Кретиен дьо Троа

Ивен, Рицаря с лъва

Стоян Атанасов

„Ивен, Рицаря с лъва“ или социалното рицарство

С романа си Ивен, Рицаря с лъва Кретиен дава ново потвърждение за самобитния си талант. В актива му са вече Ерек и Енида и Клижес — две творби, които доказват възможностите на младия жанр да обвързва интригата с определена екзистенциална и морална теза. Над Ивен Кретиен дьо Троа работи през годините 1177–1181. По същото време пише и друг роман — Ланселот, Рицаря на каруцата. Успоредните творчески процеси навеждат писателя на идеята да кръстоса интригите на двете творби. Така Говен, герой от първостепенно значение в Ивен, отсъства продължително от повествователната сцена, защото е ангажиран в приключение, което стои в основата на сюжета на Ланселот, Рицаря на каруцата. Но само публика, която познава Ланселот, може да долови интертекстуалната игра в Ивен. Кретиен пише за „познавачи“, за читатели с литературна култура — предпоставка за пълноценното възприемане на повествователните му похвати. Този факт говори и за наличието на литературно, съзнание в социалната среда, за която е предназначен непосредствено романът.

За разлика от други негови творби, чийто пролог споменава изворите или поръчителите на започващия разказ, в Ивен подобни указания липсват. Липсва и пролог. Това не означава, че сюжетът е изцяло авторска инвенция. Имаме всички основания да смятаме, че е заимстван от келтската традиция. Нейните следи са размити, защото е разпространявана главно по устен път. По същия сюжет друг автор — англичанин или уелсец — пише през XIV в. разказа „Господарката на вълшебния извор“, включен по-късно в цикъла с келтски легенди Мабиногион[1]. Сюжетно този разказ не само се покрива в значителна степен с романа на Кретиен, но и по всяка вероятност е изпитал прякото му влияние. Първоизточникът обаче не е творбата на Кретиен, а мит от устната келтска традиция, която през XII в. все по-често прониква и във Франция. Възможно е дори тя да се е зародила именно там, в западните области на континента, наричани Арморика[2]. Преди повече от век видният френски медиевист Гастон Пари описва разпространението на тази традиция като спонтанен процес на културен обмен между островна Британия и областите Нормандия и Бретан: „Множество артуровски поеми, произлизащи от бретонски песни и разкази, се появяват […] в Англия към средата на XII в. Почти всички тези англо-нормандски поеми са загубени; за тях съдим по английските, уелските и най-вече френските им подражания.“[3] Всъщност, към сюжета на Ивен Кретиен дьо Троа е подходил така, както подхожда към всички свои романи: използва чут разказ, към който добавя други епизоди, за да изгради стройна фабула около една основна идея. На нея са подчинени както митичните и приказните елементи, взети главно от келтската устна традиция, така и други заемки — най-вече от класическата латинска литература. Към този изходен материал следва да споменем поне още две области — собственото творчество на Кретиен дьо Троа и историческата действителност. По повод на тях ще направя следните уточнения.

Собственото творчество на писателя като изходен материал за нови негови творби е ново явление в литературата. Тук става дума за нещо повече от писателски почерк, към който всеки автор се придържа съзнателно или не. Обикновено наричаме това творчески натюрел. Но Кретиен дьо Троа не се задоволява да бъде верен на себе си. Той възпроизвежда целенасочено ситуации, подходи, мотиви и жестове, приканвайки така публиката да чете една негова творба през друга, тоест да практикува т.нар. интертекстуалност. Подобен разширен поглед към отделната творба предполага известна читателска вещина за долавяне на аналогии, съответствия, различия. Изтъквам това, защото Кретиен дьо Троа никога не се възпроизвежда напълно, нито механично. При него всяко повторение е вариант, който изисква диференциращ прочит. И в двата случая — връзки на подобие и елементи на различие — Кретиен дьо Троа култивира нова читателска нагласа, привиква ни да вникваме в детайлите като в художествени продукти, плод на творчески процес, очертаващ и в същото време надхвърлящ границите на отделната творба. Такъв е механизмът на формиране на естетическото съзнание на читателската публика през втората половина на XII век. При Кретиен дьо Троа място за теории няма. Той не си позволява да води или да напътства своя читател. Но поставя акценти, изгражда ритми, които ни насочват и към други разкази, привикват ни да ги възприемаме не като отражения на действителни събития, а като художествени явления.

Този аспект от писателската техника на Кретиен дьо Троа позволява да разберем в каква степен романите му се генерират едни други. Но не само литературата — в частност творчеството на същия автор — осигурява изходен материал за нови творби. Кретиен вгражда в романите си отделни елементи от съвременността или от историческото минало. Така цели да породи онова, което Ролан Барт нарича „ефект на реалното“ — не реалистично изобразяване на мащабни картини от действителността, а пунктуален досег, създаващ илюзията за потапяне в нея. „Реалното“ прониква в редица епизоди от романа: решението на дамата от Ландюк да се омъжи за Ивен, който току-що е убил съпруга й Ескладос Льо Ру, е в духа на времето — без мъжка сила една владетелка е уязвима, следователно бракът по сметка е за предпочитане; по същата причина кастеланката от Нороазон иска да задържи задълго Ивен при себе си; робският труд, на който са подложени в Замъка на патилата триста девойки, се явява в известна степен отзвук от зараждащите се по онова време форми на наемен труд, подлагащ работниците на експлоатация; спорът между двете сестри за бащиното наследство е възможен едва през втората половина на XII век, когато вече и жените могат да претендират за правото да наследяват поземлена собственост.

„Пробивите“ на реалността в територията на романа заслужават нашето внимание, но те не променят характера на този вид художествено изображение. Романът на Кретиен дьо Троа следва две ръководни начала: приказна визия за утвърждаването на героя и определен морален възглед за смисъла на рицарското приключение. Тези два принципа определят и двуделната структура на романа. Събитията в първата му част протичат като в света на приказките: след злополучното премеждие на Калогренан с Ескладос Льо Ру, господаря на вълшебния извор, Ивен отмъщава за братовчед си, побеждава Ескладос, оженва се за неговата съпруга и става новия господар на извора. Приключението на Ивен при вълшебния извор става шест[4] години след случилото се с Калогренан на същото място. Но през целия този период времето сякаш е спряло: всички обстоятелства, на които се е натъкнал Калогренан по пътя си към вълшебния извор, са възпроизведени без промяна в приключението на Ивен. Времевата застиналост не допуска каквато и да било промяна в случващото се. Събитията отмерват ритъма на повтарящи се ситуации, типични за народната приказка. Към приказните елементи в първата част на романа следва да отнесем също вълшебния извор и пръстените-невидимци, които Люнет и господарката й дават на Ивен. Тези приказни елементи изграждат атмосфера, в която събитията протичат по силата на предопределеност, а героят се явява избраник на съдбата.

Краят на първата, приказната, част в повествованието настъпва с кризата, в която изпада Ивен след просрочването на едногодишния срок да се завърне при жена си. След преодоляването на тази криза животът на героя протича като поредица от епизоди в неговата индивидуална съдба. Докато в приказката успехът или щастието (те впрочем са в причинно-следствена връзка) настъпват като закономерност, в романа те са плод на лични усилия и страдания. В този смисъл може да се каже, че Кретиен дьо Троа долавя призванието на новия жанр — да разкрива индивидуални съдби. Констатацията е валидна за всички негови романи. Впрочем всички те са двуделни: след приказната фаза следва романната. Никъде обаче въпросната двучастност не е така ясно артикулирана както в Ивен, Рицаря с лъва.

Между двете части на романа Кретиен дьо Троа вмъква епизода с лудостта на героя — преход от приказката към романа. Преди да се спра малко по-конкретно на значението на епизода, ще отбележа, че мотивът за лудостта се среща в не един куртоазен роман[5]. Там умопомрачението е винаги временно, епизодично — за разлика от психическите заболявания в живота, които по принцип са нелечими. Тази съществена отлика подсказва, че като литературен мотив лудостта е символ или изпълнява определена художествена функция. Същото впрочем се отнася и за съновидението като литературен похват: неговата ирационалност е привидна, в нея авторът е вложил определен смисъл, който приканва към последователна интерпретация — нещо, на което действителните съновидения трудно се поддават[6].

Епизодът с лудостта на Ивен символизира дълбоката криза, в която изпада героят. Кретиен дьо Троа я описва като внезапна загуба на способностите и атрибутите на рицаря — име, памет, речева дейност, дрехи, доспехи, другари по оръжие. Гол и самотен, Ивен заживява като див звяр в гората. Ала над животинското Кретиен дьо Троа надгражда един първи пласт човешки умения: с помощта на лък и стрели, изтръгнати от едно момче, Ивен ловува. Скоро след това открива в гората колибка на отшелник, с когото установява негласна размяна: дивият ловец оставя пред колибката убитото животно; отшелникът пече месото и го изнася пред залостената си врата; към него прибавя хляб, замесен с грубо брашно, купувано в близкото селище с парите от продадените кожи. Жак Льо Гоф коментира този епизод като среща на културата с дивата природа, среща особено показателна, защото Кретиен я представя в минималните й измерения: „срещата между Ивен и отшелника е възможна, доколкото първият стои на горната граница на «природата», чиято най-нисша степен е представена от животинския и растителния свят в гората, докато вторият стои на долната граница на «културата», чиято най-висша степен […] е олицетворена от двора и рицарското общество.“[7] Лудостта на Ивен е описана като „подивяване“; отшелникът също е избрал дивата природа, еквивалент на пустинята, отбелязва Льо Гоф. Но и двамата съхраняват по нещо от цивилизацията: Ивен ловува, отшелникът пазарува в близкото селище. Льо Гоф прави важно уточнение: „‘Дивото’ не е нещо, което стои извън обхвата на човека, то се намира на предела на човешката дейност.“[8]

В общата структура на романа епизодът „Лудостта на Ивен“ разкрива метаморфозата на героя, преди той да тръгне по нов път. Тук не става дума за метаморфоза каквато настъпва с героите на Овидий. Всеки разказ от неговите Метаморфози завършва с преход от човешкото към растителното или животинското. При Овидий този преход е окончателен, в романа на Кретиен дьо Троа той е обратим. Именно първата степен на човешка дейност — ловът — се явява и първата фаза в завръщането към света на цивилизацията.

Докато е в гората, Ивен няма никаква дреха върху себе си. Голотата му го приравнява с дивите зверове. Този аспект е подчертан в келтския разказ „Господарката на вълшебния извор“: там героят Оуайн се окосмява като животно. Ала в романа на Кретиен дьо Троа голотата на Ивен не е синоним на пълно подивяване. На нея личи белег от предишна рана. Тази следа от предишния живот на героя се оказва идентичностен елемент, по който дамата от Нороазон ще го познае, преди да се заеме с неговото лекуване.

След като се възстановява, Ивен подхваща отново рицарската си дейност. Но нейното предназначение е съвършено различно от досегашните му изяви. Преди той се е стремял целенасочено към подвизи за слава. Занапред инициативата е на другите, на нуждаещите се от неговата помощ и закрила. Не той търси тях, а те — него. Всяко действие, всяка нова битка ще бъде в нечия услуга. Разбира се, състраданието и човеколюбието на героя са адресирани единствено до представителите на собствената му социална група. В това отношение Ивен, Рицаря с лъва не е изключение. Всички творби на Кретиен дьо Троа, пък и рицарският роман като цяло, отстояват определена етика само в границите на аристокрацията. В книгата си Мимезис Ерих Ауербах отбелязва по повод романите на Кретиен дьо Троа: „Куртоазният реализъм рисува много пълна и поразителна картина на една-единствена класа, която стои настрана от другите слоеве на населението, защото хората от неблагородническо потекло се появяват само като фигуранти — понякога колоритни, но по принцип комични или гротескови.“[9] И наистина, в Ивен всеки, който не принадлежи към благородническото съсловие, буди недоумение с външния си вид, нещо повече — поражда съмнение, че действително е човешко същество[10].

Вторият период от рицарството на Ивен, който бих определил анахронично като социално, е посветен всъщност не на всички представители на аристократичното съсловие, а само на женската му половина. Това не е случайно. В общество като средновековното[11], където всички конфликти се решават със сила, апологията на рицарското съсловие е, формално погледнато, демонстрация на силата. Тази сила изпъква най-добре контрастно — на фона на „слабия“ пол. Бих казал — с извинение за тривиалната метафора, — че женските персонажи в романа са своеобразен лакмус, проявител на фигурата на рицаря закрилник. Впечатлението обаче е повърхностно. Не то определя моралното послание на романа. Зад мъжката сила Кретиен дьо Троа внушава по-дълбока и по-етична истина, която потвърждава и общата насоченост на куртоазната идеология: истинското мъжество е онова, което постига не война, а мир и хармония между представителите на двата пола. В тогавашното общество подобна хармония е рядкост. Но успехът на рицарския роман все по-успешно ще я налага и като социална норма.

В този смисъл етическият идеал, очертаващ хоризонта на рицарския роман, няма свой аналог в реалността. Нещо повече, романите откровено премълчават закономерностите — политически, религиозни, социални, — определящи облика на тогавашното общество. От тази гледна точка може да се каже, че социалната картина, изобразявана от романа, е по-бедна и ограничена от тази в епическите поеми — другия голям повествователен жанр по онова време. И тук ще цитирам Ерих Ауербах, който долавя много точно разликата в социалния обхват на двата жанра: „В епическите песни воините изпълняват определена функция в даден политико-исторически контекст […], например да защитават империята на Карл Велики срещу неверниците, да ги покоряват, да ги покръстват и т.н. Такива са политико-историческите цели, които обслужва феодалната класа, такава е воинската етика на бойците. Калогренан — тъкмо обратно: нито той, нито някой друг рицар на Кръглата маса, не изпълняват някаква политико-историческа мисия; феодалната етика вече няма политическа или дори практическа функция; тя е получила абсолютни измерения. Единствената й цел занапред е да реализира себе си.“[12]

Абсолютизирането на етическото начало в рицарския роман има все пак и своя социален ефект. Като се абстрахира от конкретните исторически реалности, като се утвърждава като своеобразен категоричен императив, куртоазната етика в романа цели да наложи общ идеал, който да доближи рицарското съсловие, произлизащо от бедните слоеве на аристокрацията, до феодалната върхушка в лицето на едрите земевладелци и монархическите династии. Този процес стои в центъра на вниманието на Ерих Кьолер, който пише: „За да може мирогледът на дребното дворянство да се превърне в жизнен идеал, възприет от цялото общество и от една литература, която интерпретира и доразвива този идеал, е трябвало въпросните идеи да получат морално и по-общо измерение, тъй че да добият смисъл в очите на висшите дворянски слоеве, за да изглеждат не само приемливи, но и достойни те да ги следват.“[13] В Ивен откриваме представители на всички аристократични прослойки — от крал Артур и Ивен, син на крал Уриен, до гостоприемния васал и неговата дъщеря, при които нощуват Калогренан и Ивен на път за вълшебния извор. Всички те споделят една и съща ценностна система, придържат се към обща етика.

Композиционната схема на Ивен е изградена по подобие на всички романи на Кретиен дьо Троа: любовта на рицаря към дамата стои в основата на всичките му подвизи. Но по идеен замисъл Ивен е най-близко до Ерек и Енида. Сред многобройните прилики между двата романа ще посоча две: 1) любовната връзка е последвана от незабавен брак; 2] кризата между рицаря и неговата дама се дължи не на външни фактори или препятствия, а произтича от съжителството в брачната двойка. Но в този вътрешен, „домашен“ конфликт долавяме и напрежение между двата центъра на ценностната куртоазна система — брака и странстващото рицарство. Финалното преодоляване на този конфликт е доказателство за възможната хармония между любовта, брака и рицарството.

