидким від’їздом принести зловтішне задоволення абатові. І я взялася палко молитися біля статуї святої, просити її заступництва та захисту.

Однак і помолитися спокійно мені не вдалось. Не минуло й півгодини, як у каплицю ввійшли кілька людей з почту Ансельма, вгледіли мене та почали вивергати всілякі мерзенні речі.

Зрештою я не витримала. Однак коли спробувала полишити каплицю, вони загородили прохід, і далі глузуючи. Я на мить злякалася, але потім вирішила — не насміляться ж ці негідники скривдити вагітну жінку під склепінням храму!

Щоб зайве не випробовувати долю, я швидко пройшла бічним виходом каплиці в гербаріум і засунула за собою зовнішній засув. Зробила це саме вчасно, бо ці негідники рішуче рушили за мною та заходилися грюкати в двері.

Я стояла посеред грядок із лікарськими травами, відсапуючись. Давно колись саме цими дверима я вийшла, щоб назавжди полишити обитель. І тепер відчувала те саме бажання. Тихого прихистку мені тут напевно не знайти. Ансельм і його люди взялися будь-що-будь вигнати мене з монастиря. І хоча в листопаді смеркає рано, краще мені поїхати, не чекаючи на Едгара. Я надто вразлива, щоб довго зносити образи й знущання.

І все-таки я дочекалася сестри Стефанії, котра принесла молоко, хліб і мед. Мені довелося їсти на ходу, як старчисі, що отримала милостиню, і як не намагалась я стриматися, сльози заюшили з моїх очей.

— Тобі не можна так засмучуватися, — шепотіла Стефанія, втираючи кутиком свого апостольника мої сльози. — Але краще б тобі поїхати. Мені гірко де казати, адже сестри в обителі люблять тебе, як і раніше. Але преподобний… Наскочив, як сніг на голову, й немовби заздалегідь знаючи, що ти приїдеш, почав лютувати ще до твоєї появи. Давай-но я гукну твоїх людей, та тихцем вирушайте. І хай пробачить нам свята Хільда за те, що ми так повелися з нашою дівчинкою…

Однак виявилося, що вибратися з обителі не так і просто. Мої люди, впевнені, що я допізна затримаюся в монастирі, подалися в Даунхем побенкетувати за кошт Саймона, який виставив частування з нагоди народження сина. У селі, яке виросло за останні роки біля стін обителі, залишилися мій вірний Утред, його мати Труда й сам Саймон, який з невідомої причини відмовився пити зі стражниками. Але я була задоволена, що хоча б вони тут, і звеліла мулярові й Утреду осідлати мого жеребця. І між іншим помітила, що між Утредом і Саймоном за цей час немов кішка пробігла.

Труда пояснила:

— Утред гнівається на Саймона за те, що той відпустив охорону. Мій син, тільки-но вгледів у монастирі Ансельма, насторожився, а Саймон узявся повторювати, що його й Утреда цілком достатньо, щоб супроводити вас. Ну, і я, між іншим, теж не клунок.

Труда вочевидь не відчувала особливої приязні до іноземця-муляра. Але Саймон не звертав на це жодної уваги. Він жартував, жваво теревенив і насвистував — ніби й не було тієї похмурої заклопотаності, з якою ще сьогодні вранці він ставив мені безглузді запитання про Бертраду.

Я ж зітхнула на повні груди тільки тоді, коли ми досить далеко від’їхали від обителі святої Хільди. Місцина поросла лісом, під копитами коней шелестіло опале листя, а холодний захід яскраво червонів за гіллям дубів і буків. До вечора мороз поміцнішав, стояла цілковита тиша.

Я поклала руку на живіт і тихо розмовляла з малям, просила в нього пробачення за те, що дозволила собі так розхвилюватися. І ще мене засмучувало, що я забула сказати Стефанії, аби передала Едгару, коли він з’явиться, що ми вирішили повернутися в Тауер Вейк.

Зненацька попереду почувся гамір — схоже, Саймон і Утред знову зчинили лайку. Ми саме перебували на роздоріжжі, де підносився масивний кам’яний хрест, і мої супутники зупинили коней та про щось палко засперечалися.

— Міледі, — звернувся до мене муляр, — напевно не трапиться нічого лихого, якщо ми зробимо невеличкий гак і проїдемо повз церкву Святого Дунстана. Мені необхідно глянути, як зберігаються інструменти на будівництві.

— Твоя турбота, ти і їдь! — брутально перебив муляра Утред.

Але Саймон не вгавав. Під’їхав ближче та взявся переконувати мене, що мушу глянути на дивовижну дзвіницю з небаченими ребристими склепіннями й стрілчастими вікнами, котру він зводить у фенах. Зазвичай муляр міг годинами розповідати про свою роботу, але зараз мені несподівано здалося, що він неприродно злий і напружений.

Коли ж і Труда підтримала Утреда, Саймон остаточно розлютився. Схопив мого жеребця за вуздечку та почав заводити на лісову стежку. Зізнаюся, я навіть розгубилася, коли Утред підскочив упритул і почав тіснити Саймона своїм конем. Вони мало не билися, вириваючи один у одного поводи, поки мій жеребець не почав непокоїтися. Я скрикнула.

Усе подальше відбулося миттєво. Утред озирнувся на мій крик, і відразу Саймон вихопив свого тесака й завдав йому удару під ребра. Я бачила, як Утред рвучко відкинувся, намагаючись вихопити меча, але Саймон ударом ноги скинув його з сідла, перехопив повід мого коня та помчав, тягнучи мене за собою. Позаду нестямно закричала Труда.

Мені нічого не лишалося, як вчепитись у гриву коня й щосили намагатися зберегти рівновагу. Жахлива думка простромила мене: Саймон втратив розум.

Ми промчали крізь гай, кілька разів звертали, а муляр і далі нахльостував коня, волочачи мене за собою. Коли ми ненадовго виявилися на відкритому просторі, далеко попереду на тлі багряної смужки пізнього заходу майнули обриси високої чорної дзвіниці.

Тепер ми знову мчали в півмороку крізь зарості, й гілля дерев змикалися в нас над головами. Стежки майже не було видно, й Саймону довелося трохи стримувати скажений алюр свого коня. Він озирнувся на скаку, й крізь гуркіт копит до мене долинули його слова:

— Вам необхідно з нею поговорити. Це буде справедливо. І вона дуже цього потребує.

Я нічого не розуміла й боялася його, відчуваючи себе слабкою і як ніколи вразливою. Може, коли ми дістанемося до церкви Святого Дунстана, вмовляння отця Мартіна заспокоять божевільного? Але що таке він каже? Хто ця «вона», котра має потребу в бесіді зі мною?

Приголомшена несподіванкою і шаленою скачкою, я зрозуміла це тільки тоді, коли Саймон перейшов на рівну рись й почав роззиратися навсібіч, ніби очікуючи когось зустріти.

Так і сталося — п’ятеро вершників виїхали з заростів нам назустріч. Я вдивилася й спочатку впізнала тільки одного з них — під каптуром майнуло обличчя Гуго Бігода. О, заступися за мене Свята Хільдо! Зустріч із цією людиною не обіцяла нічого доброго.

І тут до мене долинув голос Саймона:

— Я привіз її, міледі, і, думаю, ви зумієте з нею домовитися. Адже вона, бачить Бог, зовсім непогана дівчина.

Він звертався до вершника на світлому коні. Той був у чоловічому одязі, але коли каптур було відкинуто рукою, затягнутою в рукавичку, я побачила, що переді мною графиня Бертрада.

Це було схоже на лихий сон. Мій лютий ворог, моя суперниця — і я була цілковито в її владі. Я не могла ні зрушити з місця, ні відвести від неї погляду. Ця жінка може зробити зі мною що завгодно. Всім тілом, навіть на відстані, я відчувала її ненависть, її подих, що відгонив сіркою, як у самого сатани.

— Тобі допомогти, Берт?

Здається, це промовив Бігод.

Я зацьковано озиралася, намагаючись відшукати шлях до втечі. Але я була така важка й незграбна! На повільному жеребці, в непридатному для швидкої їзди сідлі. А ці люди були озброєні, вони чекали на мене тут, маючи намір зробити те, до чого їх підбурювала Бертрада, в цьому я не сумнівалася. Темний морозяний вечір, глушина, пустельна місцевість — ніхто ні про що не здогадається. І Едгару ніколи мене не знайти.

— Що, дівко, боїшся? — нарешті розімкнула вуста Бертрада. — День за днем, місяць за місяцем ти тріумфувала наді мною. Але тепер настала й твоя черга.

— Едгар не пробачить тобі цього. Він…

— Хто такий Едгар? Та й де він?

І вона розсміялася так, що в мене застигла в жилах уся кров. Одного разу я вже була у владі цієї жінки і її людей. І розуміла, що зараз усе набагато гірше, ніж тоді. Тому що я була не сама — зі мною була моя дитина.

Різкий брязкіт меча, який виймався з піхов, змусив мене здригнутися. Бертрада пильно втупилася в мій живіт.

— Знаєш, що зараз трапиться? Мої люди розіпнуть тебе, а я своїми руками розпорю твоє черево та подивлюся, чи схожий твій виродок на мого чоловіка. А потім запхну обидві ноги в твоє порожнє черево, щоб вони зігрілися. Ми довго чекали на тебе тут, і я встигла змерзнути.

Якщо в жаху є межа, то я її досягла. Я бачила, як вона повільно наближається до мене, і почувалася вже наполовину мертвою. Але мені ще тільки належало вмерти.

Зненацька дорогу Бертраді заступив Саймон.

— Мадам… Не варто так жорстоко лякати її. Ця жінка вагітна. Ви зможете домовитися іншим шляхом.

— Дурень! — вереснула Бертрада. — Невже ти й справді вирішив, що я принижуся до переговорів із цією тварюкою? Забирайся з дороги, або вмреш разом із нею!

Саймон глянув на мене, потім на Бертраду.

— Мадам, ви не можете так вчинити… Благаю вас…

— Гуго, забери його!

Я бачила, як Гуго зробив знак своїм людям, і вони рушили до муляра.

Цієї миті з хащі почувся тупіт копит, і він наближався. Ще не сміючи сподіватись, я озирнулася.

Марно — темною стежкою скакав самотній вершник. І це була всього-на-всього Труда, яка нарешті наздогнала нас.

Як вона зуміла в майже цілковитій темряві миттю все розглянути й зважити? Не стримуючи коня, моя стара служниця кинулася на Бертраду. Їхні коні зіштовхнулися, Бертрада встигла занести меча, однак Труда впала на неї всім тілом, і вони разом покотилися по землі.

Цієї затримки виявилося достатньо, щоб Саймон устиг вихопити свого тесака й всадити його в одного з людей Гуго. Потім він розвернув коня впоперек стежки й зчепився з іншим.

— Гіто, втікай!

І я не втратила свого шансу. Зрозуміла, що тільки пітьма й хащі можуть врятувати мене, тому зіслизнула з боку коня й кинулася в ліс. Позаду чулися вигуки, брязкіт металу, іржання коней і пронизливий лемент Труди. Але наступної миті я вже перебралася через купу галуззя й кинулася бігти, однією рукою притримуючи живіт, а другою відводячи гілки, що хльоскали по обличчі. Ледь шум позаду стих, я зупинилася, пірнула під крислатий корч і завмерла, закусила зап’ястя, стримуючи подих, що рвався з грудей. Моє серце стукотіло так голосно, що, здавалося, його чути було по всьому лісі.

Раптом зовсім близько почувся сповнений люті голос Бігода:

— Бісів муляр! І де він навчився так битися? Дивись, як уперезав мені по руці… А Жіля з Айво — обох на смерть. Який біс у нього вселився? І чого це він раптом надумав заступатися за саксонку?

— Замовкни, Гуго!

Це був голос Бертради. Від одного його звуку в мене все стислося всередині, а дитина судомно забилася в животі.

— У тебе щока в крові, Берт…

— Відчепися! Невже не розумієш, що поки ми не відшукаємо цю сучку — нічого не скінчено? Я не знатиму спокою доти, поки вона жива.

Я почула тріск хмизу, наближалися важкі кроки. І знову голос Бігода:

— Вона не могла далеко втекти. У цих кущах і без черева застрягнеш…

Потім незнайомий голос ледь не поруч зі мною промовив:

— Якщо дівка врятується й про все донесе, всім буде кепсько!

Ця людина пройшла так близько, що мало не доторкнулася до мого плеча. Я відчула в роті смак власної крові — напевне, прокусила зап’ястя. Крізь гул у вухах до мене долинув голос Бертради — вона повторювала, що потрібно продовжувати пошуки, бо звідси мені нема куди подітися.

Вони знову пройшли повз мене — з тріском розсовуючи кущі, б’ючи по гіллі зброєю, лихословлячи. Коли кроки цих трьох почали віддалятися, я безгучно підвелася й почала обережно просуватися до стежки, по кілька разів обмацуючи ногою місце, куди мала намір ступити, щоб тріск зламаної гілки не виказав мене.

Їхні коні виявилися зовсім поруч — блукали осторонь від місця сутички, стривожені запахом крові.

Я спіткнулася об чиєсь тіло — це виявилася моя Труда. Я схлипнула й провела долонею по її обличчі. Моя стара вірна служниця загинула, рятуючи мене, але я нічого не могла зробити зараз — небезпека була зовсім поруч. Ось і тіло Саймона, а поряд іще два трупи. Я обійшла їх, спробувала дістатися до найближчого коня. Це виявилася світла кобили графині. Вона стояла спокійно, та ледь я простягла руку, як кобила голосно форкнула й злякано сахнулася. За нею інші. Навіть мій незворушний жеребець протрюхикав повз мене.