Между двата романа има и едно съществено различие. Ерек предприема дълго странстване с неизвестен край, за да докаже, че, макар и женен, продължава да бъде най-добрият рицар. Съпругата му Енида е до него през целия този скиталчески период. С красотата си тя предизвиква агресивността на другите рицари към Ерек, с обичта си допринася за всяка нова победа на своя съпруг. Обратно, Ивен тръгва на турнири и приключения без своята дама. Измолва от нея едногодишен брачен отпуск. През това време негов спътник е Говен. След кризата на лудост в новия етап от еволюцията си на рицар Ивен се свързва с нов другар — един лъв, на когото е спасил живота.

Връзката между героя и лъва е колкото противоестествена в живота, толкова и необичайна в литературата. Тъкмо в необичайното Кретиен дьо Троа обикновено влага по нещо съществено за смисъла на своята творба. Като фигура на спътник лъвът има за свои аналози Енида от Ерек и Енида и Говен от нашия роман. Затова е полезно да съпоставим накратко тези трима персонажи. Неизменното присъствие и участие на Енида във всички изпитания, на които е подложен Ерек, показва нейния безспорен принос в победите на героя. Енида е и предпоставка, и краен смисъл на рицарското съвършенство. Говен, другар на Ивен в рицарските турнири, олицетворява рицарството, което носи светска слава. По това време тъкмо за това мечтае и Ивен. А как следва да тълкуваме приятелството с лъва? Фактът, че почти всички от десетте ръкописа на романа го озаглавяват „Рицаря с лъва“ говори за ключовото значение на тази фигура.

Сред представителите на животинския свят в литературата лъвът заема най-видно място. В традицията на баснята, на народната приказка и на цикъла разкази, обединени под общото заглавие Роман за Лисан[14], лъвът е цар на животните. В бестиариите — жанр, който се радва на голяма популярност през XII и XIII век и който описва животните като алегории на християнските добродетели и пороци, — лъвът носи качествата на Спасителя Иисус Христос. В светската литература — епопеята и романа — мъжката храброст традиционно бива сравнявана с лъвската. Но до този момент никоя творба не отрежда толкова централно място на лъва. Като изключим традиционно привилегированата връзка на рицаря с неговия кон[15], никое друго животно не играе важна роля в романите на Кретиен дьо Троа. Имаме всички основания да считаме, че лъвът в Ивен е интересна художествена инвенция.

Като спътник на Ивен лъвът заема овакантеното място на Говен в новия период от живота на рицаря, отдаден изцяло на другите. Лъвът се явява своеобразен двойник на героя. Антропоморфизираното животно повтаря редица жестове на Ивен[16]. В тях някои критици виждат иронично възпроизвеждане на рицарското поведение. Моето тълкуване следва друга логика. Ако разглеждаме символиката на лъва в контекста на двойката „герой/спътник“ и приемем, както вече посочих, че животното поема щафетата от Енида и от Говен, следва да отбележим, че докато Енида и Говен са не просто спътници на героя, а и негова цел или модел, с който той иска да се отъждестви, то лъвът не е нито цел, нито образец за Ивен. Лъвът символизира неизменната вярност, сравнима с тази на Енида, вярност, която нито съпругата на Ивен, нито приятелят му Говен са му засвидетелствали толкова безрезервно. От друга страна, той въплъщава допълнителната сила, необходима на героя, за да се наложи над противници, които го превъзхождат по численост или по ръст[17].

Като антропоморфизира лъва, тоест приписва му човешко поведение, Кретиен дьо Троа дава продължение и на друга смислова линия в романа, прокарвана от опозицията дивак/човек, природа/ култура. Тази опозиция е представена посредством двойките пазача на дивите бикове/ рицаря (Калогренан, Ивен), лудия Ивен/отшелника, великана Арпен/Ивен, дяволските синове/Ивен. При всички тези опозиционни двойки побеждава в крайна сметка онзи, който е носител на човешкото и цивилизованото начало. Лъвът потиска у себе си хищника и служи безрезервно на човека. Така той бележи последната фаза в прехода от животинското към човешкото.

През един продължителен период от битието си на социален рицар Ивен крие името си, представя се с прозвището Рицаря с лъва. В случая прозвището не е маска. Анонимността разкрива правилното име, получено не преди, а след делата. Истината за това име се допълва и от смисъла, вложен във фигурата на лъва.

Обединявайки в едно различни семантични групи и равнища, Кретиен дьо Троа дава блестящо доказателство за възможностите на романа да предлага идеал, който води хората към повече човечност, а живота им в обществото — към повече хармония.

Стоян Атанасов

Ивен, Рицаря с лъва

Артур тъй властвал над Бретан[18],

че станал крал велик, призван

за храброст пример да ни дава

и всеки да му подражава. [4]

Та този доблестен, смел крал

на Петдесетница[19] събрал

отново двора си в Уелс

във своя замък Кардуел. [8]

Следобед[20] дамите събрали

бароните в просторни зали

и разговори с тях повели

я за оспорвани дуели, [12]

я за несгоди в любовта —

как скръб у нас поражда тя

и безпокойства, и тревоги,

щом нейните закони строги [16]

не съблюдаваш, но честити

тя прави хората, които

повелите й изпълняват.

Уви, те все по-малко стават, [20]

в предишни времена обаче,

човекът, който я е тачил,

бил хвален и обграждан с чест.

Но любовта изчезва днес: [24]

мнозина, без да чувстват нещо,

твърдят, че обич най-гореща

изпитват, ала на лъжата

най-често къси са краката[21]. [28]

Тук пиша за човек, готов

да брани своята любов.

Да, мъртъв рицар, знам все пак,

е по-добре от жив селяк[22]. [32]

Във своето повествование

насочвам вашето внимание

към онзи крал, прочул се вред

със добродетели безчет. [36]

Като бретонците, аз смятам

че вечно тачен на земята

ще е Артур. През онзи ден

във разговора оживен [40]

се включил всеки рицар в двора,

но кралят, чувствайки умора,

когато свършили обяда,

придворните си изненадал [44]

и за да си даде покой,

до Гениевра легнал той

в отделна стая и заспал[23].

Осъдили добрия крал [48]

бароните, че не приляга

в такъв ден той от тях да бяга.

Говорели за любовта

отвън до тежката врата, [52]

на уморения сеньор

сир Додинел, сир Сагремор[24],

Ке — сенешалът[25], сир Говен,

до тях и рицарят Ивен. [56]

Във този миг Калогренан[26]

разказвал им с нескриван свян

за случка, при която сам

изпитал бил нечуван срам[27]. [60]

Щом чула младата кралица

какво разказва този рицар,

дощяло й се да узнае

и тя развръзката каква е, [64]

от своя мъж се отделила

и между тях се настанила.

Със почитание голямо

прав станал разказвачът само. [68]

Но сенешалът Ке тогава

от яд и злоба вдигнал врява:

„Калогренан, ах, мили Боже,

въобразихте си, че може [72]

чрез тоз жест да ни засрамите,

а вие да се проявите

като галантен и учтив.

Показвайки се угодлив, [76]

целите нашата кралица

да сметне вас за предан рицар,

а нас — за нагли горделивци

и за разхайтени ленивци. [80]

Но не от мързел си седяхме,

а просто ние не видяхме,

заслушани във този час,

че Гениевра е сред нас [84]

и вие скочихте прав вече!“

„Ке, май отидохте далече —

кралицата го укорила. —

Какво ли ви е озлобило, [88]

че тъй сте избухлив по нрав,

та се изкарвате все прав,

а пък околните корите?“

„Гнева ми, моля да простите, [92]

ала не се месете тук.

Щом сбра ни вашият съпруг,

аз смятам, че сме равни всички.

Не съм с изискани привички, [96]

но според мен е очевидно,

че нищо, в случая, обидно

не казах. Нека прекратим

с вас спора глупав, незначим, [100]

преди да стигнем до кавга.

Кажете, по-добре, сега

на рицаря да продължава

историята да разправя.“ [104]

С тон снизходителен, сдържан

намесил се Калогренан:

„Не съм засегнат аз, сеньор,

от този безпредметен спор, [108]

не съм изобщо уязвен.

И други, по-добри от мен,

по-умни, че и дваж по-смели,

един ли път, Ке, сте посмели [112]

да клеветите най-безчестно.

От памтивека е известно,

че торът е смрадлив, мухата

ни дразни, жили ни осата. [116]

Не се засягам лесно аз

от злобни хора като вас

и не изпитвам оскърбление.

Кралице, моля разрешение [120]

аз разказа да прекратя

и тъй срама да си спестя.

За мен той днес не е забава.“

„О, не! — извикал Ке тогава. — [124]

Кажете му да продължи,

защото не на мен дължи

това той, а на всички тук,

дори на вашия съпруг! [128]

Кралице, няма да ви моля,

но наложете свойта воля.“

Кралицата не се сдържала:

„От дързостта на сенешала [132]

не страдайте, Калогренан.

Аз знам, че Ке е грубиян.

Той няма да се промени

и все ще сипе ругатни. [136]

Калогренан, не се сърдете,

историята разкажете,

от все сърце и аз желая

на разказа да чуя края. [140]

Нали не ще ми възразите?“

„Кралице моя, щом държите

ще почна, но това давление

ще ме подложи на мъчение. [144]

По̀ предпочитам, ваша чест,

око да ми извадят днес,

отколкото да продължавам.

Но, ако ще се подчинявам, [148]

знам, че е най-добре словата

да стигнат първо до сърцата,

а след това и до душите.

В противен случай те прелитат [152]

покрай мнозина, за които

посланието им е скрито,

а думите са само шум,

подминат ли сърце и ум. [156]

Че всяка дума до ушите

подобно вятър лек долита,

ала веднага отпътува,

преставайки да съществува, [160]

ако сърцето не желае

да я поспре и опознае,

че само то е в състояние

да чуе нейното послание. [164]

За думите единствен път

до нас остава си слухът:

той ги приема, след което

умът ги праща към сърцето[28]. [168]

И който иска най-добре

словата ми да разбере,

той да ми повери тогава

сърце и слух. Аз обещавам [172]

пред всички вас във тях да няма

нито лъжа, нито измама.

Съвсем сам, като прост селяк[29],

преди пет-шест[30] години пак [176]

аз търсех нови приключения

на кон, с добро въоръжение,

без страх от никаква опасност.

Наслуки тръгнах в път надясно [180]

и тъй попаднах в лес дълбок.

Край пътя храсти — шипки, глог —

като бодлив гъст плет растяха

и с шиповете ме бодяха, [184]

когато аз през тях минавах.

Цял ден през гъстата дъбрава

със мъка си проправях път,

без храстите й да ме спрат. [188]

Броселиандската[31] гора

пресякох. В края й щом спрях,

видях аз от една могила

на половин уелска миля, [192]

че скромен замък се издига.

Поех към земната му дига,

зад нея зърнах ров и мост,

а там, като че чака гост, [196]

сам собственикът му стоеше.

В ръката си сокол държеше[32].

Когато поздравих вежливо,

той взе юздите услужливо, [200]

та аз от коня си да сляза,

и точно седем пъти каза,

че пътят е благословен,

защото е извел там мен. [204]

Щом скочих аз от своя кон,

той ми направи лек поклон,

предложи ми да му гостувам

и в замъка му да нощувам. [208]

Васалът с благите си нрави

голяма радост ми достави —

да му даде Бог светли дни

за сторените добрини. [212]

По моста тръгнах след сеньора

и през вратата влезнах в двора.

Метална плоча там висеше

(от чиста мед[33] изглежда беше) [216]

и с чук любезният васал

удари звънкия метал

три пъти. Топлият му звън

отекна над стените вън [220]

и, щом го чуха, много хора

се втурнаха към нас на двора

с желание да ми помагат.

Прислужник коня ми веднага [224]

отведе. И едва тогава

видях към мен да приближава

една девойка приветлива,

висока, стройна и красива. [228]

Тя много сръчно и с умение

сне моето въоръжение

и ми облече къс халат

от тъмносин мек вълнен плат, [232]

обшит отвътре с хермелин.

Слугите бързо, до един,

излязоха от двора всички

и ни оставиха самички, [236]

за моя истинска отрада.

Тя ме отведе на ливада,

обрасла със трева зелена,

отвред със здрав зид оградена[34]. [240]

Девойката бе деликатна

и с маниери тъй приятни,

че аз останах възхитен

от хубостта й в онзи ден [244]

и се усетих как копнея

да бъда цял живот все с нея.

Аз бях честит, ала, уви,

васалът пак се появи [248]

и на вечеря ме покани.

Пред благодушния стопанин

въздъхнах, но не възразих.

На масата се настаних [252]

и щом таз дева ненагледна

на стола срещу мен приседна,

отново тръпка в мен премина.

Подир вечеря домакинът, [256]

баща на тази хубавица,

ми каза, че отдавна рицар,

поел да търси приключения

не бил във тяхното имение [260]

като желан гост пребивавал.

И ме покани той тогава

когато мога, аз отново

да се завърна. «Честно слово! [264]

Така доволен съм от вас,

че пак ще дойда!» — казах аз.

Спах превъзходно през нощта,

а моят кон на сутринта [268]

отвънка оседлан бе вече,

тъй както миналата вечер

изрично аз бях пожелал.

Простих се с милия васал, [272]

с прислугата и с дъщеря му

и с нетърпение голямо

на път поех. Зад мен далече

бе замъкът останал вече, [276]

когато на една поляна,

съвсем дълбоко разорана,

аз диви бикове видях

да водят бой. Изпитах страх [280]

пред битката им упорита.

Те бясно риеха с копита,

бодяха се с рога, ревяха.

За мен най-страшната заплаха [284]

от всеки див звяр е бикът.

Пастирът в онзи странен кът

бе като мавър — с грозота,

каквато трудно на света [288]

ще срещнеш. С ръст на великан,

в ръката с тежък боздуган,

на нисък пън бе той приседнал.

Щом приближих и го огледах, [292]

видях, че е с глава голяма,

каквато даже конят няма.

Косата му бе разпиляна,

челото — цели два емпана[35], [296]

ушите — с четина покрити:

като на слон, а пък очите —

като на кукумявка злобни,

с нос котешки, зъби подобни [300]

на тези на глиган; устата —

като на вълк, а рамената —

провиснали. Бе чернобрад,

със гърбица и късоврат, [304]

и с плоско, сбръчкано лице.

Опрян на пъна, с две ръце

държеше здраво боздугана.

Одеждата на великана [308]

бе странна — той си беше сложил

одрани прясно бичи кожи

и с тях добре се бе загърнал[36].

Когато уродът ме зърна, [312]

че идвам, бързо се изправи.

Не знаейки какво ще прави

и как ще ме посрещне той,

макар да бях готов за бой, [316]

признавам, че изпитах страх.

След миг аз вече го видях

как пъргаво, с един отскок

се метна той на ствол висок [320]

петнайсет стъпки. Той мълчеше

и на див звяр подобен беше.

Реших, че този мъж голям

или е луд, или е ням[37], [324]

но все пак рекох да опитам:

«Какво си ти?» — го аз попитах,

а той отвърна с гръмък глас:

«Човек като човек съм аз.» [328]

«Какъв човек?» — «Какъвто сам

ме виждаш.» — «Бих желал да знам

защо си тук?» — Той най-подир

отвърна ми: «Аз съм пастир [332]

на биковете във гората.»

«Кълна се в девата пресвята,

че нивга сам човек не може

с тях да се справи. Мили Боже, [336]

или въже, или ограда

са нужни за такова стадо.»

«Без никой да ми е помагал

ги гледам. Бик не е избягал [340]

от тук.» «И как се справяш сам?»

«От мен изпитват страх голям

и щом се приближа до тях,

се вцепеняват те от страх, [344]

защото силен съм в ръката

и щом бик сграбча за рогата,

останалите със мучене

събират се около мене, [348]

като че молят за пощада.

Не смеят те да ме нападат,

но приближи ли някой друг,

смъртта си ще намери тук. [352]

Така чрез страх и сила гледам

спокойно дивите говеда[38].

Сега на свой ред ми кажи

ти кой си, но не ме лъжи!» [356]

«Аз рицар съм. Все безуспешно

се мъча да намеря нещо,

но все се скитам бадева.»

«Какво ли ще да е това?» [360]

«Ред приключения, в които

аз смелостта си да изпитам.

Кажи ми, моля ти се, честно

дали на теб ти е известно [364]

тук чудо някакво да има?»

С увереност непоклатима

той рече: Нищичко не знам[39],

но пък съвет днес ще ти дам. [368]

Наблизо извор се намира,

ей там, в гората той извира,

ала внимавай с него ти,

че може да те сполети [372]

зло, щом не му се издължиш.

По този път ще продължиш,

по друг недей се отклонява.

Щом стигнеш извора, тогава [376]

ще видиш — уж кипи водата,

а хладна е като скалата.

Над извора е извисено

едно дърво вечнозелено. [380]

Природата го е създала

тъй прелестно и му е дала

корона приказна, която

разстила сянка над водата. [384]

На клон, над извора наднесен,

стакан с верижка е провесен

и чак до извора той стига.

Скала край него се издига, [388]

тъй възхитителна, тъй чудна,

че бих ти го описал трудно.

Параклис малък, но красив

ще видиш в горския масив. [392]

Стакан вода върху скалата

ако излееш, във гората

ще почне ураган веднага

и всичко живо ще избяга [396]

от този лес — сърни, глигани,

а птиците, от страх смълчани,

ще отлетят. Безброй дървета

за миг ще станат на парчета [400]

от силния и бурен вятър,

дъждът ще потопи земята

и върху всички живи твари

небето с гръм ще се стовари. [404]

Измъкнеш ли се невредим,

се смятай за непобедим[40]!“

Сбогувах се и тръгнах аз

по пътя в утринния час. [408]

Препусках и по обед вече

съзрях дървото отдалече.

Възправи се пред моя взор

огромен и прекрасен бор. [412]

Бе с толкоз гъсти клони той,

че даже да вали порой,

човек под него сух остава.

До бора стигнах и тогава [416]

видях на клон да се поклаща

стаканът златен — фин, изящен:

такъв на никой панаир

не ще намериш. Най-подир [420]

видях как в извора водата

кипи. До него бе скалата —

огромен изумруд, пробит

(той като бъчва бе на вид), [424]

връз четири рубина сложен.

Отблясъкът им лесно може

да затъмни дори зората.

Представям ви сега нещата, [428]

каквито аз сам ги открих[41].

До извора се приближих,

защото исках най-накрая

да видя как ще лумне тая [432]

ужасна буря — ураганът.

Аз безразсъдно взех стакана,

вода загребах и без страх

върху скалата я излях. [436]

Май плиснах повече, защото

чер облак в миг покри дървото,

вихрушка се изви и ето —

светкавица раздра небето [440]

и заслепен, почувствах как

валят и дъжд, и град, и сняг.

Дървета рухваха във мрака

и аз реших, че смърт ме чака [444]

сред гръмотевици, които

край мен трещяха страховито.

Но Господ-Бог е милостив

и в бурята останах жив. [448]

По волята му в онзи кът

небето светна, спря дъждът,

утихна вятърът и аз

щастлив бях в този тежък час, [452]

че пак настана ясен ден.

Когато бях от Бог спасен,

разбрах, че злото се забравя,

щом радост ти се предоставя. [456]

Когато секна онзи дъжд,

видях на бора изведнъж

да кацат птици песнопойни

по клоните му многобройни: [460]

те толкоз гъсто го покриха,

че под перата си го скриха

и той изглеждаше чудесно.

Навред звучаха нежни песни [464]

от птиците по този бор,

но всяка в този смесен хор

си чуруликаше в свой лад,

ала в оркестъра пернат [468]

различните омайни трели

в съзвучие се бяха слели.

Когато чух как пеят всички

накацали по бора птички, [472]

изпитах радостно вълнение

от чудното им изпълнение[42].

Изпаднах в истински захлас,

ала внезапно зърнах аз, [476]

към мен да язди конник с грохот,

като че десет души в поход

коне пришпорват подир враг,

за да се впуснат в буен бяг. [480]

Веднага скочих на седлото,

обзет от силен страх, защото

като орел, жадуващ кръв,

като свиреп, раздразнен лъв[43], [484]

се устреми към мене той,

готов да води тежък бой.

В държанието му опасност

видях. Той викна гръмогласно [488]

когато наближи: „Васал,

не помня повод да съм дал,

да ме нападате с измама.

Защо със подлост тъй голяма [492]

зло сторихте на непознат?

Помнете, че на този свят,

щом някой върши злодеяние,

го чака грозно наказание. [496]

От страшната ви буря днес

опустошен бе моят лес.

За срамното ви престъпление

ви чакат мъст и унижение! [500]

За тази непростима грешка

присъдата ви ще е тежка.

Понесох днес безброй беди

и крепостта ми се срути [504]

от силния проливен дъжд.

Престъпник сте и нагъл мъж

и аз ще ви накажа, щом

безчинствахте над моя дом, [508]

и никой с нищо във гората

не ме избави от бедата.

В леса и замъка ми, Боже,

днес всеки бе на риск изложен! [512]

Затуй до сетния си час,

навред ще ви преследвам аз!“

„Той, стиснал копието здраво,

пришпори коня и стремглаво [516]

пое към мен, прикрит зад щита.

Аз моя също за защита

повдигнах и видях тогава,

че той по ръст ме надвишава [520]

с една глава. Изпитах страх,

защото хем по-нисък бях,

хем моят кон бе дваж по-дребен

от неговия. Но обсебен [524]

от чувството за чест, решен

да не остана унизен,

нападнах с копието свое.

Уви, не бях му равностоен — [528]

ударих щита му в средата,

на копието ми в тревата

се пръсна на безброй парчета.

Видях, с душа от страх обзета, [532]

че неговото здраво беше

и явно много то тежеше.

Чрез него с удар страховит

разтресе силно моя щит — [536]

а щом той удара повтори,

от стремената ме събори

и на земята повален

се проснах. Мина той край мен, [540]

като не ме погледна даже.

Подир това врагът ми снажен

взе коня ми и си отиде.

След моя неуспех, обиден, [544]

край извора приседнах аз

и в тъжния за мене час

зачудих се какво да правя.

Бе лудост да вървя направо [548]

след него и обзет от страх

на място закован стоях.

След размисъл и колебание

си спомних свойто обещание, [552]

което вечерта бях дал

на добродушния васал:

да ида пак. Не бе далеко,

но за да ми е в пътя леко, [556]

аз, без доспехите, натам

запътих се, потънал в срам.

Нощта бе паднала, когато

пристигнах в замъка обратно [560]

и най-сърдечно в тъмнината

от дъщерята и бащата

приет бях. Те щастливи бяха

подслон под скромната си стряха [564]

да ми дадат. След таз покана

аз с удоволствие останах

да спя във тяхното имение.

Слугите им със уважение [568]

като скъп гост ме поздравиха

защото, както ми разкриха

те, всеки воин до този ден

убит бил или падал в плен [572]

край извора в леса. Аз само

от туй премеждие голямо

да се завърна жив успях.

Аз май на тръгване луд бях [576]

луд[44] съм и днес, щом ви разкрих

как от позора се спасих.“

„Сир — казал му сеньор Ивен, —

вие сте луд и според мен; [580]

и затова не виждам аз,

щом братовчеди сме със вас,

защо мълчали сте до днес

за случката си в онзи лес. [584]

На упрека не се сърдете,

но мой висш дълг е, разберете

да отмъстя за вас, щом мога.“

Ке викнал: „Всякаква тревога [588]

изчезва, ако се напиеш.

От мене запомнете вие,

че виното език развързва

и пийналият все прибързва [592]

да се изкара за герои,

да казва, че ще влезе в бой

без страх със Саладин[45] дори

и сам ще го опозори! [596]

Ивен, ще сложите ли броня,

ще оседлаете ли коня

и, със развят в ръката флаг,

ще тръгнете ли — днес по мрак [600]

или пък утре — да мъстите?

Държим да ни уведомите,

за да сте ни за пример вие

как трябва рицар да се бие. [604]

Вас, рицарю непобедим,

с възторг навред ще придружим.

Но ако, драги мой, сън лош

сънувате през тази нощ, [608]

тук по-добре си останете!“

„По дяволите, Ке, млъкнете —

кралицата му възразила! —

Хем кряскате със всичка сила, [612]

хем вашият език хаплив

от бучиниш е по-горчив!

Езикът ви май ви е враг,

щом със обиди, пак и пак, [616]

залива всички ни навред!

Да бъде трижди той проклет,

щом сипе злоба и отрова.

Злословите пред нас отново [620]

и вместо да ви е приятел,

езикът ви е ваш предател.

Ако аз бях с език подобен

от срам, като предател злобен, [624]

с вериги бих го приковала

в решетките на катедрала

и тъй да бъде заклеймен!“

„Кралице — казал й Ивен, — [628]

да се отвръща на насмешка,

изречена от Ке, е грешка.

Със знание и със умение

Ке би бил като украшение [632]

за всеки двор, защото може

достойно, щом му се наложи,

на глупост да даде отпор.

Не се боя да влизам в спор, [636]

кралице, с Ке, но честно смятам,

че по-голяма е вината

на този, който не успява

да се сдържи и се надява [640]

чрез спор да търси отмъщение;

той губи чест и уважение.

А който свой другар напада

със всеки би започнал свада. [644]

Но аз не съм пес, не желая

да лая, щом друг пес ме лае!“

След тези думи на Ивен

Артур излязъл. Освежен [648]

от своя сън той вече бил

и рицарите приближил.

Щом зърнали, че идва пак,

те всички скочили на крак, [652]

но той веднага им предложил

да седнат и се разположил

до Гениевра. С увлечение

тя трогващото приключение [656]

на рицаря Калогренан

разказала му. Той, смълчан,

я слушал. В пълния салон

в чест на баща си Пендрагон, [660]

на майка си и своя син[46],

заклел се този властелин,

че скоро извора ще види

и затова в леса ще иде [664]

след две недели. Ще нощува,

а сутринта ще отпразнува

в онази мъничка обител

деня в чест на Йоан Кръстител[47]. [668]

Предложил да го придружат

които искат в този път.

Щом замисъла му узнали,

барони, рицари, васали [672]

поискали с възторг в душата

да тръгнат с него към гората.

Но сред веселие и смях,

не виждал никой, че сред тях [676]

стои объркан, натъжен

и мрачен рицарят Ивен,

защото имал намерение

там сам да търси отмъщение. [680]

А според рицарските нрави

Ке можел пръв да се изправи

срещу противник на двубой.

Но ако се откажел той, [684]

редът бил на Говен тогава.

И всеки се съобразявал

с това. Ивен уверен бил,

че със молби би ги склонил [688]

да му отстъпят тази чест.

Но той държал сам в онзи лес

да търси смърт или прослава.

Броселиандската дъбрава [692]

от замъка била далече,

но той решил, че ще е вече

след три дни там, ако веднага

за път започне да се стяга[48]. [696]

Разчитал бързо да открие

пътечката къде се вие

сред храстите, подир което

той ще поеме през полето [700]

към крепостта — там дъщерята

(красива, умна) и бащата

дано да го приемат също

с гостоприемството, присъщо [704]

на род с безкрайна доброта.

Ще види после сред степта

стадата с бикове, пастира —

тъй грозен, че дъхът ти спира [708]

пред уродливия му вид

на колос, груб и страховит

досущ като ковач възчерен.

След великана ще намери [712]

стакана, извора, скалата

и бора чуден със ятата,

където го очакват хали…

Ивен не смятал да се хвали [716]

пред никой, че не знаел там

дали ще си докара срам

или прослава на герой,

ако се стигне до двубой. [720]

Ивен излезнал сам на двора,

намерил верните си хора

и наредил, без да се маят,

жребеца да му оседлаят. [724]

Към предан паж той след това

отправил следните слова:

„Вземи доспехите ми, меча,

че заминавам надалече. [728]

Ще мина през онази порта,

която води вън от форта,

С умерен ход ще ми върви

жребецът. Ти не се бави, [732]

докарай бойния ми кон

там, дето почва малък склон,

а после ще се прибереш

с жребеца. Да не издадеш [736]

на никого, че в този час

на път далечен тръгвам аз.

Доверие ти имам, знаеш,

ала жестоко ще се каеш, [740]

ако на някой нещо кажеш[49]!“

„Сир, моля ви се — рекъл пажът, —

ще бъда гроб! Сега към склона

вървете, аз ще дойда с коня.“ [744]

Ивен след миг поел напред,

готов за своя братовчед

мъст да постигне на дуел.

Оръжието пажът взел, [748]

прегледал конските подкови,

и убеден, че са готови

за път до сетния пирон,

той яхнал бойния му кон [752]

и се насочил към Ивен.

А той край път обезлюден

очаквал пажа с нетърпение.

Щом тежкото въоръжение — [756]

шлем, щит, меч, копие и броня —

му сложил пажът, яхнал коня

Ивен и бързо го пришпорил.

Той денонощно, без умора, [760]

в галоп стотици левги минал,

през планини, реки, долини,

опасности преодолявал,

ала безстрашно продължавал [764]

да търси онзи лес дълбок

с пътечката, обрасла с глог

и най-накрая я открил.

Тогава се успокоил, [768]

че пътят му от тук нататък

до извора ще бъде кратък,

че ще открие във гората

стакана, бора и скалата [772]

и че с водата, дето блика,

сам бурята ще предизвика.

По късна доба бил приет

подобно своя братовчед, [776]

от щедрия добър васал.

Когато щерка му видял,

Ивен разбрал, че по света

по ум, по чар, по красота [780]

и благородни маниери,

не може друга да се мери

със нея. И баща й също

блестял със качества, присъщи [784]

на род прославен и велик.

Уви, човешкият език

достойнствата им да опише

не може — те се дават свише. [788]

В чудесна стая настанен,

починал си добре Ивен.

На сутринта потеглил рано,

намерил бичата поляна, [792]

разпитал след това пастира,

но гледайки го, не разбирал

защо и как е сътворила

Природата това плашило [796]

с подобна мутра уродлива.

До извора, без да почива,

той стигнал, гребнал от водата

и със замах върху скалата [800]

излял я бързо с всичка сила.

В миг бурята се разразила,

задухал вятър изведнъж

и завалял проливен дъжд. [804]

Щом Бог изчистил пак небето,

дошло и ятото, което

на бора кацнало. Запели

орляците, но не успели [808]

те да довършат свойта песен.

Ивен видял как конник бесен

лети към страшния бунар,

със рев, като разгонен звяр, [812]

и щом пристигнал, без да чака,

се хвърлил в яростна атака.

Без страх пресрещнал го Ивен

и почнал бой ожесточен: [816]

те удряли се с всички сили

и щитовете си разбили,

а копията им калени

не издържали и, строшени, [820]

се разлетели на парчета.

Усещал всеки, че обзет е

от бяс, извадил своя меч

и впускайки се в люта сеч, [824]

нанасял удар страховит,

разсичал ремък, чупел щит,

а щом като разбит бил, щитът

не служел вече за защита. [828]

В завързалия се двубой

хвърчали вред искри безброй,

и всеки удрял своя враг

по рамо, по глава, по крак. [832]

Не мислел никой за отбрана

и като две скали вкопани,

без да отстъпват, всеки бърже

врага си искал да довърши [836]

чрез ударите си жестоки.

Не удрял никой на посоки,

а точно в другия се целел.