З лісу почулися голоси, гамір наближався. І я знову побігла, та так, немов і не несла двох, себе й дитину. Суха гілка зачепила мою шаль, і я зірвала її з себе…

Раптом ліс скінчився. Я виявилась на відкритому просторі, де було набагато світліше, й зрозуміла, що тут мене значно легше помітити. Звернула з дороги, кинулася в зарості високого очерету. Очерет хрумтів під ногами, і я знову завмерла, присіла навпочіпки, не звертаючи уваги на те, що опинилася по кісточки в крижаній воді.

Незабаром ці троє з’явилися з лісу. Гуго кричав, що знайшов мою шаль, а значить, я десь зовсім близько, його підручний повторював щось про коней, котрі втекли, а Бертрада зосереджено мовчала. Однак незабаром неподалік від мене захрумтів очерет, і я вже вирішила, що вона помітила мої сліди. І знову Бертрада схибила, а за нею і Гуго, який вкотре повторював, що вони шукатимуть хоч і до ранку, оглянуть кожен дюйм, бо іншої ради не мають.

О, я розуміла, що він має на увазі. Вони боялися Едгара, який уже повинен був прибути в обитель. Велике небо, де ж він?

Їхні голоси лунали то праворуч, то ліворуч, але хвала Всевишньому, — не наближалися. Я сиділа, боялась поворухнутися, і в мене нестерпно болів поперек. До того ж, я почала мерзнути — ноги були зовсім мокрі. Усе, що я могла собі дозволити, — це намацати поблизу сухіше місце й перебратися туди. Там я знову завмерла, скорчилась, обхопила обіруч живіт, де знову й знову починала битися дитина. Тепер вона завдавала справжнього болю, й це мене лякало.

Скільки часу минуло? Морок остаточно загус, у небі спалахнули зірки, холодні, як вовчі очі. Я цокотіла зубами, але боялася поворухнутися, тому що мої переслідувачі не йшли геть, а кружляли поблизу. Якщо я викажу себе — пропала, втікати більше не в змозі. Мої чобітки й пелена плаття вкрилися льодом, мене била страшна лихоманка й під хутряним плащем. Мороз дедалі дужчав.

Я молилася Пречистій Діві, святій Хильді й усім іншим відомим мені святим, благаючи сховати мене від нещадних переслідувачів. Якоїсь миті від напруги й пережитого жаху я впала в напівзабуття й опам’яталася від того, що знову заворушилося дитя. Я прислухалася, ще не вірячи, що навколо панує тиша. Вдалині глухо ухнув пугач — і більше нічого. Я була сама в глухому й безлюдному місці й мусила щось робити. Підвелась на ноги й не змогла зробити навіть кроку — так вони затерпли. Довелося чекати якийсь час із заплющеними від болю очима. Я почувалася неймовірно слабкою і розбитою. Набралася сміливості, озирнулась. Холодна порожня тиша. Зійшов місяць, рожевуватий від морозяного серпанку. У його світлі я розрізнила на відстані чорні обриси Саймонової дзвіниці. Тієї самої, котру йому вже ніколи не добудувати… Куди йти? Першою моєю думкою було повернутися в село до стін монастиря Святої Хільди. Але щось підказувало мені — переслідувачі почнуть шукати мене саме там. Адже спочатку я бігла в тому напрямку, на це вказувала й загублена мною шаль. У протилежний бік? Але мої вороги обнишпорять усі хутори зокола, й ніхто з тутешніх селян не зможе захистити мене.

Я знову глянула на дзвіницю Святого Дунстана. Але ж там, поруч із церквою, живе отець Мартін! Він посадить мене в човен і доставить у Тауер Вейк. Як же я мріяла виявитися в старій добрій вежі Херварда!

Я обережно вибралася на стежку, постояла, потираючи поперек, а потім рушила вперед і незабаром виявилася в мороці лісу. Втікаючи від переслідувачів, я й не помітила, яка розбита й подовбана копитами та колісьми ця стежка. По ній возили камінь і ліс до церкви Святого Дунстана, а тепер вода, що стояла в коліях, ще й замерзла. Рухатися цією стежкою я могла тільки з надзвичайною натугою, і кожен крок доводилося відвойовувати в цієї крижаної ночі.

Через деякий час я вийшла до того місця, де на нас із Саймоном чекали п’ятеро вершників. Мертві тіла лежали на колишніх місцях, але раптом із глибини лісу почулося протягливе вовче виття. Я мусила поспішати — незабаром вовки з’являться на запах свіжої крові.

Якоїсь миті я відчула себе цілковито знесиленою. Все тіло ломило, м’язи обличчя закостеніли від напруги й холоду, а горло й груди горіли вогнем. Я згадала про дитину й тільки тому змогла продовжувати шлях, натхненно обходячи вибої та корчі, балансуючи в слизьких коліях, намагаючись не піддаватися сум’яттю. Мене не залишало відчуття, що мої переслідувачі зовсім поруч — ідуть за мною, глузуючи з моєї безпорадності й страху.

Мої очі настільки звикли до темряви, що коли вийшла з лісу, відразу розрізнила обриси дзвіниці й очеретяну покрівлю старої церкви, що темніла поруч. А чи не там підстерігають мене вороги? Однак дитина підганяла мене і я рушила вперед. «Звершиться воля Божа», — я час від часу хрестилася.

Ніколи досі я не помічала, наскільки яскравим може бути світло місяця. Але тепер, поки я перетинала відкритий простір між лісом і церквою Святого Дунстана, мені здавалося, що мене видно за десятки миль. Тому я відсапалася лише тоді, коли змогла сховатися за стосами колод, складених на будівельному майданчику. Дзвіниця Саймона чорніла зовсім близько, схожа на поставлений вертикально кістяк корабля в павутинні будівельних риштовань. Бідолаха Саймон вважав її прекрасною, але на мене ця споруда нагонила страх — довгасті отвори вікон верхнього ярусу здавалися порожніми очницями, що стежать за кожним моїм рухом. Стара дерев’яна церква здавалася звичною і затишною. Вона стояла майже впритул до дзвіниці, й мені знадобилося б зовсім небагато часу, щоб пробратися до неї. Але я барилася, прислухаючись. Глибока тиша. Дощані хатинки, де зберігалися інструменти, стояли замкнені звідтоді, як працівники покинули будівництво на зиму. Але отець Мартін повинен бути тут. З того місця, де я стояла, я бачила відчинені двері церкви й навіть розрізняла кволе світло всередині. Й це було дивно. За дім священикові слугувала невеличка прибудова обіч церкви, а сама церква зазвичай защіпалася на ніч. Чому ж зараз її двері відчинено? Напевне ж там не запізнілі парафіяни — я б розчула гул голосів, які підносять молитву, якби це було так. Я пригадала: сюди збирався привезти мене Саймон. Чи значить це, що з самого початку мої вороги обрали стару церкву Святого Дунстана за місце збору?

Але це були тільки здогади, й нерозумно було відступати, піддаватися страху. Тому я обійшла дзвіницю, наблизилася до відчинених дверей і обережно зазирнула всередину.

У церкві горів смолоскип. Його полум’я металося, кидаючи навколо нерівні червонясті відблиски. І в цих відблисках я побачила, що біля вівтаря лежить розпростерте людське тіло. Коли ж людина поворухнулася, намагаючись підвестися, я впізнала отця Мартіна.

Я кинулася до нього й побачила, що його руки й ноги зв’язані волосяними путами, а в роті покляп. Коли ж я вийняла його, священик захрипів пересохлою гортанню й важко захекався. Відсапався й нарешті вимовив:

— Жива! Слава Святому Дунстану!

Поки я вовтузилася з путами, отець Мартін, задихаючись і кашляючи, повідав мені, що в його церкву на заході прибули графиня Бертрада, Гуго Бігод і ще троє найманців. Графиня помітила священика й відразу звеліла його умертвити, але Гуго і його люди побоялися позбавити життя священнослужителя й просто зв’язали його. Поки лиходії чекали тут сутінок, із їхніх розмов священик зрозумів задум цих п’ятьох і взявся молити святого Дунстана, щоб хто-небудь із парафіян з’явився на службу й він зміг би звільнитися та попередити мене. Але в день Святої Хільди фенлендці воліють відвідувати врочисте богослужіння в обителі цієї праведниці.

Коли мені вдалося визволити його від пут, отець Мартін глухо застогнав, розтираючи затерплі руки й ноги. Кілька хвилин не міг поворухнути ними, і на його обличчі читалося страждання.

Нарешті він відсапався.

— Краще, що зараз можна зробити, дитя моє, — це забратися звідси якнайшвидше. У заростях біля плеса є човник, і я відвезу тебе в Тауер Вейк. Бідна дівчинко, та ти геть-чисто з лиця спала!

Я й справді почувалася препогано. Але вже те, що поруч зі мною була жива людина, вселяло бадьорість. Отця Мартіна я знала з дитинства, він завжди піклувався про мене й був добрим другом.

Але, видно, моїм випробуванням ще не настав кінець. Отець Мартін, ступнув до дверей і раптом позадкував:

— Святий Дунстане, заступися!

Вони наближалися, і я знову розрізнила голоси Гуго й Бертради.

Священик негайно замкнув двері храму й засунув засув.

— Це затримає їх, але навряд чи надовго. А поки… Дитя моє, я відволічу негідників, а ти зійди на башточку старої дзвіниці та удар у дзвін. Я давно не користувався ним, але якщо голос дзвону полине над фенами, люди за багато миль в околиці почують його та поквапляться сюди.

Голоси лунали зовсім близько — мої переслідувачі помітили, як зачинилися двері храму, й кинулись просто до нього. Незабаром вони вже грюкали в дубові стулки, перемежовуючи погрози лайкою та прокльонами.

До мене долинули слова Бертради:

— Я була впевнена, що ця тварюка постарається пробратися сюди. Я знову відчуваю її присутність!

«Сьогодні ти пройшла зовсім поруч зі мною і нічого не відчула, — глузливо подумала я, поспішаючи на дзвіницю. — Далеко тобі, Бертрадо, до лягавих і хортиць!».

Двері затріщали. Мабуть, вони роздобули колоду на будівництві та застосували її як таран. Отець Мартін волав до розсудливості моїх ворогів, благав піти, обіцяв страшні кари святого Дунстана, якщо вони ввірвуться в церкву силою. Крізь гуркіт я розрізнила голос Гуго, який запевняв священика, що його не зачеплять, якщо він сам відчинить двері й дозволить вивести мене, але отець Мартін присягався всіма відомими святими, що тут нікого нема.

Усе це я чула, підіймаючись хисткими сходами, які прогиналися та рипіли, на дзвіничку, яка ледь підіймалася над очеретяним дахом.

Але найнесподіваніше трапилося, коли я виявилася нагорі й почала відв’язувати від балки мотузку, прикріплену до язика дзвону — вона в моїх руках розсипалася на порох.

А знизу долинали дедалі дужчі удари й люті крики. Проте старі дубові двері поки трималися. Зненацька удари припинились. Із майданчика дзвіниці я помітила, як над краєм даху з’явилася одна з будівельних драбин. Бігод, мабуть, вирішив видертись на дах і проникнути в церкву через лазівку в стіні дзвіниці. І коли драбина загойдалася — нею вочевидь хтось сходив — я присіла, сховалась за поруччям майданчика дзвіниці. Хтось пройшов зовсім поруч зі мною та почав спускатися тими само сходами, якими я сюди зійшла. Я чула важкий подих цієї людини та брязкіт клинка, якого витягали з піхов.

— Ну що, попе, поговоримо?

Це був Гуго Бігод. Що відповів священик, я не розчула, але голос Гуго звучав дедалі голосніше — тепер він журився, що виявив непотрібне милосердя до саксонського попа, але настав час усе виправити. Потім Бігод поцікавився, де піп ховає графову дівку, й відразу почулися його скажені прокльони та в’їдливе запитання отця Мартіна, чи не дуже обпалився непроханий гість.

Я зміркувала, що священик відбивається від Гуго запаленим смолоскипом. Отець Мартін вважався дужим і не раз бував переможцем у ярмаркових боях на ціпках. Знизу почулися звуки сутички, й раптово я відчула запах диму. Церква Святого Дунстана була настільки стара й суха, що найменшої іскри було досить, аби вона спалахнула, мов свічка. І, схоже, саме це й сталося внизу.

Хай пробачить мені Господь, але цієї миті я забула навіть про отця Мартіна. Я думала тільки про себе й свою дитину. Зараз я перебувала в укритті, але яка користь від цього укриття, якщо церква горить, а перед нею на мене чекають убивці?

Я востаннє глянула на непотрібний дзвін, що висів високо над моєю головою та почала спускатися — але не в церкву, а на очеретяну покрівлю.

Сухий очерет м’яко пружинив під ногами. Нарешті я досягла краєчку даху. Запах диму дедалі посилювався, а внизу, в церкві, що вже палала, як і раніше, точилася смертельна сутичка Бігода зі священиком, з гуркотом падали лави, чулися прокльони. І схоже, отцю Мартінові поки що вдавалося стримувати натиск Бігода й не пускати його до дверей і на сходи. Ззовні знову почулися удари в двері.

Я озирнулася. На багато миль довкола лежали пустельні, холодні фени. У суцільній чорноті мерехтів боязкий вогник, але як далеко, як безнадійно далеко! І на допомогу нам ніхто не поспішав.

Чи можу я затаїтися тут? Я боялася вогню, але ще більше я боялася своїх ворогів. Зненацька мій погляд упав на могутню вежу недобудованої дзвіниці. І я почала пробиратися туди, де дах старої церкви найближче підступав до творіння Саймона-муляра, а будівельні риштовання, що обплутували дзвіницю, майже прилягали до очеретяної покрівлі.