Като разсекли с удар челен [840]

те ризниците си, видели,

че целите са в кръв, че щели

дори със расо на кюре

да се предпазят по-добре, [844]

а не с тез ризници раздрани.

Макар покрити с тежки рани

при тази битка страховита

те продължили да връхлитат [848]

без капка страх един към друг,

разбрали, че пред всеки тук

стои въпросът само как

да просне мъртъв своя враг, [852]

лишен от копие и броня.

Не наранявал никой коня

на другия — в това личало

великодушното начало [856]

на рицарския строг закон,

че по-красиво е на кон,

с противника да се сражаваш.

Но вражеския шлем тогава [860]

Ивен разбил и в онзи час

едва не паднал във несвяст

врагът, защото острието

пробило шлема над лицето [864]

и му разцепило главата.

Врагът от болка непозната

примрял, а кръв като фонтан

след удара необуздан [868]

обляла рицаря ранен.

Макар че бил зашеметен,

разбрал той, че след таз атака

смърт неминуема го чака, [872]

и затова решил да бяга.

Обърнал коня и веднага

към крепостта се устремил.

Над рова мостът спуснат бил, [876]

отворена била вратата.

Ивен със ярост във душата,

в галоп след рицаря поел,

подгонил го като орел, [880]

преследващ чапла в небосклона.

Безспирно той пришпорвал коня

и му се струвало, че вече

противникът не е далече [884]

и лесно ще го залови;

уж го настигал, но уви,

врагът усилвал своя бяг

и, стенейки, избягвал пак. [888]

Той искал да го усмърти

или ранен да го плени,

защото ако не успеел

на своя враг да надделее, [892]

Ке щял да му се подиграва

и никой нямало тогава

да го спаси от този срам.

Очаквал го позор голям, [896]

ако обета си не спазел.

Ивен подир врага си влязъл

във крепостта. Не срещнал хора

по улиците и по двора. [900]

Препускайки с последни сили

един след друг, те приближили

най-неусетно до вратата,

която водела в палата. [904]

Тя уж на вид била голяма,

ала се виждало, че няма

как през отвора й да минат

един до друг дори двамина. [908]

Вратата хем била възтясна,

хем се оказала опасна,

защото с механизъм сложен

капан ужасен бил заложен. [912]

Над прага й, като махало,

прикрито острие висяло.

Смъртта била ужасно близка,

когато някой без, да иска, [916]

докоснел спусъка му скрит.

Тогава с грохот страховит

се спускало то в миг от свода.

А два капана, скрити в пода, [920]

когато някой ги допирал,

врата, по-остра от секира,

задействали тъй, че да пада

като посичаща преграда. [924]

Ако човек не бил разсечен,

на вечен плен той бил обречен,

но който минел по средата

единствен влизал през вратата. [928]

По този безопасен път

промъкнал се напред врагът,

защото знаел го добре.

Ивен не можел да се спре [932]

и се протегнал над седлото,

препускайки напред, защото

той се надявал, че така

ще хване рицаря с ръка. [936]

Но както следвал своя враг

докоснал дървения праг

и сякаш дяволът запратил

към нашия герой вратата. [940]

Тя паднала със страшна сила

и коня му разполовила,

ала надвесен бил Ивен

напред и бил така спасен [944]

той, слава Богу, от смъртта[50].

Но падналата в миг врата

успяла входа да затвори,

а рицарските здрави шпори [948]

отсякла точно до петите

и страх голям Ивен изпитал

от коня щом се строполил.

Врагът в туй време се спасил, [952]

като през втора порта минал

(изглежда само домакинът

я знаел). В каменния зид

тя като първата на вид [956]

била и щом той влезнал там,

затръшнала се с шум голям.

Изпитал силен страх Ивен,

като разбрал, че е пленен [960]

и е затворен в тази зала,

която цялата искряла.

С прекрасни цветове покрити

били таванът и стените, [964]

но как да им се възхищава,

щом нямал никаква представа

къде е другият избягал.

Ивен, макар че бил смелчага, [968]

се притеснил, но в тишината

една вратичка във стената

отворила се и девица —

изящна, мила хубавица — [972]

излезнала през таз врата.

Когато го видяла, тя

му казала с изплашен глас:

„Сеньор, страхувам се, че вас [976]

ужасна смърт ви чака тук,

ако ви види някой друг.

Днес смъртоносно бе ранен

от някой моят суверен. [980]

А този някой, знам, сте вие.

От скръб да се самоубие

желае неговата дама.

Придворните, при тази драма, [984]

крещят от болка и тъга.

Те знаят, че сте тук сега.

Щом кажат верните васали

каква съдба са ви избрали [988]

(плен доживотен или смърт),

ще дойдат да ви отмъстят.“

„Да пази Бог! Макар и сам,

в плен няма аз да им се дам [992]

и с тях геройски ще се бия!“

„Не, аз ще ви спася от тия

придворни — казала му тя. —

Приветствам ви за храбростта, [996]

че тя достойнство ви придава

и истински ме възхищава.

Но аз дължа на вас отплата,

сеньор, заради добротата, [1000]

която вие проявихте

към мен и ме от срам спасихте.

Избрана бях преди година

от мойта дама да замина [1004]

във двора на Артур с послание.

За мен това бе изпитание,

защото аз по маниери,

уви, не можех да се меря [1008]

с присъстващите там девици.

Не ме погледна никой рицар,

ни някой нещо ме попита,

защото бях свенлива, свита. [1012]

Пред мен единствен вие спряхте

и воля и кураж ми вляхте.

Познах ви, вие сте Ивен,

а пък баща ви Уриен [1016]

е крал известен и достоен.

Сир, можете да сте спокоен,

аз всичко нужно ще направя

от плен и смърт да ви избавя. [1020]

Сега ви този пръстен давам;

когато ви спася, тогава

аз пак от вас ще си го взема.“

И без да губи никак време, [1024]

го дала, като обяснила,

че крие той вълшебна сила,

както се крие под кората

дървото. Щом човек в ръката [1028]

държи го, той невидим става

и се от всяко зло спасява[51].

Тогава просто няма как

да го открие никой враг. [1032]

Ивен от нейните слова

зарадвал се, а след това

тя му отправила покана

да седне на легло, застлано [1036]

с покривка пухена, с каквато

не са застилали леглата

и на австрийските херцози.

Решила после да предложи [1040]

на рицаря да се нахрани

със вкусни ястия, подбрани

като за много близки хора.

Излезнала и много скоро [1044]

завърнала се там отново

със ястия съвсем готови:

петле, опечено на шиш,

една тепсия със сладкиш [1048]

и кана с превъзходно вино,

покрита с бяло сукно фино.

След тежкия напрегнат ден,

приел поканата Ивен [1052]

и вкусно ял той до насита.

Та как за по-добро да пита!

Току-що той се бил нахранил

и чул, васали със закани [1056]

да го издирват из палата,

та за сеньора си в отплата

жестоко да му отмъстят.

Като ги чула как крещят, [1060]

му рекла девата с тих глас:

„Сеньор, те явно търсят вас

и вдигат безподобна врява.

Но и покрай вас да минават, [1064]

не ще ви никой тук открие.

На мястото си стойте вие,

дори на крачка от леглото

не се отделяйте, защото [1068]

ви пази то. А тази свита

към залата ни ще налита,

уверена, че в някой кът

сте скрит. Когато погребат [1072]

трупа, мнозина от тълпата

под пейките и под леглата

ще ви издирват. Това явно

ще ви се стори и забавно, [1076]

как те напразно в заслепление

ви търсят тук за отмъщение

и ще настане бъркотия,

но няма как да ви открият. [1080]

Не мога друго да добавя,

пък и не бива да се бавя

тук повече. Хвала на Бога,

че нещо хубаво ще мога [1084]

да сторя днес заради вас.

Отдавна чаках този час.“

От замъка едва успяла

да хукне вън и се събрала [1088]

тълпа пред портите веднага —

кой бил въоръжен с тояга,

кой с меч челичен — разгневени,

да търсят мъст били решени. [1092]

Но пред вратите в тоз момент

те част от кон разполовен

видели и си рекли: „Явно

е вътре. Трябва незабавно [1096]

да разберем къде той скрит е.“

Те бързо вдигнали вратите,

които не една глава

били отсекли. След това [1100]

навътре влезли и тозчас

на коня другата му част

видели. Мигом с настървение

се втурнали в туй помещение, [1104]

убиеца за да открият

и на часа да го убият.

Но всуе! Кой ли би открил

Ивен? Та той невидим бил. [1108]

И само гледал как бесният

и как от гняв не се владеят,

и викат: „Тука няма нито

прозорец, ни врата, които [1112]

да може някой да отвори,

за да се озове на двора.

Навънка могат само птици

или среднощни улулици, [1116]

или гризачи да излязат.

Със здрави пречки от желязо

прозорците са обковани.

Нали, щом нашият стопанин [1120]

излезе сутринта, слугите

залостиха добре вратите.

Убиецът е тук, защото

се вижда част и от седлото [1124]

и от разсечените шпори.

Жив или мъртъв е затворен

той в залата. Но за беда

нито престъпник, ни следа [1128]

от него не открихме вече.

От дяволи ли е отвлечен?“

Ядосани, с юмруци свити,

заудряли те по стените, [1132]

по пейките и по креслата,

по мебелите и леглата.

За щастие едно легло

недосегаемо било — [1136]

на него рицарят седял

и затова той оцелял.

Царяла страшна дандания,

но ни за миг не спрели тия [1140]

безумци с яките си сопи

като слепци навред да тропат

в издирване на ценна вещ.

Сред този яростен бумтеж [1144]

пристигнала прекрасна дама —

от хубостта й по-голяма

земята не била видяла.

По своя мъж тя тъй скърбяла, [1148]

че в своето обезверение

в смъртта си виждала спасение.

Изпаднала в плен на скръбта,

крещяла като луда тя, [1152]

от жал си скубела косата

и в миг се свлякла на земята

в несвяст. Когато се свестила,

неистово, със всичка сила [1156]

тя, в свойта болка без утеха,

раздрала скъпата си дреха.

Обхваната от отчаяние,

тя често губела съзнание, [1160]

защото господарят мил

в ковчег положен вече бил,

към гроба да го отнесат.

Калугерки във онзи кът [1164]

дошли с вода светена. Свещи

държали, а сълзи горещи

замрежвали от скръб очите.

След тях с кадилници отците [1168]

пристигнали, глави навели,

те според обичая щели

да отредят богослужение

за божието опрощение [1172]

на греховете. Чул Ивен

сред ропот необикновен,

че плач и вопли се надигат,

каквито никой автор в книга [1176]

не е успешно пресъздал.

Покрай ковчега се събрал

народ тъгуващ. Кръв червена

внезапно от плътта ранена [1180]

пред погледите им потекла.

Опечалените си рекли,

че който го е умъртвил,

във залата се е укрил[52]. [1184]

Тълпата в каменната зала

затърсила го побесняла,

надничали и под леглата,

дордето пот върху челата [1188]

на всички взела да избива

и целите да ги облива.

Според поверието, щом

кръв бликне, значи в тоя дом [1192]

убиецът все още скрит е.

Заудряли те по плещите

Ивен, но без да подозират,

че на леглото се намира. [1196]

А той да мръдне не посмял.

От яд народът побеснял,

че не открива в тази зала

убиеца. Кръвта шуртяла [1200]

и насъбралите се хора

не спирали да си говорят:

„Убиецът и в този час

със сигурност е между нас, [1204]

но се укрива тук с магия,

със чародейство, с дяволия,

а нас ни вижда и ни чува.“

От мъка взела да бълнува [1208]

сред тях отчаяната дама

и да крещи: „Дали пък няма

да се намери, Боже мой,

престъпникът, защото той [1212]

уби тоз, който бе за мен

най-милият и най-почтен!

Аз зная, че Ти само можеш

да го откриеш, мили Боже. [1216]

Ако избяга той, ще смятам,

че само в Тебе е вината.

Освен Теб, никой досега

подобни болка и тъга [1220]

на мен не ми е причинявал.

Ти си виновен, че остава

убиецът скрит в този дом.

От демон или от фантом [1224]

сме омагьосани така,

че той е на една ръка,

а никой не го забелязва.

Като страхливец се показва, [1228]

щом се укрива. Подла твар,

уж смело с моя господар

се би, а скрит сега стоиш

и от гнева ми се боиш? [1232]

Да можеше във тоз момент

ти да се появиш пред мен!

Ти само с подлост и измама

убил си го. Друг начин няма, [1236]

за да успееш. Нивга той

не би загинал в честен бой.

Друг мъж, тъй храбър, в този свят

до днес поне не е познат. [1240]

Как, щом си смъртен, ще успееш

непобедим да надделееш?“

Останала почти без сила

горката дама продължила [1244]

да плаче в пълно отчаяние.

Обхванати от състрадание,

придворните й там не спрели

да търсят, но като видели, [1248]

че само сили ще хабят,

заели се да погребат

убития сеньор, когото

почитали. Щом опелото [1252]

приключило по правилата,

към гроба тръгнала тълпата,

потънала в печал голяма.

В тълпата не тъжала само [1256]

познатата девойка мила,

Ивен която бе спасила

и безучастна на скръбта

при него върнала се тя [1260]

и рекла: „Сир, обезумяла

тълпа тук беше се събрала —

подобно глутница те бяха,

навсякъде носа си вряха, [1264]

тъй както търси ловен пес

следи от дивеч в сенчест лес.

Уплашихте ли се от тях?“

„Наистина изпитах страх — [1268]

отвърнал той. — Но искам много

през процепче поне да мога

да видя антуража злобен

с ковчега как върви към гроба.“ [1272]

Но не това била целта му:

на свитата желаел само

едно — да изгорят на клада:

и марки той би дал — хиляда, [1276]

че и три хиляди дори,

та огън да ги изгори.

Той имал друга цел в главата:

да види дамата, която [1280]

сред всички крачела унила.

Девойката го настанила

така, че през прозорче той

да наблюдава в двора кой [1284]

минава, и Ивен можал

да види със каква печал

убития оплаква тя

с лице, сломено от скръбта: [1288]

„Ти, Който си на небесата,

мой Господи, спаси душата

на този рицар! Господарю,

как смъртоносно ви удари [1292]

човек по-слаб, по-недостоен

от вас? Не виждам равностоен

по възпитание и чест

на вас. Приятели до днес, [1296]

сеньор, ви бяха щедростта,

куражът, героичността.

Дано светците да склонят

душата ви да приютят!“ [1300]

А после, стенейки с глух глас,

отново паднала в несвяст.

Ивен, обзет от състрадание,

изпитал искрено желание [1304]

пред нея мигом да застане

и за ръцете да я хване.

„На риск е този жест обречен! —

му рекла с глас чистосърдечен [1308]

девойката. — На туй легло

си стойте. Лудост би било

да мръднете от този кът,

дорде не се успокоят [1312]

изнервените, гневни хора.

Те ще се разотидат скоро.

Сир, ако се съобразите

със мене, няма да сгрешите. [1316]

Тук стойте и си починете

и през прозореца следете

отвън как хората вървят

наред-назад по своя път. [1320]

Тук никой не ви забелязва,

това най-много ви предпазва.

Недейте произнася думи

прибързани и неразумни, [1324]

че който се увлича лесно

по авантюри неуместни,

рисковани и безразсъдни,

той неминуемо ще бъде [1328]

обречен на провал. Мислете

за себе си и се пазете.

Със този мой съвет към вас,

доброто ви желая аз. [1332]

Разумният честта си брани

и на мечти неоправдани

той никога не се поддава,

а всичко трезво преценява. [1336]

Тук останете, сир! Не бива

да мръдвате. А аз отивам

вън, да се включа във тълпата,

че ако види госпожата, [1340]

че край ковчега мен ме няма,

ще се изложа на голяма

опасност и обиди груби.“

И тя излязла, без да губи [1344]

минутка даже, а Ивен

стоял потиснат, угнетен:

не знаел той какво да стори,

дордето гледал тези хора, [1348]

които трябвало след малко

трупа да спуснат в гроба. Жалко,

че от врага си не успял

да вземе нищо!… Как ли щял [1352]

във двора да докаже той,

че е спечелил този бой?

„Как бих си защитил честта —

се питал той — пред наглостта [1356]

на Ке? Той вечно ми намира

недъзи, слабости… и мира

аз нивга нямам, все успява

за нещо да ме подиграва.“ [1360]

А гаврите на Ке гнетели

Ивен и толкоз му тежели,

че чувствал болка във сърцето.

Но всъщност то било отнето [1364]

с един замах от Любовта.

Насладата, която тя

току-що му била дарила,

би безвъзвратно заличила [1368]

най-тягостното оскърбление.

Онази дама отмъщение

преследвала… С такава сила

едва ли би му отмъстила, [1372]

без Любовта фатален удар

да нанесе. И не е чудо,

че този удар през очите

се стрелнал право към гърдите[53]. [1376]

Когато си от меч ранен,

ти, за да бъдеш изцерен

със билки, трябва помощта

на доктор. Ако Любовта [1380]

засегне те, такава рана

нанася ти, че тя ще стане

по-непосилна и жестока,

ако до теб е твоят доктор[54]. [1384]

С подобна рана във душата,

Ивен усещал, че съдбата

пак болка му е отредила,

щом Любовта се е вселила [1388]

във него. Ако тя попадне

на лошо място, ден до пладне

там не стои, а отминава,

за да не се опозорява. [1392]

Но затова пък предпочита

добри сърца — да е честита,

да тържествува и сияе.

В такова точно място тя е [1396]

попаднала и е приета

със чест и с радост непревзета.

Всесилна Любовта остава,

но често тъй се получава, [1400]

че тя се чувства неудобно,

щом е на място долнопробно.

Тогава тя наподобява

на някой, който разпилява [1404]

по пепелище чист балсам

и не печели чест, а срам:

към саждите той мед прибавя,

а захарта със жлъч подправя. [1408]

За щастие тя този път

била попаднала във кът,

какъвто най й подобава

и укор тя не заслужава. [1412]

След траурния ритуал

в дома си всеки се прибрал,

освен онази дама, дето

с жестока болка на сърцето [1416]

не спирала да кърши пръсти

и най-набожно да се кръсти,

като четяла многократно

един псалтир със букви златни. [1420]

Пак до прозорчето стоял

Ивен и в нея поглед спрял.

С влечение все по-голямо

към страдащата млада дама [1424]

се молел тя да спре да плаче,

да вдигне своите клепачи,

на погледа му да отвърне,

внимание да му обърне. [1428]

Ала на Любовта зовът

вселявал в неговата гръд

обезверение и смут.

„Дали не съм напълно луд[55], [1432]

щом ме обзема туй желание?

Та аз убих без колебание

със меч съпруга й любим.

Как можем да се помирим? [1436]

Нали за нея в този час

най-мразеният мъж съм аз?

Да, «в този час» — аз неслучайно

го казах, тъй като е знайно, [1440]

че помислите си жената

променя често и когато

с едно желание е днес,

със друго ще е тя нощес [1444]

навярно. Без «навярно»! Зная,

че няма смисъл да гадая,

а трябва все да се надявам

и да не се обезсърчавам. [1448]

Дай, Боже, все под нейна власт

навеки да остана аз!

Щом Любовта ти не приемаш,

грях на душата си поемаш, [1452]

предателство извършваш, гадост,

и на сполука и на радост

не бива да се уповаваш.

Не, аз не ще я изоставя, [1456]

не ще я гледам със ненавист,

макар че случаят ни прави

противници. За мен е близка,

щом Любовта така го иска. [1460]

А «мили» ще ли ме нарича?

Разбира се, щом я обичам.

Макар че има основание

тя да таи негодувание [1464]

към мен, защото победих

съпруга й и го убих.

Щом за вдовицата копнея.

как да изпитвам гняв към нея? [1468]

Ах, колко страдам аз, когато

коси, по-лъскави от злато,

тя скубе! Но дали сълзите

ще спрат да капят от очите, [1472]

които са все тъй красиви,

макар че със сълзи горчиви

са пълни? Колко ги желая!

Но аз най-много се терзая, [1476]

когато вглеждам се в лицето

на хубавицата, което

макар раздрано, е чаровно.

А пък какво е то виновно? [1480]

Такива прелестни черти

не съм сънувал аз дори.

В сърцето си усещам болка

когато аз я виждам с колко [1484]

тъга за гърлото се стиска.

Не би могла тя, и да иска,

подобен порив да надвие.

Едва ли има друга шия [1488]

по-гладка и от огледало,

и от най-фините кристали?

Защо така се изтезава,

защо жестоко продължава [1492]

ръцете си да кърши тя

и да се удря по гръдта?

Така тя по-добре разкрива

доколко е била щастлива, [1496]

щом е прекрасна в своя яд.

Кълна се, че на този свят

не ще се нивга удаде

Природата да създаде [1500]

жена със красота такава.

Тя всички други надминава

със свойта хубост съвършена.

За мен сега е несъмнено, [1504]

че само Бог щом пожелае

с подобна хубост да ни смае,

тогаз Природата успява

неща красиви да създава[56]. [1508]

Но трудно Бог би сътворил

пак образ тъй красив и мил.“

Така Ивен я наблюдавал,

додето с болка размишлявал [1512]

как тя утеха не намира

и от безсилие примира.

Какво ли би могъл да стори?

Нали там сам се бил затворил, [1516]

от своята любов пленен,

но и от вярата лишен

че някога с успех ще може

копнежа си да й изложи [1520]

или друг да помоли даже

за чувствата му да й каже.

Но докато тъй разсъждавал,

видял как тя си заминава, [1524]

и бързо спуснали вратата.

Друг би поискал свободата

пред продължителен престой

като в затвор. Но не и той! [1528]

Дори пазач да му отвори

вратата, да му проговори

красавицата, за да каже

че е свободен и че даже [1532]

прощава му, че е убил

в двубоя рицаря й мил,

не би си тръгнал той оттам,

защото и Любов, и Срам [1536]

задържали го в тоз затвор.

Ако си тръгнел, на позор

би се изложил — с какво той

ще потвърди, че е герой. [1540]

Освен туй, влюбеният мъж

държал поне още веднъж

да види своята изгора

с риск даже да умре в затвора. [1544]

Обаче милата девица

при изоставения рицар

се върнала със намерение

да му достави утешение [1548]

и му дари, каквото искал.

Но виждайки, че е потиснат,

тя казала: „Сеньор Ивен,

как мина днешният ви ден?“ — [1552]

„Добре“ — отвърнал той. — „Така ли?

Тук хора бяха се събрали

да ви убият, а твърдите,

че сте добре… Нима целите [1556]

да срещнете смъртта?“ — „Не, драга! —

й отговорил той веднага. —

Макар че тук в опасност бях,

щастливо чувство изживях. [1560]

Уверен съм, кълна се в Бога,

че няма никога да мога

да го забравя.“ — „Хайде, спрете! —

му рекла тя. — Не си мислете, [1564]

че толкова съм оглупяла,

та скритата ви мисъл цяла

не виждам! Вашето спасение,

сеньор, е мое задължение [1568]

и затова не се бавете,

а бързо подир мен тръгнете!“

Ивен отвърнал й с твърд глас:

„Ни днес, ни утре няма аз, [1572]

като престъпник, крадешката,

да си замина. Щом тълпата

отвънка събере се пак,

тогава ще си тръгна чак [1576]

с достойнство и посред бял ден,

без да се чувствам притеснен“.

Приемайки решимостта

на рицаря, веднага тя [1580]

във стаичка го настанила.

А след като Ивен снабдила

със дрехи и с храна подбрана,

като бретонка-хитрушана [1584]

говорила си с него много.

Щом мръкнало, си взела сбогом,

но сетила се изведнъж,

че преди малко този мъж [1588]

признал, че радост непозната

изпитал бил той днес в душата.

Била девицата почтена

довереница приближена [1592]

на дамата и би могла

чрез думи или чрез дела

спокойно да я утеши

и чрез съвет да й внуши [1596]

как да надмогне горестта.

При първата им среща тя

й рекла: „Страдате, госпожо,

но всички знаем, че не може [1600]

непрежалимия съпруг

да върнете със сълзи тук.“

„Ако зависеше от мен,

щях да съм с него в гроб студен“ — [1604]

отсякла дамата нещастна.

„В обезверение опасно

изпадате, госпожо мила.

Дано даде ви Бог закрила, [1608]

и Той отново ви дари

с добър съпруг — или дори

и с по-добър!“ — „Я стига с тия

лъжи и с тази залисия! [1612]

От моя по-добър мъж няма“ —

отвърнала горката дама.

„Не, има, ще ви го докажа.“

„Махни се! Прекаляваш даже!“ [1616]

„Така е, моля, сподавете

възбудата си и кажете

кой би ви защитил земите,

когато на Артур войските [1620]

след пет-шест дена тук пристигнат

и стан край извора ви вдигнат.

Това го знаете, защото

и Горската мома[57] в писмото [1624]

до вас ви е предупредила

и плана му ви е разкрила!

Сега остава да решите

как извора ще защитите. [1628]

Недейте плака безутешно,

защото трябва мерки спешно

да вземете, че шепа хора

тук имате. Какво ще сторят [1632]

те срещу рицарите смели,

със крал Артур насам поели?

Колцина рицари, васали

са тук? Госпожо, те едва ли [1636]

ще ви осигурят защита

със копието и със щита.

Уж дръзки са, но кой от тях

жребец възседнал би без страх, [1640]

за да размаха остър меч

срещу Артур в жестока сеч?“

Макар че тази дама клета

не се съмнявала в съвета [1644]

на девата, недоверчива

притворна, че и докачлива

показала се тя (каквито

са повечето от жените) [1648]

и рекла: „Моя скъп съпруг

обиждаш, махай се оттук!“

Девойката навън поела,

но рекла: „Да съм ви подвела [1652]

до днес? Добър съвет ви давам,

нима зъл упрек заслужавам?“

Едва тогава госпожата

си дала сметка, че вината [1656]

е в нея и се примирила

със мисълта, че би открила

друг рицар, който превишава

мъжа й по кураж и слава, [1660]

ала не искала от друг

да чуе за такъв съпруг.

Повярвала, че той все пак

ще дойде… Но кога и как? [1664]

Девойката й нарушила

забраната и се решила

отново да я увещава:

„Нелепо е на чак такава [1668]

безсмислена тъга, госпожо,

да се поддавате. Дай Боже

да спрете вече да скърбите

и своя чар да възродите. [1672]

С ранг благороден сте и с чест,

и никак не подхожда днес

високото ви положение

на траурно усамотение. [1676]

Да, неизбежна е смъртта,

но храбростта и доблестта

все още живи са, ей Богу!

А рицари достойни много [1680]

сега се срещат по земята.“

„Дано ти изгори душата

в катран, ако ме подведеш!

Ще можеш ли да назовеш [1684]

един мъж само, който има

достойнства рицарски, сравними

със тези на мъжа ми?“ — „Ах,

да, мога аз, но ме е страх, [1688]

че ярост пак ще ви обхване

и че ще чуя пак закани.“

„Не, няма!“ — „Е, тогава нека

щастлива бъдете навеки [1692]

и Господ-Бог да ви помага!

Безсмислено е да отлагам

да ви го кажа — тук сме двете

сами. Ала не ме корете, [1696]

че ще говоря най-открито!

От двама рицари, които

кръстосат мечове за бой,

кой е наистина герой — [1700]

сразеният ли или тоя,

който е победил в двубоя?“

„Май в клопка искаш да се хлъзна?“

„Не, просто аз се чувствам длъжна [1704]

на истината да заложа.

Сама разбирате, госпожо,

че този, който е надвил

мъжа ви, се е проявил [1708]

като по-смел и силен, щом

успял е в неговия дом

да го прогони зле ранен.“

„Не, тези глупости на мен, [1712]

нахалнице, недей ги дрънка!

Безсрамнице, излизай вънка

и тука да не се вестяваш!“

„Аз не очаквах чак такава [1716]

неблагодарност. Вие бяхте

спокойна уж и обещахте,

че няма да се разгневите,

а ето, че не си държите [1720]

на думата. Защо ли аз

така се доверих на вас?“

Тя пак отишла при Ивен,

а той стоял обезверен [1724]

и питал се какво да стори

та с дамата да поговори.

Пък и не знаел засега,

че бил причина за кавга [1728]

жестока между госпожата

и между девата сърцата.

А дамата, изнемощяла,

изобщо през нощта не спала [1732]

и продължила да се пита

на извора каква защита

могла би да подсигури.

Упреквала се тя дори, [1736]

че е постъпила ужасно

с девойката, а всъщност ясно

съзнавала, че не награда

очаквала е тази млада [1740]

и предана до гроб девица.

Не от любов към онзи рицар

тя всеотдайно бе решила,

че господарката си мила [1744]

ще утеши, за да надвие

скръбта си, и да й разкрие,

че случай хубав се задава,

че тя напълно заслужава [1748]

да е и в бъдеще щастлива.

Ако не бе така грижлива

към нея, щеше ли тогава

девойката да настоява [1752]

да следва нейния съвет.

Решила тя, че занапред

към девата добра е редно

по-благосклонно да погледне, [1756]

а и към рицаря, когото

бе обвинявала за злото,

което я е сполетяло.

Най-сетне сметка тя си дала, [1760]

че спрямо нея, като дама,

фактически вина той няма.

А грешката си щом отчела,

тя мислен разговор[58] повела [1764]

със рицаря: „Ти може би

не ще признаеш, че уби

мъжа ми…“ — „Истина е, аз

сразих го с меч.“ — „Кажи тогаз [1768]

защо? Нима заради мен

от теб той беше победен?

Изпитваш ли към мен ненавист?“

„Госпожо, как бих го направил [1772]

заради вас? Бог ме убил,

ако с такава цел съм бил!

Как аз бих сторил зло на дама?“

„Разбирам чак сега, че нямаш [1776]

вина и честно си се бил.

И той теб също би убил,

ако е можел да го стори.

Кой дръзнал би да го оспори?“ [1780]

Така най-сетне госпожата

разбрала как стоят нещата

и чувствала, че запламтяла

душата й, но не разбрала [1784]

кой въглените съживява.

Приискало й се тогава

да дойде девата… А тя

дошла при нея сутринта [1788]

и с убедителни слова

се защитавала… Глава

навела дамата от срам,

но чувствала, че силен плам [1792]

й се разгаря пак в душата.

Покайвайки се за вината,

тя, след като се извинила

на девата си, се решила [1796]

да я попита: „Драга моя,

кажете пак, отде е тоя

смел рицар, как се казва той?

И ако е от знатен сой [1800]

и не възникне пречка друга,

аз бих му станала съпруга —

имение ще има в дар

и ще му бъде господар. [1804]

Най-важно е да се покаже

такъв, че никой да не каже:

«Онази ли? Тук всеки знае

коя е и каква жена е: [1808]

омъжи се за онзи, дето

мъжа й бе пробол в сърцето.»

«Кълна ви се, госпожо, в Бога,

че този рицар ще е много [1812]

добър съпруг, красив и мил —

не се е друг такъв родил

на този свят до днешен ден.»

«А как се казва той? — „Ивен.“ [1816]

„Та той е от произход знатен,

изискан, храбър, деликатен…

Не е ли син на Уриен[59]?“

„Да, той му е баща рожден.“ [1820]

„Кога ще дойде?“ — След пет дена.»

«Тъй късно ли? А пък на мене

се иска той до утре вечер

да е пристигнал тука вече.» [1824]

— И птица да бе, няма как

за ден да долети тук чак.