Однак ця відстань виявилася зовсім не такою малою, як здавалося. Добратися до риштовань було майже неможливо, а внизу щораз дужче розгоралося й тріскотіло полум’я, густий їдкий дим почав пробиватися крізь очерет. І я зважилася. Нехай я стомлена, нехай вагітність зробила мене незграбною, але все-таки я молода й дужа. Я спробую.

Я зробила кілька кроків назад для розбігу, кинулася вперед і стрибнула. Удача! Я вчепилась у поперечину риштовань і зависла, не в змозі намацати ногами опору. Боже, яке важке в мене тіло! І який страшний біль у попереку, немов у нього встромили кинджал!

Я висіла, обхопивши поперечний брус, і нишпорила ногами, поки не намацала поперечину внизу. Тоді я стала на неї та перевела подих. Так я могла протриматися досить довго, якби не одна обставина. Кожен із ворогів, якщо загляне за ріг церкви, негайно помітить мене. Спускатися небезпечно, а ось якщо спробувати видертися вище…

Я підняла голову. Просто переді мною був дерев’яний майданчик — настил риштовань, а далі темніла глибока ніша віконного отвору. Якщо я зумію туди видертися, він послужить непоганим притулком. Ніша досить глибока, я можу там сісти й навіть прилягти. Ні вогонь, ані переслідувачі мене не дістануть.

З надзвичайною обережністю я почала підйом. Напевне, вигляд вагітної жінки, що здирається вгору будівельними риштованнями, комусь може здатися кумедним. Але мені зараз було не до того, щоб думати про це. Риштовання складалися з брусів, загнаних у спеціальні отвори в стіні, які виступали звідти футів на шість. До цих брусів були прив’язані мотузками міцні тички, покладені впоперек. Я ставала ногою на тичку, підтягувалася, впиралась коліном у наступну й знову підтягувалася.

Я майже добралася до верхнього настилу, коли вибухнув гострий біль у низу живота. Мені насилу вдалося стримати готовий вирватися крик.

О небо, тільки не це! Я перевела подих і, коли біль трохи відпустив, заповзла на настил. Тепер залишалося тільки перебратися в нішу вікна.

Коли я виявилась там, перш за все зазирнула в темне нутро вежі. Порожнеча. Набагато нижче за мій отвір виднілися вмуровані в товщу стіни сходи, що обвивали вежу зсередини. Але до них мені ніколи не дістатися.

Тільки тепер я відчула, що мої спідниці мокрі, а по ногах струменіє тепла рідина. Я розгубилася, й раптом зрозуміла, що сталось. Відійшли води!

Пречиста Діво, невже зараз? Тут?

Ковтаючи сльози та борючись із риданням, я не відразу помітила, як посвітлішало навкруги. Церква Святого Дунстана палахкотіла, дим відносило вітром убік, і жадібні язики полум’я з тріском проривалися крізь покрівлю. У світлі пожежі я з жахом побачила внизу Бертраду й поруч із нею — Гуго. Він протирав очі й надривно кашляв.

І все це означало, що отця Мартіна більше немає.

Ніколи ще я не виявлялася в настільки безвихідному становищі. Мої вороги внизу, я сама між небом і землею, а моя дитина вирішила, що настав час з’явитися на цей світ. Дивовижно!

Я вперлася ногами в протилежну стіну віконної ніші, розуміючи, що, хочу я цього чи не хочу, — зараз доведеться народжувати. Я гладила живіт, щось безтямно шепотіла, заспокоюючи дитя та благаючи його побути в мені ще хоч трішечки…

Із болісної відчуженості мене вивів дзвінкий, немовби мідь, голос Бертради:

— Що б ти не казав — я не піду звідси! Що з того, що в церкві її не виявилося! Вона ховається десь тут, і я не дозволю цій тварюці знову торжествувати!

Я принишкла й обережно глянула вниз.

Гуго тримав графиню під руку, ніби збираючись вести геть, до мене долітали уривки його вмовлянь. Він говорив про те, що заграва пожежі приверне увагу і їх можуть застати тут. Третій убивця, боязко озираючись, тупцював поруч. Було схоже, що будь-якої миті він готовий кинутися навтьоки.

У мій бік потягло ядушливим димом. Я затулила обличчя краєм каптура, очі почали сльозитися. Скільки я зможу протриматись? Господи, нехай ті, що внизу, підуть. Нехай хоч це мені не загрожує. Я майже збожеволіла від страху й розпачу, і єдине, що усвідомлювала чітко, — я втрачаю дитину.

Мені здавалося, що я готова до всього. Але новий напад різючого болю вибухнув настільки раптово, що я не стрималася й скрикнула й відразу затисла долонею рота. Я завмерла, охоплена жахом, але коли знову глянула вниз, побачила — всі вони пильно дивилися на мене. Дим віднесло вітром убік, і мене було добре видно у віконній ніші, осяяній полум’ям.

Знизу долинув злісний регіт Бертради.

— Хіба я не казала! Чуття мене не підвело!

Наступної миті вона метнулася вперед. Гуго спробував її втримати, але графиня вирвалася й почала дертися на риштовання. У неї це виходило легко — дивлячись униз, я бачила, як швидко вона долає ярус за ярусом. Вона здавалася позбавленою плоті й ваги — ніби злий дух чи отруйний павук. Лише на мить, коли Бертраду заволокло димом, я втратила її з поля зору. Коли ж знову подув вітер, я виявила, що вона оступилася й зависла на руках.

Нічого в житті я не бажала так полум’яно, як того, щоб графиня зірвалася й упала. Вся сила моєї ненависті до цієї жінки втілилася в це бажання.

Гуго щось відчайдушно кричав, полум’я палахкотало зовсім поруч, грізно гуло й дихало на мене пеклом. Раптом я виявила, що Гуго і його поплічник біжать геть, але що це може означати, вже не могла зрозуміти. Я стогнала від божевільного болю, що ринув на мене, розпинаючи, ламаючи все тіло. Моя дитина була налякана, вона металася й не могла знайти шляху назовні, вона гинула… А винна у всьому була чорна жінка-павук, що підбиралася дедалі ближче.

Поки біль трохи відступив, Бертрада вже стояла на дощаному настилі біля моєї ніші. Ми були зовсім поруч, але, як не дивно, я більше не боялася її. Залишилася тільки ненависть, сліпуча, як полум’я спаленої церкви.

— Ну, ось я й тут, — прогарчала Бертрада, витягаючи меча з піхов.

Чи помітила вона, що зі мною відбувається? Навряд. Але відповісти їй доведеться за дві безсмертні душі. Тому я неголосно промовила:

— Горіти тобі в геєні вогненній!

Бертрада знову зареготала — так, напевне, сміються демони в пеклі.

— Спершу ти підеш туди, повіє!

Я бачила, як вона випросталася на повний зріст, і сама мимоволі підвелася, перестала відчувати біль. Ця жінка завдала мені стільки горя, що я сама не раз мріяла вбити її. Зараз сила на її боці, але невже я мовчки чекатиму, поки вона заколе мене й мою дитину, ніби різник овець?

Тепер я стояла, однією рукою спираючись на кам’яну стіну ніші й потроху задкуючи. Графиня занесла меча, пильно дивлячись мені в обличчя, і її зуби блиснули у світлі полум’я. Дим застеляв очі, пластівці попелу летіли, мов чорний сніг, повітря тремтіло від спеки. І вже не знаю, як це вийшло, але раптово я одним рухом зірвала свій плащ і в тої ж миті, коли Бертрада зробила випад, грудкою пожбурила їй в обличчя. Плащ розгорнувся в польоті, накрив їй голову, і сліпий удар меча припав по камінні поряд із моїм плечем. Я стрімко кинулася вперед і перехопила її руку в зап’ясті. Намагаючись зірвати з голови плащ, Бертрада заточилася, похитнулась, але меча не випустила — і тоді я завдала їй удару ногою в розпачливій надії зіштовхнути з риштовань. І — о жах — сама втратила опору.

Я схопилася за край ніші, але мої ноги вже ковзали донизу. Я впала спиною на каміння й завила від нестерпного болю, тіло моє судомно зігнулося в спробі перекинутися й зачепитись за бодай якийсь крихітний виступ — але дарма. Я зовсім забула про графиню, й лише якимось чуттям усвідомлювала, що її більше немає поруч.

Перевернутися мені вдалось уже в повітрі, й тут сталося диво. Просто в моїх скам’янілих від напруги руках виявилася поперечина риштовань, і я вчепилася в неї скорченими пальцями та зависла над безоднею.

Однак дива вистачило ненадовго. Моє тіло було заважке, і я не могла втримати себе. Густий дим не давав дихнути. Я відчувала, як один за одним розтискаються пальці. Коли ж сила остаточно полишила мене, я припинила опір і зіслизнула в порожнечу…

Мене підхопило безліч дужих рук, і я, котра вже розпрощалась із життям, зачудувалася з цього так, що не беруся описати. Потім ці руки дбайливо несли мене й обережно вкладали на вистелену чимось м’яким землю. Я була в напівзабутті й цілком могла вирішити, що вже покинула грішну землю, якби до мене не долинув голос Едгара.

— Гіто!!!

Переді мною виникло з багряної пітьми його перекошене болем і страхом обличчя. Тепер я чула й інші звуки — вигуки, гул вогню, чиєсь пронизливе виття.

— Де ж ти був так довго?

По його обличчі текли сльози. Я спробувала посміхнутися й раптом закусила губу.

Немовби чудовиська з мороку, на мене знову накинувся біль. Я зігнулася в руках Едгара й затіпалась як риба.

— Едгаре, в мене почалися пологи!

Він розгублено озирнувся.

— Агов, хто-небудь! Та допоможіть же! Швидше!

У коротку мить полегшення я трішки повернула голову до вогню — і побачила все, що повинна була бачити на власні очі.

Графиню виніс із вогню Пенда. Його шкіряна куртка жевріла в багатьох місцях, і хтось накрив його плащем. Я піднялася на ліктях, дивлячись на те, що він опустив на землю.

Це вже не нагадувало людину. Щось скорчене, обвуглене — воно пузирилося й огидно смерділо паленою плоттю. Але раптово це щось поворухнулося й повільно повернулось до мене. Там, де мало бути обличчя, серед багряних міхурів і патьоків слизу блиснуло око. Єдине. Й воно втупилося в мене.

— Умреш, коли будеш упевнена в своєму щасті. І вб’є тебе — він…

Це був не голос — дивне клекотіння. І все-таки я розібрала кожне слово. Графиня здригнулася й затихла.

Десь зовсім поруч Едгар наполегливо вимагав хоч із-під землі здобути повитуху. Хтось притьмом поскакав у темряву, копита прогриміли й затихли на відстані.

Яка повитуха? Звідки?

Тільки тепер я зрозуміла, що він навіть не помітив, як став удівцем. І останні слова його вінчаної дружини були звернені не до нього.

— Едгаре…

Я облизала потріскані, сухі, як попіл, губи.

— Едгаре, не йди. Допоможи мені…

Тепер я думала тільки про те, що мені належало.

Розділ 7

Едгар

Листопад 1135 року.

Могутній вал ударив у ніс корабля й тисячею бризок обсипався на палубу.

Я чортихнувся (хоча, можливо, варто було б молитися) і міцніше вчепився в линву, що обвивала щоглу. Мій одяг промок наскрізь, я тремтів від холоду й напруги.

Море кипіло, як пекельний казан. Здіймалися цілі водяні гори, увінчані пінявими гребенями, вітер зривав з їхніх верхів піну й шпурляв у обличчя, а за ними відкривалися чорні провали, що здавалися бездонними. Крижаний вітер ніс струмені дощу майже горизонтально.

Не дивно, що мені не відразу вдалося знайти настільки відчайдушного капітана, котрий зважився вийти в море за такої негоди.

Але ж усього днів зо два тому стояла ясна, тиха погода й переправитися на континент не склало б ніякої праці. Але тоді мені було не до поїздки — Гіта металася в гарячці після пологів, моє немовлятко, син, було надто кволе, і ніхто не міг поручитися за його життя. Вони обоє могли покинути мене будь-якої миті, і я не мав часу, щоб думати про Гуго Бігода, який скористався першою ж нагодою, щоб вирушити в Нормандію та донести Генріхові Боклерку, як саксонка Гіта Вейк убила його дочку Бертраду.

Новий вал упав на корабель. Повз мене, чіпляючись за снасті, пройшов капітан і прогарчав, щоб я забирався під палубу й не муляв йому очі. Зараз не до чемності, головне — вберегти судно, втримати його на курсі. І хоча я заплатив за переправу немислиму ціну, капітан не надто підлещувався до мене, а заявив, що коли ми підемо до дна, в нього буде тільки одна розрада: хвора дружина й дві дочки не залишаться жебрачками. Але зараз, дивлячись, як він зосереджено віддає команди, як борються зі стихією матроси, я починав сподіватися, що ми все-таки доберемося до континенту. Я не мав права загинути, я повинен був потрапити до короля й викласти йому всю правду про загибель Бертради — а значить, врятувати Гіту.

Матроси невиразними тінями манячіли в сутінках, які густішали. Чергова хвиля завбільшки як будинок облила корабель, я добряче ковтнув крижаної солоної води й нарешті визнав, що краще спуститися в комірчину під палубою біля підніжжя щогли. Там мені далеко не відразу вдалося знайти місце серед клумаків. Незважаючи на люту хитавицю, я відразу ж поринув у думки про те, що довелося пережити протягом останніх тижнів. Чутка про загибель моєї дружини миттю розлетілася по Норфолку. Я звелів перевезти останки Бертради в абатство Бері-Сент-Едмундс, покровителькою якого вона була, й віддати землі з усіма належними почестями. У мене й у думках не було поховати її у фамільному склепі Армстронгів, тому що я не вважав її членом родини. Вона була нашим із Гітою ворогом — нещадним і жорстоким. Тому я навіть не поїхав на похорон, довірив Пенді провести церемонію. Той повідомив враженому Ансельму, що графиня Бертрада Норфолкська загинула в церкві святого Дунстана, коли там трапилася пожежа, разом зі священиком отцем Мартіном. Це було необхідно, щоб приховати, що відбулося насправді. А моя відсутність на похороні… Мені було не до нього. Вже третій день Гіта металася в гарячці, а наш маленький Свейн був такий слабенький, що я поквапився охрестити його, щоб врятувати хоча б його душу. Коли ж Пенда повернувся з похорону, я пропустив повз вуха його слова про те, що Ансельм щось запідозрив. Чому б і не запідозрити, адже бісів піп напевно був замішаний у цю справу? Але тоді я ще не знав про Бігода, й тільки пізніше усвідомив, чим це нам загрожує. Про його підступи мені повідомили тамплієри. Виявляється, Гуго відразу ж після пожежі вирушив до двору, але вийшла затримка — почався сезон великих королівських ловів і не так-то просто домогтися зустрічі з королем, коли він із наближеними та васалами кочує по лісах і болотах Нормандії. Я, зі свого боку, попросив побратимів по Ордену зробити все, щоб утримувати Бігода подалі від короля — підкупити, залякати, але не дозволити йому зустрітися з Генріхом Боклерком доти, поки я не прибуду в Нормандію. Я повинен першим доповісти про те, що трапилося, батькові Бертради. Нещасний випадок. Я мав намір наполягати на цьому. Якщо ж мені не повірять… Що ж, тоді я візьму на себе провину за загибель дружини, але зумію заступити від королівського гніву Гіту й дітей.

Моя Мілдред була як сонячний промінчик, і її життя мусило залишатися таким само мирним і світлим. А Свейн… Хай допоможе Господь моєму маляті впоратися. Годувальниця, вчасно підшукана Цедріком, запевняє, що виходить його — недоношені діти раз у раз з’являються на світ, і в цьому нема нічого особливо небезпечного.

Але в це вірилося важко — надто вже малий і кволий був Свейн. Гіта ледь не знепритомніла, коли я вперше показав їй сина. Вона й зараз надзвичайно квола, а я не можу бути при ній. За всяку ціну я повинен випередити Бігода, зупинити, навіть убити, якщо буде необхідно. Сказати по честі, я зовсім не від того, щоб нарешті поквитатися з ним, але швидше за все, доведеться уламувати цього негідника й зрештою потрапити в залежність від нього.

Ці сумні думки обступали мене зусібіч. Однак зрештою я зумів ненадовго задрімати, незважаючи на шалене ревіння моря за обшивкою судна. Позначилися багатоденна страшна напруга та втома.

Я прокинувся, немовби від поштовху, й перше, що зрозумів, — скаженої хитавиці більше нема. Корпус судна неголосно порипував, навколо мене були розкидані в безладі клунки, ящики й снасті, а в глибині трюму під погано пригнаними планками стиха похлюпувала вода.

Я підняв покришку палубного люка. Розвиднялося, і хоча й далі дув холодний пронизливий вітер, на палубі покотом спали змучені матроси. Загортаючись у мокрий плащ, я рушив туди, де біля керма стояв капітан.

— Гарна нічка була, чи не так, мілорде?

Він вказав на смужку суші, яка темніла на обрії.

— Не мине й години, як ми ввійдемо в порт Кале.

* * *

Білі плащі тамплієрів я помітив ще тоді, коли корабель швартувався біля берегової стіни.

Вигляд у мене був доволі пошарпаний, і тому вони перш за все поцікавилися, чи зможу я їхати верхи. Я надто поспішав і не міг витрачати час на те, щоб опорядитися, тож вони це зрозуміли — я нахльостував коня до самого Руана.

Тут, у комтурії, мені повідомили перші новини. Вам судити, якими вони виявилися: Генріх раз у раз переїздить з місця на місце, а Гуго стомився ганятися за ним і влаштувався в мисливському замку Ліон-ла-Форт, де тамплієрам вдалося поговорити з ним. Бігод погодився мовчати, якщо я виплачу йому величезну суму, шість тисяч фунтів, причому, завдаток зажадав негайно, й тамплієрам довелося викласти йому дві тисячі.

Ціна чимала, але, мабуть, уперше за цей час я зітхнув з полегшенням. Хвала Всевишньому, що я не порвав із Орденом і тамплієри підтримали мене у тяжку хвилину. Залишалася тільки одна обставина — з отриманими грішми Гуго відразу ж зможе викупити посаду стюарда двору, а значить, постійно буде поряд із королем. А на такого, як він, покладатися не можна.

Тепер залишалося тільки чекати, коли король стомиться від перегонів осінніми лісами, повернеться та зволить мене прийняти. Тамплієри запропонували мені пожити до цього часу в комтурії, обіцяючи негайно повідомити, коли з’явиться можливість для аудієнції.

Дні тяглися, наповнені суворими докорами сумління. Я карався тим, що випустив з уваги Бігода, а до того — й саму Бертраду. Неприпустима легковажність! Але коли ми бачилися з нею востаннє, вона здалася мені такою жалюгідною і безсилою, що я перестав сприймати її серйозно й не надав значення її погрозам… Знову й знову я згадував той страшний день.

У день Святої Хільди Гіта побажала відвідати монастир, де провела дитинство. Я ж збирався в Норідж. Рано вранці, поки вона ще спала, я поцілував її та поїхав. Ми з Пендою заздалегідь відібрали на продаж дев’ять рудих сухорлявих трилітків, і тої миті мені здавалося, що нема нічого важливішого, ніж доставити їх у Норідж і передати представникам ордену Храму. Ціну було призначено заздалегідь, я очікував дістати неабиякий прибуток і пишався, знаючи, що мої коні викличуть у тамплієрів захват. У мене не було анінайменшого передчуття лиха. День видався ясний, тихий, коні бігли бадьоро, похропуючи та струшуючи золотавими гривами.

Я обіцяв Гіті повернутися до вечора в монастир Святої Хільди й разом із нею вирушити в Гронвуд Кастл, тож тільки завдяки цьому не затримався в Норіджі, бо тамплієри запропонували відзначити вдалу для обох сторін угоду. Хвала небесам, я ухилився.

До монастиря святої Хільди я прибув, коли вже смеркло. І відразу назустріч мені висипала збуджена юрба черниць. З їхніх плутаних пояснень я зрозумів тільки те, що в монастир у день святої мучениці Хільди зненацька прибув абат Ансельм. Він був налаштований досить суворо, чіплявся до сестер та ігумені, погрожував забрати новий вівтарний покров, який віз черницями до свята, а коли прибула Гіта, зустрів її лайкою та почав ганьбити. Ніхто не зумів вгамувати превелебного, а люди з почту отця абата відкрито ображали Гіту, й вона вирішила, що краще полишити обитель. Ансельм же, немовби тільки того й домагався, відразу звелів своїм людям збиратися та помчав і забув у поспіху про вівтарний покров.

Тепер-то я розумів, що все це було частиною загального плану — не дозволити Гіті залишитися під захистом стін обителі. Тому й Саймон-муляр вирушив разом із нею.

Я вірив Саймону, він давно служив у мене, й ми завжди були в добрих стосунках. Одного я не врахував — там, де доклала лапу така дияволиця, як Бертрада, усе можливе. Вона зачарувала Саймона, обдурила й спокусила. Запізно мені донесли, що свою останню ніч у Незербі вона провела з Саймоном, і не диво, що в хлопця голова пішла обертом. Кому, як не мені, знати, наскільки вона вміла здаватися чарівною та ніжною. Адже я й сам попався на цей гачок.

Довідавшись, що Гіту супроводять Саймон, Утред і її вірна Труда, я не відчув занепокоєння. Вірні люди дбайливо доставлять її в Гронвуд Кастл. Я не сумнівався, що Гіта вирушить у наш замок — адже в Гронвуді чекала Мілдред. Решта охоронців цілий день бенкетували в Даунхемі, також думаючи, що господиня подалася додому. Ні їм, обтяженим хмелем, ані мені не спало на думку, що вагітній жінці навряд чи захочеться проти ночі вирушати в далеку дорогу до Гронвуда, тоді як Тауер Вейк зовсім близько й нещодавно туди прокладено нову дорогу.

Я зміркував це, вже в’їжджаючи в Гронвуд. Гіти тут не було. Прибулі раніше за мене охоронці щось невиразно бурмотіли, посилаючись на Саймона. Я зірвав на них досаду, потім пройшов у залу до вогню, зажадав підігрітого вина з прянощами й почав бавитися з дочкою. Я й не подумав би рушати з місця, якби не Мілдред. Богові тільки й відомо, що відчуло це дівчатко, але вона раптом розкапризувалася й почала проситися до матері. Зненацька я й сам відчув глухе занепокоєння. І відразу звелів здивованому Пенді піднімати людей. Ми виїхали похапцем; у холодну ніч із шипінням відлітали іскри смоляних смолоскипів. Раптом ми побачили вершника, що мчав нам назустріч. Точніше вершницю в чернечому вбранні. Це виявилася сестра Отилія, котра гнала свого поні так, що він зовсім збожеволів і нам насилу вдалося його зупинити. Черниця, задихаючись, звалилася мені на руки, і з її невиразної мови я розібрав тільки слова «лихо», «поранений», «божевільний» і «Гіта». Я затрусив Отилію, домагаючись від неї подробиць, чим іще більше злякав нещасну.

Хвалити Бога, Пенда зупинив мене, і за деякий час сестра Отилія заговорила. Цілий день вона провела у хворої матері, але до ночі вирішила повернутися в монастир. Літній леді полегшало, а Отилія знала, що в обитель приїде Гіта, й хотіла побачитися з нею. Їхала вона не поспішаючи, й до монастиря наблизилася вже в сутінках.

Сестра Отилія була хороброю дівчиною, її не лякала ні пізня пора, ні темрява, а злякалася вона тільки тоді, коли в лісі неподалік від монастиря наткнулася на людину, яка намагалась повзти. І яким же був її подив, коли в пораненому вона впізнала Гітиного вояка Утреда! Він був уже абияк перев’язаний, запевняв, що з ним усе гаразд, і благав Отилію мерщій повідомити, що Саймон-муляр збожеволів, накинувся на нього з тесаком і кудись повіз Гіту.

Отилія, ще не надто стривожена, поїхала в обитель, щоб повідомити про пораненого, й там довідалася про візит преподобного Ансельма, що вигнав Гіту за межі монастиря, й про те, що я також побував тут трохи пізніше й вирушив у Гронвуд.

— Не можу вам пояснити цього, — заявила Отилія, — але я чомусь зрозуміла, що Гіти немає в Гронвуді. Вона у фенах. І допоможи, Пречиста Діво, — фени загрожують їй страшним лихом!

Гіта якось згадувала про незвичайний дар Отилії, тому я стурбувався не на жарт. Потрібно негайно розшукати Гіту, але де вона? Не роздумуючи, я підхопився в сідло й погнав коня.

Мій Набіг здолав цього дня чималий шлях і був стомлений, але, відчуваючи мою болісну тривогу, летів як на крилах. Сам того не усвідомлюючи, я скерував його до старої вежі Херварда.

Але в Тауер Вейк Гіти не виявилося. Челядь, яка не підозрювала, що пані зникла, переполохалась. А я… Я зовсім розгубився. Сів на землю, стис долонями скроні й почав намагатися зосередитись.

Що мені відомо? Ансельм видворив Гіту з обителі, й вона вирішила повернутися в Тауер Вейк, однак дорогою щось сталося між Саймоном і Утредом, муляр напав на Гітиного вояка.

Але куди поділася Труда? Її не було з пораненим сином — вона, ймовірно, лише перев’язала його й відразу лишила. До того ж, Утред, якщо вірити Отилії, сказав, що француз втратив розум.

Що може спасти на думку божевільному? Що важливо для Саймона? Тільки його робота. Саймон будував Гронвуд, вів роботи в Незербі, зводив вежу біля церкви Святого Дунстана… Стривай… Ця остання робота особливо хвилювала Саймона, а церква Святого Дунстана саме на півдорозі між обителлю Святої Хільди й Тауер Вейк…

І знову ніч і вітер хльоскали по обличчях, коли ми мчали темними фенами, знову сипалися іскри наших смолоскипів. Дорога звернула в ліс, стало зовсім темно, і на повному ходу ми вилетіли до місця, де з десяток вовків гризлися над напівроздертими трупами. Одне з тіл виявилося жіночим — і я кинувся до нього. Мені піднесли смолоскип, і хоча обличчя вже не можна було впізнати, з одягу я впізнав Труду. Два інших виявилися невідомими воїнами, а останній — Саймоном.

Сили небесні — що тут відбулося!?

— Сере, опануйте себе, — заспокоював мене Пенда. — Її нема серед мертвих. А значить, залишається надія.

Ми взялися до пошуків — обнишпорили хащу, чагарники, балки, поки не пролунав чийсь крик. Один із моїх людей вийшов на узлісся й помітив заграву в тому боці, де стояла церква Святого Дунстана.

Я погано пам’ятаю цей відрізок шляху. Попереду світився вогненний кістяк церкви, на тлі заграви виразно малювався чорний силует кам’яної дзвіниці. У багряних сутінках на мить промайнули дві людські постаті — й відразу зникли. Десь у височині пролунав розпачливий зойк.