Но аз ще пратя ей сега

да го издирва мой слуга. [1828]

Ако той язди без умора

ще бъде на Артур във двора

до утре вечерта.“ — „Не зная

как толкоз дни аз ще изтрая [1832]

сама в очакване тревожно.

Нима не е все пак възможно

по-бързо той да го направи?

Понеже месецът изгрява [1836]

отрано, нека и нощта

превърне в ден, та сутринта

да бъде вече тук при нас.

Повярвайте ми, че тогаз [1840]

каквото иска, ще му дам.“

„Не се страхувайте. Аз знам

какво да сторя. След три дни

той ще се присъедини [1844]

към двора ви. А в това време

ще трябва спешно да се вземе

решение каква защита

срещу враждуващата свита [1848]

ще може да осигурите,

та извора си да спасите.

От хората ви няма кой

срещу врага да води бой [1852]

и затова ги съберете

и във очите им кажете,

че рицар с храброст непозната

учтиво иска ви ръката, [1856]

но че ще вземете решение

единствено след одобрение

от тях. И аз ви уверявам,

че рицарите ви тогава [1860]

женитбата ще одобрят,

защото ще предпочетат

с отбраната, с туй страшно бреме,

не те, а друг да се наеме. [1864]

Те са страхливи и коварни,

и толкоз ще са благодарни,

че със загриженост злорадна

пред вас на колена ще паднат. [1868]

Как този, който се страхува

от сянката си, ще воюва,

как той със копие и меч

врага ще срещне в люта сеч?“ [1872]

След тези думи госпожата

отвърнала: „И аз самата

бях със такова намерение.

Изобщо нямам възражение. [1876]

Но моля ви, не се бавете

тук повече и направете

така, че рицарят (дай, Боже!)

да дойде колкото се може [1880]

по-бързо. Аз сега ще чакам

при свитата, броейки всяка

минута. Хайде, хайде, драга!“

А пък девойката веднага [1884]

си дала вид пред госпожата,

че пращала на път слугата,

но скришом при Ивен се скрила

и своя план му съобщила. [1888]

Докато чакал, всеки ден

се къпел в банята Ивен,

тя решела го и му дала

червена мантия, изцяло [1892]

във бисери и във позлата,

с тока изящна на яката,

с кесия и с красив колан

от фин брокат златотъкан. [1896]

И след като го пременила,

на дамата си съобщила,

че в замъка от път далечен

слугата се е върнал вече. [1900]

„А бъдещият ми съпруг

кога ще дойде?“ — „Той е тук.“

„Как, значи е дошъл? Тогава

да идва! Ала да внимава [1904]

тук никой да не го съзре!

И вие гледайте добре

днес да не влиза друг при мен.“

Повела девата Ивен [1908]

към стаята, но си прикрила,

доволството и споделила

със рицаря, че госпожата

май им усетила лъжата. [1912]

„Сеньор Ивен, — му рекла тя —

напразна бе ни хитростта,

защото дамата, за жалост,

кроежите ни е разбрала. [1916]

Жестоко тя ме наруга

и настоя още сега

при нея да ви заведа.

Аз сигурна съм, че беда, [1920]

сеньор, не ви очаква там,

но пък от нея лично знам,

че във затвор[60] ще ви държат,

тъй че да й принадлежат [1924]

и тялото ви и сърцето.“

„Не се боя от туй, което

тя иска — казал й Ивен. —

Затворът ще е рай за мен.“ [1928]

„Тогава дайте си ръката

и да вървим при госпожата.

Но ще ви дам един съвет:

ще се държите занапред [1932]

към нея искрено и честно,

за да понасяте по-лесно

затворническите несгоди.

Щом този мой съвет ви води, [1936]

дори в затвор не би могло,

сеньор, да ви се случи зло.

Да си приятел, означава

да си затворник. С пълно право [1940]

твърди се, че ако обичаш,

ти сам се на затвор обричаш.“

Говорейки му все така,

тя водела го за ръка, [1944]

додето те се озовали

при дамата. Ивен едва ли

спокоен можел да остане.

Защо тук всъщност е поканен? [1948]

Те с влизането си видели,

че върху алена постеля

седяла дамата. Ивен

застинал в ужас, вцепенен, [1952]

защото дамата стояла

безмълвна като онемяла.

Той си помислил, че навярно

тя нещо долно и коварно [1956]

крои му. Ала в тоз момент

чул как с глас доста притеснен

девойката му рекла: „Ах,

проклета сто пъти да бях [1960]

от Бога, вместо този рицар

при тази тъжна хубавица

да бях довела! Аз не знам

защо мълчи той като ням, [1964]

защо стои като вдървен!“

Тя после дръпнала Ивен

встрани и заявила: „Няма

да ви ухапе тази дама! [1968]

Сеньор, наместо да мълчите,

опитайте да се сдобрите,

да прояви тя добра воля.

На свой ред аз ще я помоля [1972]

за прошка, че й причинихте

дълбока скръб, като убихте

мъжа й — Ескладос Льо Ру[61].“

На колене, обзет от смут, [1976]

Ивен към дамата тогава

обърнал се: „Не се надявам,

госпожо, днес на снизхождение

и ще приема със смирение [1980]

каквото сте решила с мен

да сторите от този ден

насетне.“ — „Ако ви убия?“

„Кълна се, че за мен самия [1984]

това ще е най-висша чест.“

„Не съм се срещала до днес

с такъв човек. Под моя власт

поставяте се сам, без аз, [1988]

сеньор, да съм ви задължила[62].“

„Госпожо, извънмерна сила

така ме кара да говоря

и всичко съм готов да сторя, [1992]

за да постигна изкупление

за тази смърт. Но провинение

аз всъщност нямам, разберете!“

„Нима? Тогава ми кажете [1996]

да знам как станаха нещата,

щом не била у вас вината,

макар че вие моя мил

съпруг в двубоя сте убил.“ [2000]

Той казал: „Нямах избор друг

в двубоя с вашия съпруг!

Нима убийство е, когато

нападнат си и с меч в ръката [2004]

от смърт и плен се отбраняваш

и тъй живота си спасяваш?“

„Напълно прав сте, затова

не взех аз вашата глава. [2008]

Но как аз бих си обяснила

отде се взе онази сила,

накарала ви да склоните

безмълвно да се подчините, [2012]

сеньор, на моите желания.

Ще ви простя без колебание,

но първо искам да науча

защо така със вас се случи.“ [2016]

„Уви, сърцето ми, госпожо,

това покорство ми наложи,

и нему подчиних се аз.“

„Кой има над сърцето власт?“ [2020]

„Очите.“ „Тях кой подчини?“

„Тях хубостта ви ги плени.“

„Каква вина пък има тя?“

„Тя в мен разпали любовта.“ [2024]

„Любов? Към кой?“ „Към вас!“ „Към мен?

Защо?“ — „Защото съм пленен

от обич: тя в кръвта ми бие.

За мен най-скъпото сте вие, [2028]

от мислите за вас сърцето

ще бъде цял живот обзето.

От себе си по-силно вас

обичам и под ваша власт [2032]

съм днес — или ме пощадете,

или главата ми вземете!“

„Ще пазите ли с меч в ръката,

сир, онзи извор във гората[63]?“ [2036]

„От всеки бих го защитавал!“

„Добре, да сключим мир тогава!“

Така те бързо се разбрали.

Вдовицата била събрала [2040]

васалите си на съвет,

затуй му рекла: „Най-напред

ще срещнете в онази стая

бароните ми. Те желаят [2044]

да си намеря нов съпруг —

та той да властва вече тук

и защитава всички нас.

Приемам брак да сключа с вас, [2048]

защото син сте на крал славен

и рицар, който няма равен[64].“

Така придворната й мила

мечтата му осъществила. [2052]

Но най-доволен бил Ивен

от станалото в онзи ден

и към тържествената зала

за среща с пажове, с васали [2056]

отправили се след това.

Щом влезнал с вдигната глава,

Ивен ги впечатлил така,

че всеки скочил на крака [2060]

и сред почтителни поклони

чул как събраните барони

шептели: „По-достоен няма

за мъж на скъпата ни дама, [2064]

днес само най-отявлен враг

би бил против подобен брак.

И римската императрица

за мъж би взела този рицар[65]. [2068]

Дано до ден-два бъдат тук

като съпруга и съпруг.“

Щом вътре влязла госпожата

на малка пейка до стената [2072]

приседнала пред своя двор

и всеки вперил в нея взор.

Ивен подире й вървял,

в нозете й да седне щял, [2076]

но тя го вдигнала веднага,

а после, както се полага,

поискала от сенешала

пред умълчалата се зала [2080]

за ставащото да говори.

Той почнал с ясен глас: „Сеньори,

съседен крал реши война

да води с нашата страна. [2084]

Той иска да ни разгроми,

да вземе нашите земи.

Преди петнайсет дни да минат,

ще бъде всичко тук в руини. [2088]

От гибел, за да се спасим,

защитник е необходим.

Преди пет-шест години[66] тук

владетелката ни съпруг [2092]

по ваш съвет избра, но той

загина в смъртоносен бой.

Днес никой не ни защитава,

а на жена не подобава [2096]

да се сражава с меч в ръката.

Тя, за доброто на страната,

мъж трябва пак да си намери

смел, с благородни маниери. [2100]

В момента спешно се налага

по ваш съвет съпруг веднага

да вземе, за да защитим

честта си и да съхраним [2104]

зачитания в този край

шейсетгодишен обичай[67].“

Придворните се приближили

до дамата — те одобрили [2108]

предложената им идея

и коленичейки пред нея,

те дали й да разбере,

че тъй ще бъде най-добре. [2112]

След куп молби и увещания,

уж против своето желание,

тя рекла им: „Добре, приемам

заради вас за мъж да взема [2116]

до мен приседналия рицар.

Той с мен, най-клетата вдовица,

поиска брак да сключи днес,

да брани мен и мойта чест. [2120]

Той благодарност заслужава.

Аз досега не го познавах,

ала за него всички казват,

че храброст в битките показва, [2124]

че е прославен суверен

и син на краля Уриен.

Днес този мъж от знатен род

с най-благороден произход [2128]

поиска да е мой съпруг.

За рицаря, приседнал тук,

сте чували да се говори.

Ивен е той! Реших, сеньори, [2132]

за свой съпруг да го приема.“

„Госпожо, да не губим време —

й рекли те. — Не се бавете

и още днес се оженете. [2136]

Ще бъде грях дори и час

да губим! Вслушайте се в нас!“

Без съпротива, тя зачела

молбите им, като приела [2140]

да стане всъщност туй, което

допадало й на сърцето[68].

Нали най-верните й хора

я молели така да стори. [2144]

Та как не би се съгласила

и как ли би се усъмнила

тя в техния добър съвет?

Дори жребец, летящ напред, [2148]

пришпориш ли го, по-бърз става!

И пред бароните тогава

те сключили тоз брак желан.

След благослов на капелан [2152]

Ивен и госпожа Ландюк

били съпруга и съпруг.

А пък херцог дьо Ландюдет,

известен с подвизи безчет, [2156]

й бил баща. След туй в палата

се разгоряла веселбата.

На сватбата дошли прелати —

архиепископи, абати, [2160]

особи знатни и васали

на празника им се събрали.

Аз пищността на тържеството

не ще описвам тук, защото [2164]

би ми отнело много време.

Чрез този брак успял да вземе

Ивен на рицаря местото

и в замъка, но и в леглото. [2168]

Покойният владетел славен

почти веднага бил забравен,

а новият бил оттогава

триж по-ценен и уважаван. [2172]

И продължила веселбата

все тъй, чак до деня, когато

достигнала в палата вест,

че до вълшебния им лес [2176]

със извора се бил добрал

Артур, прославеният крал,

със многобройната си свита.

Пред свитата реч ядовита [2180]

Ке почнал нагъл, озлобен:

„Къде е храбрият Ивен?

Защо не е тук в този час?

Уж се закле пред всички нас, [2184]

че всячески ще отмъсти

за братовчед си. Смел си ти,

щом си пиян, а пък не смееш

да кажеш гък, щом изтрезнееш. [2188]

За празните слова едва ли

Ивен днес някой ще похвали!

Със храброст славел се голяма,

а доказателства май няма. [2192]

Не само че не е храбрец,

а е най-обигран лъжец.

Защо ще ми се хвали той,

че е смелчага и герой [2196]

и ще ме взема за глупак?

Храбрец е който знае как

хвалбите тъй да отминава,

че вечно скромен да остава. [2200]

Е, и лъжеца аз разбирам:

понеже все не се намира

кой да го хвали, действа сам

без от лъжи да го е срам. [2204]

Пък и защо да го не прави?

Той спомен няма да остави

с измислени завоевания

ни в песни, нито във предания.“ [2208]

Ала Говен се възмутил

и липсващия защитил:

„Ке, стига вече, престанете,

отсъстващия не хулете, [2212]

защото може в този ден

в нещастие да е Ивен

и затова да не е с нас!

Той винаги е бил към вас [2216]

коректен.“ „Явно ви досаждам,

затуй ще спра да се обаждам.“

Дордето спорили така

Артур стакана взел в ръка, [2220]

напълнил го и го изплискал

на камъка, защото искал

да види ще вали ли дъжд.

Пороят рукнал изведнъж [2224]

и скоро след това в гората

със копие и меч в ръката,

пришпорил боен кон, решен

да води бой, дошъл Ивен, [2228]

земите си да защитава.

Напред излязъл Ке тогава,

защото все желаел той

пръв да се включи във двубой, [2232]

а после друг да продължава

с противника да се сражава.

Ке на каприза си държал

и пръв пред краля настоял [2236]

да му окаже тази чест.

„Добре, Ке, пръв от всички днес

поискахте това. Разбирам,

че нямам право да ви спирам!“ [2240]

И Ке, добре въоръжен,

пришпорил коня. За Ивен

дошъл моментът, в който можел

съперника си да изложи — [2244]

той лесно бил Ке разпознал.

И както всеки щит държал

в ръката си, те полетели

напред и копията свели, [2248]

с длан, скрита в мека ръкохватка.

При разразилата се схватка,

с необуздана стръв подета,

те копията на парчета [2252]

строшили с удари жестоки.

Парчетата в безброй посоки

летели. Скрит зад своя щит,

Ивен със удар страховит [2256]

Ке проснал ничком на земята,

така че шлемът от главата

на сенешала отхвърчал.

Ивен на него поглед спрял, [2260]

пожалил го, юздите взел

на коня му и го отвел

със себе си като трофей.

Тълпата викнала: „Ехей — [2264]

към Ке! — В прахта лежите,

вий май забравихте шегите

и упреците озлобени.

Но, хайде, днес ви е простено, [2268]

нали ви е за първи път!“

Ивен (тъй, както го дългът

изисквал) с коня се завтекъл

при крал Артур и гордо рекъл: [2272]

„Кралю велик, благоволете

жребеца да си приберете,

защото аз не чувствам нужда

да притежавам нещо чуждо.“ [2276]

„Но кой сте вие? — казал кралят

Не мога да ви разпозная.

Я тежкия си шлем свалете

и името си назовете.“ [2280]

„Кралю, Ивен стои пред вас.“

И всички радост в този час

почувствали. Ке само там

обхванат бил от гняв и срам. [2284]

На неговото унижение

за общо удовлетворение

сам кралят от сърце се смял.

Говен от радост засиял, [2288]

защото като брат рожден

обичал и ценял Ивен

и в кралартуровата свита

пред всички него предпочитал. [2292]

Артур поискал да узнае

от рицаря Ивен каква е

причината, зарад която,

след като много бил препатил [2296]

и куп злини преодолял,

при него се е озовал.

Подробно доблестният рицар

разказал как една девица [2300]

спасила го след тежък бой,

от нея как получил той

и пръстен със вълшебен камък,

как после с вражеския замък [2304]

се е сдобил чрез брак щастлив.