Подальше нагадувало дивовижний кошмар. Ми побачили обох майже відразу — Гіту у віконному отворі дзвіниці й Бертраду з оголеним мечем на настилі риштовань за два кроки від неї. Я миттєво впізнав графиню, незважаючи на те, що вона була в одязі найманця, і коли вона змахнула клинком, несамовито закричав. Гіта, зовсім беззахисна, стояла, притискаючись до краю віконної ніші з плащем у руках…

— Зупинися, Бертрадо! Не смій! — мої слова потонули в ревінні полум’я.

Відблиск полум’я спалахнув на лезі меча Бертради, майнув темний зібганий плащ, кинутий у неї Гітою. І коротка боротьба нагорі. Потім меч випав із рук Бертради, а її тіло зігнулося, втримуючи рівновагу. І тоді Гіта завдала свого удару.

Як чорний нічний птах, Бертрада злетіла в повітря й по крутій дузі канула в полум’я.

Але Гіта вже сповзала з краю віконного отвору, відчайдушно намагаючись зупинити цей невідворотний рух.

Набагато пізніше я помітив, що цієї ночі в моєму волоссі з’явилися сиві нитки. Але тої страшної миті я просто кинувся до підніжжя дзвіниці, й мої люди пішли за мною. Гіта падала, судомно чіпляючись за поперечини риштовань. О, якби їй вдалося хоч на мить затриматись!

Хвала Всевишньому, так і трапилося, ми встигли…

Що стосується Бертради… Я не пам’ятаю цього, але мої люди казали, що з вогню безупинно долинав її страшний крик, і Пенда не витримав, намочив свого плаща у найближчому плесі та кинувся в саме пекло.

Він мало не загинув, але примудрився все-таки витягти графиню — точніше, те, що від неї залишилося. Однак у цьому обвугленому тілі ще вистачило сили для того, щоб вимовити кілька слів — і це були слова, сповнені шаленої злості.

Але цієї миті мене не хвилювало нічого, що не стосувалося Гіти — в неї почалися пологи і я метався в пошуках повитухи, начисто забувши про те, що в ордені, крім усього іншого, мене навчили приймати пологи.

Щоб привести до тями божевільного правителя графства Норфолк, Пенді, який був рабом, довелося вліпити мені добрячого ляпаса, і я був тільки вдячний йому за це. Миттєво зібрався та почав віддавати розпорядження. Двоє моїх воїнів побігли гріти воду, іншим я наказав зняти плащі та влаштував Гіту зручніше.

Гіта кусала губи до крові й скаржилася на безмірну втому. Я заспокоював її тими самими словами, які говорив, коли вона народжувала Мілдред. Але тоді, хоч пологи були й важкими, поруч була вміла повитуха, й тепер я болісно намагався пригадати все, що робила Труда… Хай спочиває вона з миром.

І ми впоралися. Я прийняв свого сина — змученого, крихітного, але живого.

Як тільки все скінчилося, Гіта впала в глибоке забуття.

Але це було тільки початком. Тепер мені належало зупинити Бігода, убезпечити себе й Гіту. А для цього було необхідно постати перед королем — батьком Бертради.

* * *

Незабаром мене викликав глава руанської комтурії.

— Скільки ще вимагає цей негідник? — я намагався вгадати, що він мав намір повідомити. Я знав, що жадібність Бігода може перейти всі межі, але все складалося так, що сперечатися й торгуватись не випадало.

Однак комтур дивно глянув на мене.

— Не про гроші мова, брате. Я б навіть порадив вам припинити потурання Бігоду. Адже все докорінно змінилося. Король учора прибув у свій мисливський замок Ліон-ла-Форт… а сьогодні прийшла звістка, що він помирає.

Я мовчав, обмірковуючи ситуацію.

Комтур вів далі. Ще вчора Генріх був бадьорий і сповнений сили, полював у лісах біля Руана, незважаючи на дощ і негоду. Його почт остаточно виснажився, та ніхто не смів нарікати, коли доводилося розбивати черговий наметовий табір серед хащі. Але вчора король повелів усім зібратися в Ліон-ла-Форт і перебував у чудовому настрої, задоволений вдалим полюванням. За вечерею він звелів подати улюблену страву — зварених у вині міног, і це було досить необачно, адже травлення короля останнім часом тривожило лікарів і вони прописали йому найжорстокішу дієту. Але повелінню Генріха ніхто не насмілився суперечити.

— Уже години за дві Генріх відчув себе кепсько, — розповідав комтур. — А до ранку довелося викликати лікаря. Коли ж у короля почалася шлункова кровотеча, Роберт Глочестер, який перебував при батькові, поквапився послати по єпископа Хагона, щоб той сповідав і причастив його величність.

Отже, Генріх Боклерк умирав. Могутній государ, який прийшов до влади всупереч закону, але показав себе неабияким правителем, залишав нас. Що тепер буде? Але тої миті я найменше був схильний міркувати про те, які зміни грядуть і як вирішиться питання з престолонаслідуванням. Мене хвилювало інше. Чи має сенс повідомляти зараз королю про обставини смерті моєї дружини? І як вирішиться доля Гіти при його спадкоємці чи спадкоємиці? Як довго Гуго Бігод зможе шантажувати мене?

У кожному разі належало поквапитися, і я вирушив до Ліон-ла-Форт, королівського мисливського замку за двадцять миль від Руана.

Добиратися туди довелося під дощем, який не припинявся, дорога петляла серед могутніх дубів і лощин, порослих папороттю. Ліон-ла-Форт виявився не замком, яким він мені уявлявся, а звичайним міцним дерев’яним будинком, причому, вочевидь не пристосованим, щоб прийняти всіх, хто з’їхався туди, коли стало відомо, що король на смертному одрі. У приворітні, під накриттями стаєнь, та й навколо розведених на просторому подвір’ї вогнищ юрмилася величезна кількість людей усіх звань і станів. Уже смеркло, коли я кинув слузі повід коня та йшов по розкислій від дощу землі й мене проводжала безліч поглядів з-під намоклих каптурів. Хтось промовив:

— Прибув граф Норфолк, зять короля. Невже в Англії вже знають про те, що трапилося?

У Англії про це не знали. Але тої миті це не змусило мене замислитися. Мене провели в опочивальню. Важке повітря було просочене нудотними випарами, Генріх Боклерк лежав на широкому ложі під білими кожухами, й важко було впізнати в цьому вмить висохлому, жовтому, як осінній листок, чоловікові з запалими очима грізного владику Англії, Нормандії та Уельсу.

Слуга тільки-но забрав таз із кривавим блювотинням. Генріх відкинувся на подушки, погляд його блукав, ні на кому не зупиняючись.

У опочивальні були всі вищі вельможі й побічні сини монарха. Над королем застиг із розп’яттям у руці єпископ Хагон Руанский, насилу приховуючи бридливість, незважаючи на те, що він давав останнє напуття вмираючому. До мене долинули його неголосні слова:

— In manys tuas Domine…[34]

Король безгучно ворушив губами, й незрозуміло було, чи повторює він молитву, а чи душа його вже блукає в невідомих краях.

Роберт Глочестер узяв мене під руку.

— Добре, що ви приїхали, Едгаре. Необхідно, щоб тут було якнайбільше своїх, коли король виявить останню волю й назве спадкоємця престолу.

Він назвав мене «своїм», хоча я ніколи не був його людиною. Щоправда, ми й не ворогували. І з того, як він тримався, я зрозумів, що Глочестер ще нічого не знає про загибель сестри.

Нарешті король зупинив каламутний погляд на мені.

— Норфолк… А Бертрада?

Він дивився вже не на мене, а на щось за моєю спиною. Я озирнувся — на стіні з колод над дверима висів темно-золотавий гобелен, колись витканий моєю дружиною. Я повернувся до короля, усвідомлюючи, що зараз не зважуся нічого сказати, — і побачив Гуго Бігода. У гаптованій гербами Англії та Нормандії котті він стояв у головах королівського ложа. Погляд його не виражав нічого.

Король застогнав. Погляд його не відривався від гобелена. Навколо очей залягли кола — тінь смерті.

— Господи, — простогнав Генріх, — змилуйся наді мною! Пам’ятай страждання людини, а не діяння… які…

Він стис зуби, піт струменів по його обличчі, рясно змочував сиве, миттю поріділе волосся. Раптом почався новий напад кривавої блювоти.

Єпископ відступив, і біля Генріха залишилися тільки лікарі. Глочестер відвів мене в куток.

— Король не сказав головного. Не назвав спадкоємця корони.

— Але Матильда?

— До дідька Матильду. Коли їй повідомили, що батькові стало зле, вона захопила Аржантен і Домфрон. І це при тім, що вагітна й знать склала їй три присяги одну за одною. Присягаюся шпорами святого Георгія, якби Генріх був у силі, він би негайно почав військові дії проти неї та Жоффруа. За таких обставин про Матильду не може бути й мови.

І це говорив найвірніший її прихильник! Очевидно, Глочестер щось намислив. Король знову застогнав, скинув важкі кожухи й поскаржився на задуху. Роберт відразу звелів усім вийти з опочивальні й відчинити вікна. Бігод узявся знімати важкі віконниці, решта рушили до дверей. Перебувати в цьому сморідному покої поруч із вмираючим було нестерпно, і я помітив, що єпископ Руанський поквапився полишити його серед перших.

Коли я також рушив до дверей, мене затримав владний вигук Роберта:

— Залишіться, графе Норфолк!

Я озирнувся. Роберт стояв біля батькового ложа, а Бігод біля відчиненого вікна. На мить мені здалося, що зараз ітиметься про Бертраду, але Роберт заговорив про інше:

— Ви навчені грамоти, Норфолк. Тому будьте люб’язні, візьміть перо й напишіть три імені: Теобальд, Матильда й Роберт. Авжеж, саме Роберт, робіть що вам кажуть. І нехай король відзначить того, кому має намір передати владу.

Он воно що! Роберт сподівався, що Генріх у останню мить згадає про улюбленого сина й за старою нормандською традицією призначить спадкоємцем його, незаконнонародженого.

Я виконав те, що було звелено, але не поспішав віддавати сувій. Я ні на мить не забував, що тут перебуває Бігод, і раз Роберт дозволив новоявленому стюардові залишитися, значить, між ними особливо довірчі стосунки. Тоді високошляхетному бастардові має бути відомо про загибель сестри.

— Одну хвилину, мілорде. Насамперед я хочу, щоб ви знали, що моя дружина померла.

Роберт здивовано глянув на мене. Потім бездумно перевів погляд на гобелен над дверима.

— Берт? Умерла? Впокой, Господи… Але що ж із нею трапилося?

Отже, йому нічого не відомо. Але я бачив, як насупилися його брови, а величезна щелепа по-бульдожому виступила вперед. Погляд Бігода свердлив мою потилицю, але я вимовив зовсім спокійно:

— Нещасний випадок. Графиня загинула під час пожежі в церкві разом зі священиком, до якого пішла сповідатися.

Кажучи це, я повернувся до Бігода, очікуючи, що він спробує заперечити. Але той мовчав із кам’яним обличчям, погляд його тепер був спрямований на Роберта. Це означало, що він чекає реакції бастарда й буде діяти відповідно до неї. Однак Роберт обмежився тим, що похмуро буркнув: «Із цим розберемося пізніше» й ступнув із сувоєм до короля.

Але я запам’ятав ці слова, що не обіцяли мені нічого доброго.

Генріх лежав із напівзаплющеними очами, його губи й далі ледь помітно ворушилися.

— Государю, — покликав Роберт. — Государю, подивіться на мене. Батьку!

Повіки короля поволі піднялися.

— Ваша величносте, це я, ваш син Роберт. І я благаю вас виявити свою останню волю. Гляньте, ось список осіб, одній із яких ви повинні передати корону. В ім’я Святої Трійці, зробіть позначку, батьку!

Він вклав у кволу руку короля перо й підніс до його очей сувій.

Генріх безтямно дивився на Роберта.

— Стефан… — раптом зірвалося з його вуст.

— Що значить «Стефан»? — прогарчав Глочестер.

— Стефан… — прошелестів король.

Ми з Бігодом мимоволі перезирнулися.

— Стефан…

— Стефан у Булоні, — стримуючи себе, промовив Роберт. — По нього послали, але він ще не приїхав. Батьку, отямитеся! До чого тут Стефан?

— Едіт… — зненацька вимовив король ім’я першої дружини. — Фалезькая каплиця… О, мій Вільгельм!

Тепер він говорив про загиблого первістка. Схоже, король просто марив. І з тією самою інтонацією, немовби перераховуючи, він мовив:

— Мій Роберт…

— Я тут, государю, — схилився бастард. — Я тут, із вами.

На якусь мить заблуканий погляд короля зупинився на ньому. Мені здалося, що він ледь помітно всміхнувся.

— Роберт… А Матильда…

— Матильда захопила Аржантен, государю.

Це було жорстоко. Я бачив, як скорботно зійшлися на переніссі брови Генріха.

Але Роберт уже простягав йому пергамент, вимагаючи, щоб король глянув на список. Генріх скосив око на аркуш, і на його обличчі з’явилася зацікавленість. Мені знову здалося, що він глузливо посміхнувся.

— Матильда…

Він чиркнув пером і відкинувся на подушки. Роберт чортихнувся, сувій з шурхотом полетів на підлогу. Я глянув туди — жирною тремтячою лінією було підкреслене ім’я дочки, причому, риска сповзала навскіс, перетинаючи ім’я Роберта.

Наступної миті Роберт пожбурив пергамент у вогнище, а мені звелів написати новий список. Він ще не втрачав надії змусити вмираючого короля заповісти корону собі. Я підкорився, й знову імена трьох претендентів були представлені королеві.