Ивен поканил с тон вежлив

Артур да му окаже чест

да му гостува с двора днес. [2308]

Приел с възторг добрият крал

и даже лично пожелал

със свитата си осем дни

в двореца да се настани. [2312]

Благодарил Ивен и ето,

веднага всички на конете

към замъка се устремили,

препускайки със всички сили. [2316]

Понеже водел хора знатни,

той пажа-соколар изпратил

напред, да съобщи в палата

да се подготви госпожата, [2320]

че идва с гости най-отбрани.

Щом чула кой е той поканил,

съпругата била щастлива,

че крал Артур при тях отива. [2324]

Разпоредила се веднага

да срещнат както се полага

такъв гост — важен и прославен.

Побързал всеки да направи [2328]

каквото доблестната дама

му рекла, за да се отсрамят

пред краля. Нейните васали

коне испански оседлали [2332]

и се понесли с тях напред

Артур, по дворцов етикет,

да срещнат, правейки шпалир.

Щом го видели, рекли: „Сир, [2336]

добре дошъл сред нас бъдете

и в замъка се настанете

със достолепната ви свита!“

Щом влезли, с радост и възхита [2340]

ги поздравили всички хора,

а вътре улиците, дворът

с килими вред били застлани

във чест на гостите избрани. [2344]

И заради горещината

над всички сгради край палата

били раздиплили коприна —

на сянка гостите да минат. [2348]

Щом вътре групата въвели

от гръм по-силно заехтели

тръби, рогове, барабани,

цимбали, флейти и тимпани. [2352]

Девици в хор запели песни,

а с изпълнения чудесни

се проявили куп жонгльори.

Слуги, придворни и сеньори [2356]

посрещнали с възторг голям

Артур и свитата му там.

И дамата се появила

в наметка с хермелин и свила, [2360]

достойна за императрица.

Блестяла в нейните къдрици

и диадема със рубини.

Чертите й прекрасни, фини [2364]

излъчвали такава радост,

че тя била във свойта младост

и от богиня по-красива.

Подире й тълпа щастлива [2368]

Артур приветствала в захлас:

„Щастливи сме, че е сред нас

крал, като който няма втори!“

Не смогвал той да отговори [2372]

на всички, но видял тогава,

че дамата се приближава,

с ръка към стремето посяга…

Артур от коня си веднага [2376]

чевръсто скочил на земята

и чул гласа на госпожата:

„Благословен да е тоз ден,

защото вие и Говен [2380]

приехте да ни посетите!“

„Госпожо — рекъл той с възхита, —

все тъй пленителна бъдете

и радостен живот водете!“ [2384]

Галантно, според етикета,

прегърнал я, а тя обзета

от радост също го прегърнала

и тъй при свитата се върнали. [2388]

Не съм чул нийде някой друг

с гостоприемство като тук

да е посрещан по света.

Не ще описвам щедростта, [2392]

ни грижите им изобилни,

че думите ми са безсилни.

Ще ви разкажа аз все пак

за нещо любопитно: как [2396]

с добрата воля на съдбата

съюз на слънцето с луната

настъпил. За кого говоря?

За онзи рицар, който в двора [2400]

блестял със храброст, с ум и чест,

каквито никой рицар днес

във кралството не притежава.

И както слънцето огрява [2404]

с лъчите всички, тъй и той,

с прославата си на герои —

над всички рицари блестял

и служел им за идеал. [2408]

Сега ще разберете вие,

че зад луната пък се крие

девица мила и почтена,

с неземна хубост надарена [2412]

и със коса като смола.

На всички в замъка била

известна с името Люнет[69].

Със добродетели безчет [2416]

блестяла и сеньор Говен

от хубостта й бил пленен[70].

„Приятелко — й казвал — мила“,

от смърт защото е спасила [2420]

Ивен. На смелата девица

обрекъл се тоз храбър рицар

и обещал да й помага.

Разказала му тя веднага [2424]

как първо в каменната зала

Ивен от смърт е отървала,

и как тя след известно време,

след увещания големи, [2428]

склонила госпожа Ландюк

Ивен да вземе за съпруг.

При чутото се просълзил

от смях Говен и заявил: [2432]

„Дарете ме със тази чест

да бъда рицар ваш от днес,

в добро и зло, във всеки час

ще бъда винаги до вас. [2436]

Дано един ден не решите

с друг рицар да ме замените.

Бъдете вечно моя дама!“

Тя със признателност голяма [2440]

отвърнала му и обет

си дали те, че занапред

във дружба дните им ще минат.

А в тоз момент над шейсетина [2444]

красавици от знатен род

с най-благороден произход,

развличали се в кръшен смях.

А и мъжете редом с тях [2448]

се веселели: със милувки,

с прегръдки нежни и с целувки

забавно празникът минавал.

Но най доволен бил тогава [2452]

Ивен, защото бил успял

с достоен прием своя крал

да срещне. А жена му мила

такива грижи проявила, [2456]

че някой би ги взел за зов

към авантюри и любов.

Уви, вред шества глупостта —

не е любов учтивостта! [2460]

Ако на някого се струва

любезността любов, рискува

да бъде обявен за смешен

заради извода си грешен [2464]

и тъй отблъсква добротата.

А седмицата във палата

преминала в игри, веселие

и възхитително безделие — [2468]

в горите ходили на лов,

в потоците на риболов

или на излет по земите

и замъците, придобити [2472]

чрез брака на Ивен наскоро.

Развличали се всички хора

с най-ведри чувства във душата.

Настъпил край за тържествата [2476]

и крал Артур решил тогава

на дълъг път да се отправи.

Ала преди да си заминат,

придворните му домакина [2480]

обсипали с молби безброй

да тръгне с тях на път и той.

Заубеждавал го Говен:

„Нима, приятелю Ивен, [2484]

от тези сте, които бракът

заставя да избягват всяко

предизвикателство? За срам

е който се отказва сам [2488]

от съществуване достойно,

за да живее по-спокойно.

Когато доблестният рицар

си има дама хубавица, [2492]

туй повече го задължава

да търси почести и слава.

Загубва нейната любов

мъжът, ако не е готов [2496]

заради нея да се бори

и подвизи безчет да стори.

Строшете брачните окови,

ще идем на турнири нови [2500]

с триумф там да се отличите,

а не ревнив тук да стоите.

Елате! Рицарят воюва

дори главата да му струва[71]. [2504]

В двубои смело се впуснете

и нова слава спечелете.

Не чакайте. С мечтите само

не се постига чест голяма[72]. [2508]

Държането ви ме тревожи,

а мъжката ни дружба може

и да пострада, но не смятам,

че точно в мен ще е вината! [2512]

Когато дълго продължава,

насладата ни отегчава

и често много ни дотяга.

Ала когато се налага [2516]

да я постигнем търпеливо,

това ни прави по-щастливи.

Да чакаш радост в любовта,

туй означава във жарта [2520]

дърво зелено да се хвърли.

Изпърво то ще се опърли,

а след това ще запламти.

Когато с нещо свикнеш ти, [2524]

е трудно да се разделиш

със него, даже да държиш

да стане. Ще ви кажа честно —

и аз не бих напуснал лесно [2528]

жена тъй хубава. За Бога,

бих се побъркал от тревога

от болка и от притеснение

да взема трудното решение! [2532]

Човек съвети бързо дава,

но с тях не се съобразява,

когато лично го засягат.

Съветниците най дотягат, [2536]

когато проповеди казват,

а те самите не ги спазват[73].“

Така Говен през онзи ден

съветвал рицаря Ивен. [2540]

Той доводите не оспорил,

но искал първо да говори

с жена си — щом не възразява,

за зло или добро, тогава [2544]

и той в Бретан би се завърнал.

Ивен веднага се обърнал

към своята съпруга млада

със страх, че ще я изненада, [2548]

и рекъл: „Драга ми съпруго,

кълна се, че освен вас друга

за мен по-скъпа в тоз свят няма.

Отправям ви молба голяма [2552]

да сторите това, което, което

желае с трепет днес сърцето

Жена му, отзивчива, мила,

на своя мъж не възразила, [2556]

но пожелала да узнае

все пак молбата му каква е,

а след това да обещава.

Ивен признал, че се надява [2560]

в турнири нови да се бие

и с почести да се покрие,

та за страхлив[74] да го не смятат.

«Вървете — рекла госпожата, — [2564]

но се върнете след година.

Свети Йоан като отмине,

ви давам осем дни и нощи.

Ако след този срок все още [2568]

ви няма, любовта ми, скъпи,

на злоба място ще отстъпи.

Да, любовта ни е залог

за продължителния срок. [2572]

Аз дадената дума спазвам

и никога не я погазвам.

Ако в уречения ден

не сте си в замъка до мен, [2576]

кълна се, ще ме хване яд

и ще ви чакат шах и мат[75].»

Щом чул това, се просълзил

Ивен и тихо промълвил: [2580]

«Голям е този срок, госпожо!

Заклевам се, че ако можех

да се превърна в гълъб, аз

летял бих всеки ден до вас. [2584]

Надявам се, че Господ-Бог

ще ни отсъди по-къс срок.

Уви, човекът предполага,

но само Господ разполага [2588]

и никой никога не знае

какво съдбата му вещае.

Но ако бъда аз пленен

или от болест повален, [2592]

нали над мен ще се смилите

и срока ще ми продължите?»

«Ако тъй стане (не дай, Боже!),

естествено, че ще отложа [2596]

аз уговорения срок,

и злото, рекъл ли е Бог,

ще ви отмине, щом съм аз

в мечтите ви. За добър час [2600]

тоз пръстен, мили, си сложете

и тайната му запомнете:

във камъка се крие тя.

Ако сте верен в любовта, [2604]

той по-добре и от стомана

ще пази вас от всяка рана

и непрекъснато ще бди

да не ви сполетят беди. [2608]

Додето любовта е жива,

от злото той ще ви прикрива[76].

Единствено на вас до днес

оказвала съм тази чест [2612]

като залог за любовта ми.»

След думите добри и прями

през сълзи те си взели сбогом.

Артур решил, че чакал много [2616]

и че е вече крайно време

на път далечен да поемат.

Разпоредил веднага кралят

конете да се оседлаят. [2620]

След малко рицарите смели

на път отново пак поели.

Как да опиша в онзи ден

потеглянето на Ивен? [2624]

С прегръдки, сълзи и милувки

и с парещи от страст целувки

той със жена си се простил

и тръгнал тъжен и унил. [2628]

Край дамата се насъбрали

в кортеж девици и васали

със крал Артур да се сбогуват,

преди оттам да отпътува. [2632]

Но нямам време да опиша

аз този миг така възвишен.

Артур видял скръбта голяма

на ронещата сълзи дама [2636]

и с добротата си присъща

той я помолил да се връща

и, нажалена и унила,

с мъжа си тя се разделила. [2640]

Ивен със горестно лице

оставил своето сърце,

душата си неутешима,

при своята жена любима. [2644]

И само неговото тяло

след крал Артур едва вървяло.

Но тяло без сърце, уви,

нима могло би да върви? [2648]

Кой виждал е такова чудо?

Но ето че, макар и трудно,

напред Ивеновото тяло

и без сърце все пак вървяло — [2652]

да си остане то решило

и с тялото не продължило.

Добре живеело сърцето,

а тялото било обзето [2656]

от вездесъщата Надежда,

че ще се съберат. Изглежда,

че то в Надеждата все пак,

незнайно ни кога, ни как [2660]

като сърце се е вселило[77].

Но тя, уви, не се свенила

на клетвите да не държи.

Сърцето с подлост и лъжи [2664]

подвела срока да не може

да спази и да го изложи.

Оставил си Ивен жената

в дома и със Говен страната [2668]

кръстосвали на длъж и шир

и нийде нямало турнир,

във който да не се представил

и с храброст да не се прославил, [2672]

защото винаги в двубой

излизал победител той

за радост на Говен. В безчет

турнири победил навред [2676]

Ивен и срокът бързо минал.

Че почва втората година

Ивен така и не разбрал.

През август крал Артур събрал [2680]

в град Честър[78] своя двор… Но ден

преди това в турнир Ивен

се бил — там слава на герой,

според мита[79], спечелил той. [2684]

С Говен в нощта, щом паднал мрак,

те си устроили бивак

извън града, че не желали

да бъдат в свитата на крал и [2688]

потърсили усамотение.

Но да изкаже поздравления

за подвизите многобройни,

със група от най-славни воини, [2692]

сам крал Артур дошъл при тях[80].

Сред приказки, шеги и смях

Ивен внезапно пребледнял,

досещайки се, че бил дал [2696]

на своята жена обет.

От угризения обзет,

че е излъгал свойта дама

изпаднал той в тъга голяма, [2700]

не се сдържал и от очите

от срам потекли му сълзите.

Тогава страдащият рицар

видял, че някаква девица [2704]

лети към шумния им стан,

възседнала един кон вран.

Пред тях се спряла и веднага,

без някой друг да й помага, [2708]

тя скочила от стремената.

Щом разпознала сред тълпата

Артур, наметката свалила,

почтително се поклонила [2712]

и в шатрата пред него спряла.

За миг не се поколебала

и казала, че има чест

от господарката си днес [2716]

да поздрави Артур, Говен

и всички други без Ивен,

защото бил голям хитрец,

лъжец, мошеник и подлец [2720]

защото, паднал под властта

неудържима на страстта,

обета си е той забравил

и дамата е изоставил. [2724]

«Той чувствата на мойта дама

погази с подлост и измама.

За него всичко бе игра,

с жена си той се подигра, [2728]

като с грабителски ръце

открадна нейното сърце,

хитрувайки, че от любов

да стори всичко е готов. [2732]

Но истинският влюбен знае,

че взетото сърце мечтае

със другото да се сберат

и заедно да затуптят. [2736]

Крадците само се преструват,

че силни чувства ги вълнуват

и лъжат другите, додето

отнемат им със взлом сърцето. [2740]

Ивен жена си оскърби

и нейното сърце разби,

защото в срок не се завърна

и клетото сърце не върна, [2744]

напук на рицарските нрави.

Ивен, ти лесно май забрави,

че срокът бе една година.

Свети Йоан отдавна мина. [2748]

Тоз празник бе определен

за краен срок — на този ден

да си пак в своя дом, нали!

Ивен, ти всичко провали [2752]

и от това най-много страда

сега съпругата ти млада.

На срока дните в свойта стая

тя отбелязваше — да знае [2756]

до края колко й остават.

Щом някой влюбен е, тогава

за другия все мисли той

и няма ден и нощ покой. [2760]

Животът става немислим

далече от човек любим.

Но ти със своите игри

предаде всички ни, дори [2764]

довереницата — онази,

която те от смърт опази.

Ти дамата ни оскверни

и на обета измени. [2768]

След сторените й обиди

тя не желае да те види,

а пръстена й — ценна вещ,

държи чрез мен да й дадеш [2772]

обратно!» Гневната девица

ругала смаяния рицар,

а после от Ивен насила

тя бързо пръстена свалила. [2776]

Със всичките си взела сбогом,

но без Ивен, защото много

го мразела и тя самата

за подлостта към госпожата. [2780]

Объркан, страдащ, унизен,

отчаян и обезверен,

обхванат от небивал срам,

той искал да остане сам, [2784]

във вдън земята да се скрие,

та никой да не го открие,

направо да потъне в ада

и там в безмълвие да страда. [2788]

Ивен жестоко се винил,

че на жена си причинил

злини, че щастието вече

сам той прогонил е далече. [2792]

След тежката самоприсъда

за сир Ивен животът бъден

бил от смъртта дори по-страшен.