Спроби Роберта були не безпідставні. Колись Бертрада повідала мені, що Генріх Боклерк залишив синові крім величезних земельних володінь ще й шістдесят тисяч фунтів. Гігантська сума, більш ніж достатня, щоб найняти ціле військо й силою зброї прийти до влади. Сам Генріх колись мав усього п’ять тисяч, і цього вистачило йому, щоб здобути трон. Однак я розумів, що коли влада дістанеться Глочестеру, нам із Гітою буде сутужно. Він любив Бертраду і не полінується призначити розслідування обставин її загибелі. Отоді Бігод і викладе все, що відбулося в церкві Святого Дунстана. Я міркував про це, спостерігаючи, як Роберт намагається знову вкласти перо в руки короля. Але Генріх залишався байдужим, запалі очі були заплющені. Коли ж Глочестер втратив терпіння, схопив батька за плечі й струснув, голова короля безсило закинулася, й слабкий стогін зірвався з його вуст.

— Досить, Глочестере! — промовив я.

Відтіснив його й доторкнувся до вени на горлі Генріха. Биття серця ледь відчувалося.

— Залиште його, Роберте! Чи ви не розумієте, що король відходить?

Він закусив губу, й обличчя його стало злим. Зараз він втрачав останній шанс стати королем.

— Якщо батько не дасть вірного знаку… Тоді війна.

— Мілорде, отямитеся! Король не раз давав зрозуміти, кого хоче бачити на престолі. Адже ви брат імператриці, то поспішіть підтвердити її права.

Я розчинив двері опочивальні й возвістив усім, хто юрмився в передпокої, що король наблизився до скону. До самого світанку ми молилися за його душу, а з неба й далі падав дощ і шумів, як бурхлива річка.

Король Генріх І, що носив прізвисько Боклерк, умер непритомний. Ранок першого грудня був тихий, вогкий і дуже холодний. Навколо замку Ліон-ла-Форт, незважаючи на безліч зібраних тут людей, стояла дивна тиша: слуги, священнослужителі, мисливський почт, охоронці й навіть коні на стайні, — всі немов втратили здатність видавати звуки.

Тільки після полудня стомлені лорди трохи подрімали після нічного пильнування, а по тому зібралися в залі мисливського замку. І відразу ж знову виникла болісна напруга. Належало вирішити, чи посилати гінців до Матильди, а чи укласти угоду про те, що королем, всупереч волі покійного монарха, стане Теобальд.

Я не брав участі в обговоренні, міркуючи, що очікує нас із Гітою при зміні влади. Якщо корона перейде до Матильди й намісником в Англії стане Роберт Глочестер, для нас настане лихоліття. Якщо запанує Теобальд, відбудеться те саме. Але при Теобальді Англією, швидше за все, буде правити Стефан, а він завжди був прихильний до мене. Виходить, необхідно якомога швидше мчати в Булонь, де перебував у цей час граф Мортен.

Але виїхати негайно не було жодної можливості. Належало обговорити церемонію поховання Генріха Боклерка — і після тривалих дебатів було вирішено перевезти останки короля в Руан, де будуть поховані його нутрощі, а тіло, відповідно до заповіту самого монарха, переправлять у Англію й поховають у Рідингському абатстві. Все це обговорювалося в дрібних деталях, але я бачив, що лордів куди більше хвилює інше — кому доведеться принести омаж.[35]

З усього було видно, що вимушені присяги імператриці Матильді дотепер викликали невдоволення багатьох, а коли Роберт, який уже забув про свій намір заволодіти короною, взявся ратувати за сестру, дедалі більше знаті почали піднімати голос за Теобальда. У підсумку здійнявся такий галас, що Хагон Руанский змушений був зажадати дотримання правил пристойності.

Тоді лорди вирішили перебратися в замок Лонгвіль і там усе вирішити остаточно. Тим більше, що тут навіть про обід не було кому подбати, бо новий стюард Гуго Бігод ще вночі відбув і не залишив ніяких розпоряджень.

Від’їзд мого недруга змушував насторожитися. Але мені й самому слід було поспішати до Стефана й заручитися його заступництвом. Для мене це було куди важливіше, ніж обрання нового короля. І хоча прихильники Теобальда наполегливо кликали мене з собою, я поїхав, щойно випала нагода.

У Булонь я прибув уже на заході. Після багатогодинної скачки мій кінь упав на підступах до міста, й останню милю мені довелося здолати пішки. Я був стомлений, неголений і брудний, поли мого плаща та взуття обважніли від налиплої глини. Не дивно, що стражники довго протримали мене в дверях, не бажаючи повідомляти про моє прибуття Стефану й Мод.

Булонь — центральне місто графства — був посагом Мод. Він стояв біля самого моря, а над його непоказними будиночками височіли сірі стіни фортеці. Звідси через протоку було найближче до Англії. Але на ту пору я ще не розумів, чому Стефан волів відсиджуватися тут, а не кинувся в Лонгвіль підтримувати партію брата.

Я вже цілу годину сперечався зі стражниками, коли зненацька помітив, що до каплиці прямує графиня Мод. Вона була на дев’ятому місяці, рухалася уповільнено й обережно, і здавалася настільки зануреною в свої думи, що не відразу почула мої заклики.

Мод впізнала мене й здивовано застигла.

— Едгар?

Вона зробила мені знак наблизитися й чекала, нервово смикаючи застібки просторого каптура.

— Мені необхідно побачитися зі Стефаном, міледі.

Вона ніби й не чула мене, так само занурена у власні думки.

— Зі Стефаном? Навіщо? Втім… Ви завжди залишалися нашим другом, незважаючи на те, що ми рідко бачилися останнім часом. Але поголос не обдуриш, а він доносить, що ви завжди залишалися шляхетною людиною. Моєму чоловікові зараз як ніколи потрібні такі люди, вірні й шляхетні.

— Заради всього святого, Мод! Звеліть провести мене до графа.

— Його тут нема. Краще поспішайте в порт, і, можливо, ви ще застанете його, якщо корабель не відплив.

У порту кричали чайки, тхнуло гнилими водоростями й покидьками, які звалювали у воду просто з причалів. Над морем день завжди здається довшим, і пізній захід усе ще забарвлював пурпуром гладеньку, як дзеркало, воду. Найсприятливіша погода для переправи — не те що того дня, коли я мчав із Англії. Але куди ж зібрався в такому поспіху й таємниці Стефан?

Біля причалу стояв великий корабель, на нього трапом сходили озброєні до зубів лучники й списоносці. Стефан стояв осторонь, і я не відразу розгледів графа серед його воїнів. І відразу поруч із ним виникла постать Гуго Бігода — в тій самій котті стюарда з гербами Нормандії.

Він перший помітив мене. Схилився до Стефана, взяв його за лікоть і щось промовив. Мене здивувала подібна фамільярність, але тут Стефан повернувся до мене й обвів підозріливим поглядом. Бігод же вочевидь тріумфував, і це означало, що він усе повідомив графові Мортену.

— Слава Ісусові Христу, — привітав я графа, наближаючись і сповільнюючи кроки. Нехай Стефан і не зносив Бертраду за життя, як-не-як вона була його ріднею. — Мілорде, я бачу ви поспішаєте, але благоволіть приділити мені зовсім небагато часу.

Погляд Стефана залишився підозріливим. Однак він дав знак своєму оточенню вийти, а мені кивком наказав рушати за собою.

— Ваша правда, в нас є про що поговорити, Едгаре.

Бігод залишився біля трапу, роздаючи накази. Граф завів мене за стоси діжок і звелів одному зі своїх людей стояти неподалік і стежити, щоб нам не перешкодили.

— Гуго повідав мені про все.

Отже, Гуго нарешті розстався зі своєю таємницею. Але чому він вибрав для цього Стефана?

Я запитав — що саме повідомив Бігод.

— Усе, що мені належало знати про смерть короля й загибель графині Норфолкської. А також і те, яку роль у загибелі Берт зіграла твоя Гіта.

Коли я заговорив, мій голос звучав надтріснуто.

— Я прийшов просити милості, мілорде. Милості й справедливості для жінки, яка вагітною захищала своє життя й життя своєї дитини. Зараз я все поясню.

— Що б ти не сказав, ти повинен пам’ятати про те, що Бертрада була моєю кузиною і тільки мені вирішувати, як вчинити з її вбивцею.

Ці слова падали, мов камені. Я майже фізично відчував їхню вагу.

— Заради самого неба, мілорде, пощадіть! Усе, що завгодно, тільки збережіть їй життя!

У мене на очі навернулися сльози. Стефан дивився на мене й мружився, немов наново оцінюючи.

— Усе, що завгодно, Едгаре? Це гарна угода.

Він кілька разів ударив кулаком по одній із діжок. Погляд його перебігав то на чайок, що кружляли над морем, то на метушню вантажників на пристані. Нарешті він заговорив:

— Довгих пояснень не буде. Скажу лише, що готовий не зачіпати Гіти Вейк, готовий навіть зам’яти цю справу, але за однієї умови: ти зробиш те, що я звелю. А велю я привселюдно заявити, що, вмираючи, король, коли від нього зажадали назвати спадкоємця на троні, тричі повторив моє ім’я.

Я здивовано мовчав. То он що задумав Стефан! Недалекий тюхтій Стефан, про якого думали, що він ніколи й не помишляв про верховну владу. Підштовхнув його до цього Бігод, чи він давно був готовий і тільки вичікував, коли настане його час?

— Мілорде, вмираючи, король і справді тричі назвав ваше ім’я. Але це було в забутті.

— А ось Бігод так не вважає, — різко перебив Стефан. — І готовий заприсягтися в цьому, якщо буде потрібно. За таку відданість я обіцяв зробити його графом Норфолка. Яка несподіванка, га?

— Ні, — вичавив я. — Гуго Бігод завжди заздрив мені й прагнув зайняти моє місце.

— І знайшов спосіб цього домогтися. Його рід завжди займав гідне становище в Денло, та й при Боклерку Бігоди піднеслися. Чого б мені не зробити віддану людину графом Норфолкським? Адже не розраховуєш ти зберегти титул після того, що трапилося з моєю родичкою? Але якщо ти виявиш лояльність, за тобою залишаться твої манори. І з Бігодом ти рано або пізно навчишся знаходити спільну мову. Але головне — твоя Гіта буде врятована. Порукою тому слово короля!

Він посміхнувся.

— Ти ж допоможеш мені здобути корону? Це в твоїх інтересах. Адже якщо Гіті нічого не загрожуватиме, ви нарешті зможете одружитися, і я буду надзвичайно радий бачити лорда й леді Бронвудських на торжествах з нагоди моєї коронації.

Я мовчав. Заради Гіти готовий був допомогти йому, готовий стати клятвопорушником. Але чим це обернеться, якщо Стефана спіткає невдача? Що буде з тими, хто підтримував його? Я не вбережу Гіту й дітей, якщо моя голова скотиться з ешафоту.

— Ти вагаєшся, Едгаре?

— Якщо ви пам’ятаєте, я був тамплієром. А вони тільки в бою діють стрімко.

Стефан гмикнув.

— Значить, потрібні пояснення. Зараз ми з Божою допомогою вийдемо в море й за кілька годин причалимо в Дуврі. Звідтіля я вирушу в Кентербері й заручуся підтримкою примаса Англії. Мій брат Генрі вже веде переговори з вищим духівництвом, канцлером і скарбником. Ми давно не бачилися, Едгаре, й ти багато чого не знаєш, але винна в тому Бертрада, котра всіляко прагла нас роз’єднати. І все-таки мир її праху, — він поквапливо перехрестився. — А тепер найголовніше. Мені необхідно, щоб людина, яка користується довірою і повагою, у присутності лордів і представників церкви заприсяглася, що Генріх Боклерк бажав бачити своїм спадкоємцем на троні саме мене, нащадка Вільгельма Завойовника по чоловічій лінії, людину, якій у останні роки він довірив усі англійські справи. В Англії й зараз чимало людей, які бажають, щоб їхнім королем став я, а не Матильда чи братик Теобальд. І те, що Генріх перед кончиною тричі згадав моє ім’я. Чи ж це не перст Божий?

Я бачив, як спалахнули його очі, й подумав: а чому б і ні? Хіба для Англії Матильда, яка остаточно стала іноземкою, чи не знайомий з англійськими справами Теобальд переважніші за Стефана? Але було тут і таке, що спантеличило мене. Стефан не завжди такий, як зараз. Він непоганий воїн, але нікчемний політик — то зайве поступливий, то, навпаки, впертий, неначе мул. І часто діє зопалу, піддаючись пориву. Про нього навіть склали пісеньку:

Після того, як висловиться,

він починає думати,

А після того, як зробить,

хапається за голову.

Може, саме тому покійний Генріх, незважаючи на прихильність до племінника, ніколи не бачив у ньому вінценосця? Чи зможе Стефан стати гарним королем? Я був англійцем і хотів для своєї країни гідного правителя. Зрозуміло, як політики Теобальд і навіть Матильда переважніші. Але чи варто міркувати про це тепер, коли Стефан не зробив жодного кроку? І хіба його сходження на трон не найкращий вихід для мене й Гіти? Якщо він захистить її, я готовий прилучитися до графа Мортена, хай навіть і втрачу титул.

Я ще не встиг прийняти ніякого рішення, коли шкіпер корабля, котрий чекав, крикнув, що починається відлив і потрібно поспішити. Стефан махнув рукою й знову повернувся до мене.

— Зважуйся, Едгаре! Бігод готовий заприсягтися хоч зараз, але він ніхто. Зовсім інша річ, якщо останню волю вінценосця засвідчить член королівської родини, один із перших лордів Англії. До того ж, усі знають, що ви з Бігодом вороги, і якщо ви проспіваєте в один голос, вам тим більше повірять. Коли ж я стану королем Англії, мені нічого не варто буде забути про історію з Бертрадою. Бігод теж мовчатиме — він же й сам не без гріха, та й титул змусить його дивитися на речі інакше. Але якщо ти відмовишся підтримати мене, — погляд Стефана став твердим, — я й пальцем не поворухну, щоб врятувати твою коханку.

Стефан майстерно впорався зі мною. Навіть розумниця Мод не зуміла б так. І я рушив за ним, як прив’язане теля, й навіть біля трапу розкланявся з Гуго Бігодом — новим графом Норфолка. Я не побоювався за те, як ми з ним житимемо в одному графстві. Відтепер нас пов’язувала спільна таємниця, а в Денло сильнішого й впливовішого за мене нема нікого.

Однак і Бігод, схоже, не бажав продовжувати ворожнечу. Я зрозумів це, як тільки ми вийшли в море. Я стояв на кормі судна, й він підійшов до мене та став поруч.

Ми обоє мовчали. Смеркло, у височині спалахували перші зірки, над головою рипіли снасті, легкий вітер здував вітрило. З обох бортів розмірно злітали й опускалися ряди весел, прискорюючи біг судна. На відстані, на носі корабля з’явився Стефан, бриз грав полами його темного плаща. Він дивився вперед, туди, де була Англія, куди він поспішав, сподіваючись на велике майбутнє.

Усе, що Стефан мав намір зробити, було огидно законам Божим і людським. Але я вже погодився допомогти йому в узурпації влади, як погодився об’єднатися й із Бігодом. Той, як і раніше, стояв поруч, і хоча я намагався не помічати його, навіть свіже морське повітря здавалося затхлим у його присутності. Я не міг позбутися ненависті до свого нового союзника. Але Гіта з моїми дітьми варті були того, щоб упокоритися.

— Чого ти хочеш, Бігоде? — нарешті промовив я, щоб позбутися його пронизливого погляду.

— Я стану графом Норфолка, Едгаре.

— Амінь.

— Я завжди прагнув до цього. А ти хотів одного — поєднатися зі своєю саксонкою. Ми обоє виграли. Потрібно тільки навчитися жити поряд.

Я повернувся до нього. Обличчя Гуго мертвотно біліло під каптуром, що тісно його облягав.

— Що іще?

— Ще? Кгм… Ніколи не думав, що доведеться говорити такі речі. Ця твоя Фея Туманів молодець. Уже не знаю, що з цього вийде, але якщо небеса будуть милостиві до нового короля й нам не судилося випити гірку чашу поразки, при зустрічі з новою леді Гронвуда я першим вклонюся їй.

Він відійшов, а я нарешті зміг перевести подих.

Бігод помилявся. Я багато чого програв, але домігся головного. І титул графа Норфолка не мав жодного значення. Тепер ніяка сила не розлучить нас із Гітою.

Епілог

Лондон, 22 травня 1136 року.

Йому накинули на плечі мантію, розкішну, з важкого пурпурового сукна з пухнастим горностаєвим попліччям. На голові зграбно сиділа висока корона з зубцями-трилисниками, засіяна величезними сапфірами й облямована рядом молочно-білих перлин.

— Государю, ви просто чудові!

Стефан це знав. Власне відображення в дзеркалі, великому листі посрібленої міді, припало йому до смаку. Царственний зріст, велична постава, кучеряве волосся до пліч по моді хрестоносців. Новий король не міг відвести від себе погляду, але не хотів, щоб це замилування собою, яке не личить воїнові, помітили інші. Наказовим жестом він вислав усіх із покою.

У це світле Христове Воскресіння він уперше по-справжньому почувався королем. Адже сьогодні його визнали всі — друзі й недруги, духівництво й знать. Усі вони з’їхалися в Лондон, щоб бути присутніми на врочистій месі у Вестмінстерському абатстві, а потім разом із королем брати участь у святах і веселощах, які він влаштовував для жителів свого вірного міста Лондона.

Так буде сьогодні, але всього за кілька місяців до цього…

На сірому вогкому світанку Стефан з невеликим загоном висадився в порту Дувра. У фортецю їх, однак, не впустили, тому що її комендантом була вірна людина Роберта Глочестера.

Стефан не розгубився й поквапився в Кентербері до архієпископа Вільяма — але й там на нього чекала невдача. Первосвященик не побажав визнавати Стефана королем, поки його не визнають знать і народ.

Народ? Ця думка сподобалася Стефану, і він рушив у Лондон, жителі якого шанували й любили його. І не помилився. Здавалося, все місто зібралось у Вестмінстерському соборі, коли два очевидці останніх хвилин Генріха, Едгар Гронвудський і Гуго Бігод, заявили, що колишній монарх перед смертю тричі назвав ім’я Стефана як спадкоємця на троні. І лондонці зраділи. Вони оголосили Стефана королем, благословляючи останню волю Генріха.

Стефанові на мить здалося, що він уже досяг мети, але його протверезив брат, єпископ Генрі. Лондон — далеко не все королівство, й Стефан повинен дякувати небу, що в морі затяжні шторми й войовничі нормандські барони не відають про його самоуправство.

Генрі мав рацію, і Стефан вирушив разом із ним у Вінчестер. У цьому місті зберігалася скарбниця королівства, і її необхідно було прибрати до рук. Але й там вийшла затримка. Верховний лорд-скарбник відмовився віддавати ключі й замкнувся в замку, посилаючись на присягу імператриці Матильді. Однак і цей педантичний вельможа змушений був поступитися, коли у великому Вінчестерському соборі Гуго Бігод і Едгар Гронвудський клятвами підтвердили останню волю короля.

Стефан пам’ятав, як вони вимовляли клятву. Гуго говорив без затримки, із запалом і наснагою, Едгар же невиразно бурмотів і мимрив, кожне слово доводилося тягти з нього кліщами.

Це виявилося несподіванкою, адже Стефан уже звик вважати Едгара своїм прихильником. Кров Христова! Він замовчав історію з убивством графині Бертради, повідомив усім, що та загинула в результаті трагічної випадковості, й після цього Едгар дозволяв собі вагатися! Багато хто помітив, що він забарився, перш ніж покласти руку на Біблію. Так, поза сумнівом, порушення клятви — тяжкий гріх. Але чи був він? З плином часу Стефан дедалі більше переконував себе, що саме його старий Генріх хотів бачити на троні Англії.

Так чи інакше, але ці двоє підтвердили останню волю колишніх королів, і Стефан відпустив їх. Гуго відразу подався займати посаду графа Норфолка, а Едгар поквапився до своєї прекрасної саксонки.

У Стефана ж з’явилися інші турботи. До нього зненацька взявся наймиліший братик Генрі Вінчестер. Свята правда — що вище підіймаєшся, то примарніші стають родинні узи. Й Генрі скористався хистким становищем брата, зажадав від нього хартію, за якою церква отримала б такі права й свободи, що фактично стала б незалежною від монаршої влади.

Це було нечувано, але Стефана підхльостували події. У Нормандії барони вже дали згоду визнати на престолі його старшого брата Теобальда, а Стефан ще не був помазаний на царство. Він заскрипів зубами, але дав цю хартію.

Тепер навіть архієпископ Кентерберійський став на його бік, і 22 грудня у Лондоні Стефан Блуа був коронований. Церемонія пройшла без особливої пишноти, на ній були присутні лише кілька баронів і два єпископи. Тільки городяни Лондона знову раділи й стікалися до Вестмінстера, незважаючи на вогкий сніг, що густо летів величезними пластівцями. Вони співали й танцювали, радіючи, що доклали рук до обрання короля.

Мод Блуа прибула в Англію вже після коронації чоловіка, коли трохи одужала після народження молодшого сина Бодуена. Стефан був щасливий нарешті зустрітися з нею і обійняти старших дітей. Мод розділила радість чоловіка й схвалила все, що він устиг почати.

— Дарована церкві хартія нам навіть на руку, Стефане. Тепер ми заручалися підтримкою клиру, й навіть обидва Папи будуть на твоєму боці. А Матильда залишиться без їхньої підтримки. По-перше, вона дочка Генріха, який пригноблював церкву, по-друге — вдова відлученого від Церкви німецького імператора, й нарешті, нині вона — дружина графа Анжу, відомого гонителя духівництва. Ти показав себе вірним сином церкви, того й помазаний освяченим миром, як Саул і Давид.[36] Що стосується Теобальда, я думаю, що йому вистачить розсудливості, щоб не заважати воцарінню рідного брата.

Мод мала рацію. У Римі ніхто й не подумав захищати права Матильди. А старший брат Стефана Теобальд вирішив, що з нього досить і трьох його графських корон, щоб зазіхати на спірний англійський трон. Тому коли нормандські барони прибули до Теобальда з пропозицією зійти на трон, він подякував їм, але відповів твердою відмовою.

Знать затаїлася, вичікуючи, як виявить себе новий король. А показати себе Стефану довелося негайно. Ледь він поховав із великими почестями в абатстві Рідинг тіло Генріха, як прийшла звістка про те, що банди валійців перейшли уельський кордон і спустошили долину річки Северн. Стефан, використовуючи скарбницю скупого Боклерка, що дісталася йому, набрав найманців у Фландрії, вкомплектував військо, однак вести його довелося вже не на Уельс, а на північ Англії, куди вдерлися шотландці. Король Девід Шотландський, дядько Матильди, кинувся відвойовувати англійські землі заради племінниці.

Доводилося починати царювання з військової кампанії. Що-що, а воювати Стефан умів і любив, і незабаром потіснив шотландців, завершив похід миром у Дархемі.

Але замість того, щоб кинути полки на непокірливий Уельс, знадобилося вирушити спішним маршем у Норфолк, де почалися заколоти, бо в Денло ніхто не хотів бачити своїм главою колишнього розбійника Гуго Бігода. Королівському ставленикові довелося брати штурмом місто Норідж, щоб утвердитись у власній резиденції, і це аж ніяк не додало йому популярності. Стефан був у шаленстві від того, що в Денло не зважають на його повеління, але зрештою справу вдалася владнати — колишній граф Едгар всенародно оголосив, що добровільно знімає з себе всі повноваження.

Тільки тоді Гуго Бігод пройшов обряд інвестури, а Стефан повернувся в Лондон. До цього часу влада вже почала його стомлювати. Втішало тільки те, що знать нарешті почала визнавати його повноваження й дедалі більше лордів висловлювали бажання присягати новому королеві. Збір знаті було призначено на Великдень, і до найбільшого задоволення Стефана, в Лондон прибув навіть його заклятий ворог граф Роберт Глочестер.

* * *

Двері покою стрімко розчинилися. Тільки Мод, кохана дружина, мала право без попередження заходити до його величності Стефана Блуа.

— Мілорде, чоловіче мій, у нас залишилося не так багато часу А необхідно ще раз усе обговорити.

Невисока, кремезна, вже в парадному одязі, вона стрімко перетнула покій і сіла поруч. Говорила Мод завжди чітко й стисло:

— Зараз тобі доведеться вітати свою знать у Вестмінстер-холі. Ти вийдеш до них, ведучи за руку принца Юстаса. Вони повинні побачити батька й сина разом, зрозуміти, що в новій династії збережеться наступність. І відразу підійди до Генрі Вінчестера. Й не закочуй очей! Генрі чимало для тебе зробив, до того ж, ми одна родина. Усі повинні бачити, що Блуа — це єдине ціле.

Потім вона сказала по кілька слів про кожного з лордів і прелатів, порадила, як із ким триматися. Суррею варто пообіцяти благословити його намір вирушити в Святу Землю, але за умови, що цей граф-прочанин залишить свої манори під патронатом корони. Із королевою-вдовою Аделізою краще триматися лагідно й привітно, навіть незважаючи на її поквапливий шлюб із лордом д’Обіньї, котрий порушує всі без винятку правила пристойності.

— І ось що ще важливо. Стеж за тим, щоб твій новоявлений граф Норфолк якомога рідше стикався з Робертом Глочестером, — промовила королева, поправляючи хутро на чоловіковому опліччі. — Робертові не потрібно до певного часу знати, як загинула Бертрада і як ти поквапився зам’яти цю справу.

Мод зненацька посміхнулася.

— Стефане, ти вчинив розумно, коли зробив Гуго Бігода графом Норфолка. Едгар був там занадто популярний і впливовий. Після піднесення Бігода сила Едгара піде на спад, зате в Східній Англії з’являться два закляті вороги. Жоден із них не дозволить іншому домогтися абсолютної влади в тих краях.

— А я був готовий заставлятися, що ти завжди підтримуєш Едгара, — зауважив Стефан. — Між іншим, лорд Гронвудський уже прибув до двору. І навіть із дружиною. Ти бачила її?

Мод кивнула, але на її обличчі з’явився холодний вираз. Із цього король зробив справедливий висновок, що нинішня леді Армстронг досить гарна. Мод завжди тривожилася, коли її чоловік починав цікавитися вродливими леді, тому зараз обмежилася сухим зауваженням, що хоч дружина Едгара й чарівна, але аж ніяк не така сліпуча, як Бертрада.

— Упокой, Господи, її душу! — королева перехрестилася. Тепер, коли в неї не було такої суперниці, як інтриганки Берт, вона могла дозволити собі жалощі до неї. — Що стосується самого Едгара, не забувай — він завжди був нашим другом.

— Так. Але я надто добре пам’ятаю, як він вагався, коли йшлося про мою корону.

— Стефане, — королева поклала короткопалу руку на зап’ястя чоловіка. — Врахуй: Бігод, який легко збрехав над Біблією, здатен на все заради досягнення своєї мети. А Едгар після того, як ти врятував його саксонку, залишиться нашим боржником навіки. Є один стародавній вислів: хто хоче друга без недоліків, залишиться без друзів.

Першим, кого вони побачили, виходячи з покою, був принц Юстас. Від погляду на сина в Стефана болісно стислося серце. Юстасу йшов одинадцятий рік, але хвороба шкіри, про яку лікарі говорили, що з віком вона мине, тільки ускладнилася. І зараз, щоб приховати виразки та гнояки на обличчі дитини, його густо намазали білилом і напудрили. Від цього обличчя хлопчика здавалося маскою. Але живими й пильними залишалися його дивні очі, дуже світлі, з дрібними, як голівки шпильок, зіницями. Вони пронизували наскрізь того, на кого падав їхній погляд.

Хлопчик підійшов до батька та взяв його за руку.

— Государю, було б непогано на майбутньому бенкеті отруїти бастарда Глочестера. Він відчув вашу силу й з’явився з підібганим хвостом. Однак покаже зуби за першої ж нагоди. Отруїть його — навіщо вам такий підданий?

Стефан і Мод сторопіли. А Юстас незворушно провадив, обмацуючи батька й матір своїм не по-дитячому важким поглядом:

— І будьте обережніші з колишнім графом Едгаром. Обурливо, що він привіз нову дружину, коли двір ще не забув красуні Бертради. До того ж, про смерть Бертради говорять усяке…

Мод блискавично вдарила сина по щоці.

— Мовчіть, Юстасе! Ви ще дитя, й ваша справа — мовчати.

Юстас спідлоба глянув на матір. Його посмішка була схожа на оскал маленького хижого звіряти.

У великій залі Вестмінстера зібралася чимала юрба. Усміхнені обличчя, ошатне вбрання, жвавий гомін. У день світлого Великоднього Воскресіння ніхто не хотів згадувати колишні сварки та суперечки, всі уникали брехні й інтриг. І коли Стефан, величний і сяючий, з’явився в оточенні близьких на широких сходах, негайно пролунали привітальні вигуки й оплески. Король сьогодні був милостивий. Ласкаве слово одному, посмішка іншому, царственний кивок третьому.

Тут зібралося все вище духівництво — єпископи Солсбері, Лінкольна, Кентербері, Вустера, Або. Прибув навіть відомий абат Ансельм із Бері-Сент-Едмундс, який зараз пробирався крізь юрбу, щоб король і його зберіг у своїй пам’яті.

Вища знать з’явилася з дружинами, дітьми, родичами, й Стефан поштиво посміхався Глочестеру, брав під руку й відводив у бік Норфолка, слухав гордовитого Честера. З Аделізою і д’Обіньї тримався трохи сухіше й залишився задоволений тим, що Юстас ненадовго затримався біля цієї пари. Уже його вовченя знайде слівце, щоб збити пиху з молодят. Тим більше, що Стефана зовсім не влаштовувало несподівано почате листування Аделізи з імператрицею Матильдою. До вдовиної частки колишньої королеви входили кілька великих фортець на південному узбережжі Англії — чим не плацдарм для висадження військ супротивника?

Нуднючий Суррей затримав короля нескінченними скаргами на неприхильність небес, які послали йому дочку замість очікуваного спадкоємця. Але ж він уже майже зібрався в Святу Землю, він дав обітницю, йому були видіння… Стефан сухо посміхнувся і подумки побажав цьому зануді якнайшвидше вирушити до пекла.

Саме цієї миті він помітив Едгара Гронвудського. А поруч із ним — жінку в сріблясто-сірому атласі, який гарно облягав її витончену постать. Тобто навпаки — Стефан спочатку звернув увагу на гарну жінку в зав’язаній на саксонський манір шалі, що мимоволі виділяло її серед нормандських дам, а вже потім зміркував, що це і є горезвісна вбивця Бертради, онука кровожерливого Херварда й нова баронеса Гронвуда.

Він спіймав на собі її насторожений погляд. Ця жінка розуміє, що Стефану відомо, як загинула його кузина. Але зараз його хвилювало інше. Король відзначив, що Едгар не марно так довго домагався її, бо ця жінка дійсно вродлива якоюсь прозорою, тонкою красою. І чого це Мод запевняла, що Гіта Гронвудська не зрівняється з Бертрадою?

Едгар помітив увагу короля, взяв дружину за кінчики пальців і ступнув уперед.

— Мій королю!

Він схилився в поклоні, притискаючи руку до грудей. Леді Гіта опустилася в низькому реверансі — переливчасті відблиски заковзали по складках сукні.

— Радий бачити вас, добродії, — кивнув Стефан. — Про вас, міледі, я досить багато чував.

Вона, схоже, стривожилася й кинула запитливий погляд на чоловіка. Але Стефан уже вимовляв довжелезний комплімент, висловлюючи надію, що їхній шлюб із Едгаром виявиться вдалим.

— А як здоров’я вашого сина?

— Дякую, государю. Він уже одужав. І хоча наш син породжений передчасно, небеса були прихильні до нас і зберегли його.

— Сподіваюся небеса й надалі будуть до вас прихильні, мілорде Едгаре. Особливо, якщо ви й надалі залишитеся нашим відданим слугою.

Це був прозорий натяк. Стефану була необхідна підтримка настільки багатого й могутнього підданого.

— Сподіваюся ви з дружиною будете частими гостями при дворі, — посміхнувся король.

— Це найбільша честь для нас, — поклонився Едгар.

— Я ж бо завжди ставився до вас особливо приязно. У вас є прохання? Користуйтеся нагодою, поки ваш король у доброму гуморі.

Вони перезирнулися. Едгар ледь помітно кивнув.

— Государю, я й справді хочу попросити за одну людину. Це мій родич і друг сер Гай де Шампер. За колишнього царювання він був ізгоєм, але він чудовий воїн, і якщо ви подаруєте йому пробачення, у вашої величності не буде вірнішого й досвідченішого лицаря.

Едгар затнувся, бо помітив, як змінилося обличчя короля, вмить стало холодним і похмурим.

— Чи відомо вам, мілорде, що оний сер Гай уже виявив себе як негідний підданий, бо пристав до валійців у їхньому розбійницькому рейді на долину Северна?

Едгар скрушно зітхнув.

— Це чисте непорозуміння, государю. Навряд чи сер Гай відкрито повставав би проти вас, якби йшлося про зміну влади. Напад валійців стався на самому початку року, коли на заході королівства ще нічого не знали про воцаріння Стефана Блуа. Пристаючи до валійців, Гай де Шампер домагався лише одного: повернути свої манори на англо-уельському кордоні, якими беззаконно заволодів абат Шрусберійський.

— З яким запалом ви просите за цього злочинця! — різко перебив король. — Може, ви зважитеся заступатися ще й за якогось Хорсу з Фелінга? Як я чув, він теж ваш родич?

Едгар на мить розгубився.

— Так, ми не чужі з Хорсою. Але те, що я вигнав його за мого перебування правителем Денло, було справедливо й…

— Свідчить про ваше легкодумство, — знову перебив Стефан. Привітності в його голосі не залишилося й близько, очі недобре мружилися. — Хіба коли ви були правителем, не відали, що Хорса з Фелінга — бунтівник? І замість того, щоб замкнути негідника в фортеці, ви відпустили його. А він відразу пристав до наших ворогів шотландців і вирізнявся особливою жорстокістю в битвах проти нас під час останньої кампанії.

Едгар мовчав, стискаючи пальці дружини, які здригалися в його руці. Багато хто вже дивився на них, бо помітив гнів короля. Тільки коли поруч зі Стефаном виявилася Мод і м’яко взяла його під руку, король пом’якшав.

— Боюся, що ваше прохання стосовно Гая де Шампера нездійсненне, — промовив він уже спокійніше. І зненацька запитав: — Яке ім’я ви дали вашому синові?

— Свейн.

— О, старе саксонське ім’я! Що ж, як і колишній государ, я маю намір бути добрим батьком обом моїм народам. І коли ваш маленький сакс Свейн підросте, гадаю, йому знайдеться місце в почті принца Юстаса.

Король озирнувся й підкликав до себе сина, який і досі допікав нещасній Аделізі. Потім, під руку з королевою, другою рукою утримуючи при собі принца, король Стефан рушив до групи священнослужителів у високих митрах, і йому відразу піднесли списки хартії для підпису.

Ох, ця вже хартія! Але як приємно було начертати: «Stephanus Dei Cratia Rex Anglorum».[37]

— Уф, — відсапалася Гіта. — Який же мінливий настрій у його величності!

— Такий Стефан, — відповів чоловік. — «Після того, як висловиться, він починає думати. Після того, як зробить, хапається за голову», — глузливо процитував він і посміхнувся дружині. — У кожному разі, найгірше вже позаду, й ми цілком зможемо з ним домовитися.

Гіта замислено насупилася.

— Бідолашний Гай! Йому й справді призначено бути вічним вигнанцем.

— Він не пропаде, — запевнив Едгар. — Можливо, ми про нього ще почуємо. І якщо він не поверне своє в Англії, то вже в Уельсі точно не випустить із рук.

Про Хорсу не було мовлено й слова.

Цієї миті вдарив дзвін, і вся знать та духівництво слідом за королем рушили до виходу. Настав час великодньої меси. З Едгаром і Гітою розкланювалися, і вони поштиво відповідали на вітання.

— Ти задоволена, що я взяв тебе до двору? Тобі тут подобається? — запитав Едгар.

— Так. Тут цікаво. Адже я ще ніколи не залишала Норфолкширу.

Раптом її рука, що лежала на згині чоловікового ліктя, здригнулася. Повз них саме проходив граф Роберт Глочестер.

— О небо! — тихо зойкнула Гіта. — У нього очі точнісінько, як у…

Вона не доказала — але Едгар усе зрозумів.

— Ти ще й досі не можеш забути останніх слів Бертради? Не думай про це. Вона вже ніколи не зможе шкодити нам. Ти моя дружина, у нас чудові діти, а решта… Думаю, правління Стефана не принесе нам значних неприємностей. Ну ж бо, посміхнися, моє Місячне Сяйво, моя Фея Туманів, прекрасна леді Гронвуда!

Так, сяючи посмішками, вони вийшли на залиту золотим сонячним світлом площу перед Вестмінстерським абатством.

Це відбулося в світле Великоднє Воскресіння 1136 року.

Примітки

1

Зенги Кровожер (1084–1145) — емір Мосула, перший із мусульманських правителів Близького Сходу, який оголосив джихад владарюванню хрестоносців.

2

Сенешаль — посадова особа, доглядач земельних володінь сеньйора.

3

Кофр — скриня з кількома відділеннями.

4

Майорат — принцип спадкового права, у відповідності до якого майно батька цілком, переходить до старшого сина. Застосовувався для того, щоб уникнути роздрібнення значних володінь на щораз менші земельні ділянки.

5

Морат — хмільний напій, приготований із меду з додаванням ягід.

6

1 серпня.

7

Йосель — пиво, кип'ячене з яблуками та підсмаженим хлібом. Цей напій і досі готують у Англії.

8

У битві при Бранбурні (Хет.) війська саксів на чолі з королем Ательстаном отримали перемогу над об'єднаними силами піктів, скоттів та вікінгів.

9

Рака — скринька для зберігання мощей святого.

10

Відверни лик Твій від гріхів моїх (лат.).

11

Каплиця, розташована під вівтарною частиною храму.

12

Кантер — легкий галоп.

13

Існує кілька різновидів коней арабської породи: найгарнішими, але й найдрібнішими вважаються коні типу силагви; різновид «хадбан» при витонченому екстер’єрі арабської породи, є найкрупнішим, дужим і витривалим.

14

Шоста вечора.

15

Болт — коротка тяжка арбалетна стріла з ограненим наконечником.

16

Баньши — привид-плакальник. За давніми повір'ями, віщує чиюсь загибель пронизливими криками.

17

Хай буде воля Твоя (лат.).

18

Пресвятий Бенедикте, сповіднику Господень, отче й наставнику чернецтва, заступнику во спасінні… (лат.)

19

Барбикан — у кріплення з вежею біля зовнішнього мосту, який веде у фортецю чи замок.

20

11 квітня.

21

Хай упокоїться з миром (лат.).

22

Скуфія — пласка шапочка, яку носять представники духовенства поверх тонзури.

23

Евфемізм, який означає, що на даний час у жінки період місячних.

24

Хвалебна — служба в монастирях, яка звершується о третій по півночі.

25

Ордалії — поєдинки або випробування, мета яких — встановлення істини. Так званий «Божий суд».

26

Містерія — театралізована вистава на релігійну тематику.

27

Роллон Нормандський — ватажок вікінгів, який захопив північні землі Франції та заснував у X ст. герцогство Нормандське.

28

Бугурди — рукопашні поєдинки піших воїнів; тьости — змагання вершників зі списами.

29

Мальвазія — солодке виноградне вино.

30

Бастида — окрема від замку сторожова вежа.

31

День Святого Мартіна — 11 листопада.

32

Мир вам (лат.).

33

День Святої Хільди — 18 листопада.

34

У руки твої. Господи, передаю дух свій (лат.).

35

Омаж — присяга на вірність сюзерену.

36

Біблійні царі.

37

Cтефан, милістю Божою король Англії (лат.)

Content

Сімона Вілар
Щаслива суперниця

Розділ 1 Едгар

Розділ 2 Ральф

Розділ З Гай

Розділ 4 Ансельм

Розділ 5 Бертрада

Розділ 6 Гіта

Розділ 7 Едгар

Епілог

Примітки