Съвсем покрусен и уплашен, [2796]

че вече трудно се владее

и има риск да полудее,

излязъл. Кой да предположи

какво душата му тревожи, [2800]

че да го спре? Ивен навън

в нощта като в кошмарен сън

поел — със болка във душата

и със световъртеж в главата, [2804]

като същински луд. И ето,

че той, вървейки през полето

и не намирайки утеха,

разкъсал новата си дреха [2808]

и хукнал гол. След час, след два ли

смутени рицари, васали

потърсили го по мерите,

в градините и из горите, [2812]

но никъде не го открили.

Той, както тичал с всички сили,

не щеш ли, срещнал сред нивята

младеж с лък и стрели в ръката. [2816]

И всичките му пет стрели

по-остри от бръснач били.

Ивен за миг се посъвзел,

оръжието му отнел [2820]

насила, въпреки че бил

отпаднал духом и унил

и че напълно бил забравил

какъв е и какво е правил. [2824]

Така, с лъка и със стрелите,

той се преселил във горите,

като дивак живял от лов

и дивеча ядял суров[81]. [2828]

Един ден, както гол вървял,

край горска къща той съзрял

отшелник, който разоравал

тревясала земя корава. [2832]

Отшелникът го забелязал,

че приближава, и си казал,

че голият най-вероятно

е луд, и се прибрал обратно [2836]

в колибата си. Но той бил

тъй милосърден, че решил

на своето прозорче тясно

да сложи малко хляб и прясна [2840]

вода. Едва ги той оставил,

и скитникът, без да се бави,

веднага в хляба зъби впил.

Коматът твърд и черен бил [2844]

и никога до този ден

подобен не бил ял Ивен:

бил целият покрит със плесен

и несъмнено бил замесен [2848]

от много евтино брашно,

примесено със плява. Но

пристигналият в своя глад

комата кисел, сух, баят [2852]

с наслада почнал да преглъща.

И хлябът черен се превръща

в най-вкусно нещо, щом си гладен.

Ала дошлият бил и жаден, [2856]

изпил веднага той водата

и пак потънал във гората,

за прежния живот суров

на изпитания и лов. [2860]

Отшелникът във страх дълбок

горещо молил Господ-Бог

безумецът да се не връща

пред неговата скромна къща. [2864]

Но който своята прехрана

открива нейде, без покана,

обича да се връща пак.

Отшелникът пред своя праг [2868]

откривал всеки божи ден

оставен дивеч от Ивен

от благодарност за храната,

която често пред вратата [2872]

на къщата му той намирал.

Инокът дивеча одирал,

а след това печел месото.

Веднъж готово печивото, [2876]

макар без сол и без подправки,

било най-вкусната гощавка

със ечемичен хляб с вода

за нашия герой в беда. [2880]

Инокът кожите продавал

и с хляб за двама се снабдявал —

ту чер и клисав, ту пък — бял[82].

Животът им така вървял, [2884]

ала един ден две девици

видели страдащия рицар

да спи гол във гората гъста.

И господарката им също [2888]

със тях била. Щом го съзряла,

една от двете дотърчала

до него, за да види кой

потърсил е в леса покой. [2892]

И щяла лесно да познае

по облеклото кой това е,

защото преди доста често

се случвало тя да го среща. [2896]

Но той гол на земята спял

и трудно някой би разбрал

кой е горкият бедстващ мъж.

Тя взряла се и изведнъж [2900]

върху лицето му видяла

стар белег и го разпознала.

След като бил в двубой ранен,

със този белег бил Ивен [2904]

останал… Нямала съмнение

девойката, че туй Ивен е.

Обхваната от смут безкраен,

почудила се тя каква е [2908]

на този знатен мъж вината,

за да лежи гол сред гората,

какво ли с него се е случило,

защо така се получило. [2912]

И без съня му да смущава,

се върнала, за да разправи

на другите как е видяла

Ивен и как го е познала. [2916]

Аз трудно бих описал днес

със колко болка в онзи лес

през сълзи и в печал голяма

тя казала на свойта дама: [2920]

«Госпожо, спящият там мъж

Ивен е — рицарят могъщ,

незнаещ слабост или страх.

За Бога, но какъв ли грях [2924]

изплаща този благородник,

та гол и бос е като бродник?

От теглила и от печал

изглежда като полудял. [2928]

Той е в такова положение,

с тъй жалък вид, че според мене

в живота си е нещо сбъркал

и затова се е побъркал, [2932]

та гол и бос в гората спи.

Но ако Бог го подкрепи

и своя ум възвърне той,

Ивен, великият герой, [2936]

ще ви помогне във войната

срещу граф Алие, която

започна графът вероломно.

С Ивен надмощие огромно [2940]

ще имате при битки тежки.

Ако за сторените грешки

чрез мъките си е платил,

тогава Бог би се смилил [2944]

и разума му би възвърнал.»

А господарката отвърнала:

«Ако след своя сън дълбок

не хукне, с помощта на Бог [2948]

ще търсим средства да помогнем

той лудостта си да надмогне.

Аз знам най-сигурно лечение,

за да получи облекчение. [2952]

Балсам получих от Моргана[83],

а той лекува всяка рана

и всяко тежко състояние,

дори и умствено страдание. [2956]

Тоз цяр стократно е изпитан.»

До своя замък после трите

отишли — бил на миля само

(обаче двойно по-голяма [2960]

е тяхната по дължина

от тази в нашата страна).

Щом влезли вътре, госпожата

с грижовността си всепризната [2964]

до неголям сандък се спряла

балсама взела и го дала

на девата, но със заръка

със част от него да натърка [2968]

на рицаря Ивен челото

и слепите очи, защото

мехлемът явно бил вълшебен,

с неоспорим ефект целебен [2972]

и щял ума му да възвърне

(а пък остатъка да върне).

За рицаря, в леса лежащ,

тя дала и прекрасен плащ, [2976]

и дреха от червена свила,

а след това й наредила

със два жребеца бързешката

да се отправи към гората. [2980]

Но девата и друго взела:

наметка, риза със дантела,

обуща с бляскави обкови

и гащи и калцуни нови. [2984]

Ивен все още спял, когато

с конете влязла тя в гората.

А после смелата девица

над болния и страдащ рицар [2988]

съвсем спокойно се навела

и се с лечение заела.

Намазала мъжа изцяло —

глава, лице, ръце и тяло, [2992]

защото искала веднага

да почне то да му помага,

макар че на добрата дама

тя трябвало част от балсама [2996]

да върне в малката кутия.

В грижовната си залисия

до край използвала го тя,

за да прогони лудостта. [3000]

В леса под слънцето горещо

размазвала балсама вещо

додето свършил без остатък.

С две думи, за да бъда кратък, [3004]

тя с мазането прекалила.

Дори да бе употребила

и стотна част, но за главата,

пак би бил хубав резултатът. [3008]

Тя празната кутия бързо

прибрала, до конете вързани

отишла и зад тях се скрила.

Ала одеждите решила [3012]

да му остави, за да може,

щом се събуди, да ги сложи,

ако разсъдъка му Бог

възвърне след съня дълбок. [3016]

Изчакала край дъб голям

мъжът да се събуди сам.

Ивен с ума си се събудил,

ала видът му го учудил [3020]

и го обхванал срам, защото

гол спал дълбоко под дървото.

И по-добре, че не научил

какво преди му се е случило. [3024]

Той дрехите със изненада

съгледал на тревата млада.

Не знаел кой там ги е сложил,

но стреснат, да не се изложи, [3028]

ако гол в горската дъбрава

познат го срещне, той тогава

дори миг повече не чакал

и бързо дрехите облякъл. [3032]

Огледал се след туй да види

дали случайно някой иде

да върши нещо из гората.

Изправил се, ала краката [3036]

отказвали да го държат

и имал нужда, за пръв път,

от помощ. Той след болестта

все още чувствал тежестта [3040]

на преживените несгоди

и трудно можел сам да ходи.

Привидно девата нехайно

повела коня, уж случайно [3044]

минавала в гората там.

Придвижвайки се мъчно сам,

Ивен изпитвал притеснение,

че има нужда от лечение, [3048]

а няма кой да му помага,

затуй отправил зов веднага

към тази дева ведролика.

Тя, уж не виждайки кой вика, [3052]

край него заобиколила.

Ивен, уплашен, с всичка сила

отново викнал притеснен:

«Девойко, хей, към мен, към мен!» [3056]

Девицата едва тогава

започнала да приближава

към него — с тази хитрина

целяла умната жена [3060]

да го подлъже, че не знае

отде е, кой е и каква е

била съдбата му до днес,

та е заспал гол в този лес. [3064]

Пред него рекла: «Сир, кажете,

защо тъй силно ме зовете?»

«Девойко, пожела съдбата

да се събудя сред гората, [3068]

но как попаднах тук, не знам.

За Бога, всичко ще ви дам

ако жребец ми подарите

и от бедата ме спасите!» [3072]

«Добре, сир, аз разбрах веднага,

че трябва да ви се помага,

та затова след мен вървете.»

«Къде?» «След крайните дървета, [3076]

полето дето се простира

там замъкът ни се намира.»

«Дали ще мога нещо аз

да сторя някой ден за вас[84]?» [3080]

«Да, може, но при положение,

че след двуседмично лечение

напълно се възстановите.

Вземете, сир, сега юздите [3084]

на коня и елате с мен.»

На коня се качил Ивен

и двамата на път поели.

Но ето, че за малко спрели [3088]

на мост хем дълъг, хем широк

над вир разпенен и дълбок.

И там, във водната стихия

момата празната кутия [3092]

захвърлила със всичка сила,

защото тя била решила

на дамата да обясни

как от шумящите вълни [3096]

жребецът трепнал, как самата

тя се спасила от водата,

но, искайки да се предпази

от разярените талази, [3100]

кутията си изтървала.

С такава хитрина избрала

да обясни на свойта дама

защо се връща без балсама. [3104]

Отишли в замъка и там

стопанката с възторг голям

Ивен посрещнала, а после,

оставяйки за малко госта, [3108]

попитала момата где е

сега балсамът чудодеен.

Тя истината ловко скрила

и липсата му обяснила [3112]

със злополуката в реката.

Ядосала се госпожата

и рекла: «Загуба голяма

е туй за мен, защото няма [3116]

кутията да видим вече.

Отнесена е надалече

и по-добре да я прежалим.

Щом вършиш добрина, едва ли [3120]

е нужно да очакваш ти

с добро да ти се заплати[85].

На този мъж добро желаех,

но своя ценен цяр накрая [3124]

загубих безвъзвратно аз.

Все пак, щом той е тук у нас,

към него дръжте се грижливо.»

«Словата ви са справедливи — [3128]

пред две злини е по-добре

една човек да избере.»

За загубата вече спрели

да мислят те и се заели [3132]

да го лекуват ден след ден.

Изкъпали с вода Ивен,

понамалили му косата

и му обръснали брадата. [3136]

Така, подстриган и измит,

той пак добил човешки вид[86]

и всяко негово желание

те изпълнявали с внимание: [3140]

и кон му дали, и доспехи,

оръжие и нови дрехи.

Един ден, май че вторник бил,

граф Алие се появил [3144]

и почнал да опустошава

навред. От замъка тогава

мъжете — някой със тояга,

друг с меч — излезли и веднага [3148]

срещу врага се устремили.

Вразите им се укрепили

в засада покрай тесен път,

та там отпор да им дадат. [3152]

Ала Ивен напред излязъл,

и вече оздравял, се врязал

сред мародерите без страх.

Ударил първия от тях [3156]

с такава сила, че боецът

в прахта се строполил с жребеца

с пречупени гръбнак, ръце

и с пръснато от страх сърце. [3160]

След този удар страховит

Ивен, прикрит зад своя щит,

пришпорил коня си чевръст

и всички той околовръст [3164]

разгонил бързо. И преди

човек да преброи до три,

той четири войника вражи

успял със коня си да смаже. [3168]

Така те заплатили бързо

за безразсъдната си дързост.

Той тъй мъжествено се бил,

че с подвига си възхитил [3172]

останалите. Всеки воин

с кураж нечуван влизал в бой,

от този рицар вдъхновен.

Дори човек обезверен [3176]

надмогва боязливостта

и се изправя пред смъртта,

щом рицар смел го вдъхновява

за нови подвизи и слава. [3180]

Така те, придобили сили,

противниците си сразили

и завладели теснината.

Високо горе над стената [3184]

от кула дамата следила

как нейната войска се била.

След тази битка страховита

околността била покрита [3188]

със мъртви и ранени воини.

Но вражите по-многобройни

били: във този бой ужасен

Ивен, всесилен и безстрашен, [3192]

връхлитал върху враговете,

от паника и страх обзети,

като орел на гургулици.

И всички, гледайки тоз рицар [3196]

как води със врага сражение,

си шепнели със възхищение:

«Ах, колко смел войник е той!

Ах, колко храбро влиза в бой! [3200]

И враговете с колко стръв

напада — сякаш гладен лъв[87]

елени и сърни връхлита.

Чрез него нашата защита [3204]

е придобила нова сила.

Той е за всички нас закрила

и всеки с копие и меч

се впуска храбро в люта сеч, [3208]

от подвига му вдъхновен.

От всички ни благословен

да бъде и вовек почитан!

Я вижте как громи вразите! [3212]

Я вижте как върви напред

и с меча си сече наред!

При всеки удар бликва кръв!

При всеки щурм той все е пръв, [3216]

не мисли да се защитава,

а удари да им раздава.

Той от смъртта не се страхува,

вразите смело атакува [3220]

и със жребеца си ги гази,

без от врага си да се пази,

защото неговият щит

на сто парчета е разбит! [3224]

Към никой враг той милост няма,

а с ярост двойно по-голяма,

със сила двойно по-могъща

на всеки удар той отвръща. [3228]

И целият Аргонски лес

на копия да беше днес

направен, нашият герой

би строшил всички в този бой. [3232]

Дори Роланд със Дюрандал

не се е бил за своя крал

със тъй голямо мъжество

в Испания и в Ронсево[88], [3236]

ни с турците[89] се е сражавал.

Дори да имаше в състава

на графа рицари по-смели,

калени в битки и дуели, [3240]

и те във днешното сражение

понесли биха поражение!»

Със право някои твърдели,

че таз, която ще спечели [3244]

и ще опази любовта му,

ще е щастливка най-голяма,

че с качествата си безброй

сред хората изпъквал той [3248]

като луната сред звездите.

Тъй очаровани били те,

че всеки в замъка се питал

не може ли той повелител [3252]

на областта им да остане

и мъж на дамата да стане.

Сърцата им през онзи ден

спечелил с храброст сир Ивен, [3256]

а разнебитеният враг

спасение потърсил с бяг.

Ивен след него без умора

се втурнал с верните си хора, [3260]

които в тежката война

до него, като зад стена

от камък, чувствали защита.

Над враговете си връхлитали, [3264]

додето те се изтощили,

коне и хора повалили

и ги насекли на парчета.

Сред падналите по полето [3268]

част от останалите живи

търчели и крещели диво

и гинели в жестока сеч.

Щом графът хукнал надалеч [3272]

да бяга, рицарят ни смел

в галоп след Алие поел.

В последното му укрепление

в едно гористо възвишение [3276]

уплашен, стреснат, уморен,

бил графът от Ивен пленен,

без някой да го защитава.

С тон повелителен тогава [3280]

Ивен на графа заявил,

че вече го е победил.

Щом няма накъде да бяга,

той длъжен е обет веднага [3284]

да му даде (надлежна мярка

пред доблестната господарка),

че в замъка Нороазон[90]

той, според воинския закон, [3288]

покорно ще остане в плен.

Той дал обет, след туй Ивен

му казал бронята пробита,

и счупения шлем, и щита [3292]

и меча да си предаде.

Ивен щял да го заведе

сам в замъка, защото той,

го е пленил след страшен бой [3296]

и е спечелил тази чест.

Но преди тях добрата вест

разчула се и всички жители

да ги посрещнат се затичали, [3300]

предвождани от свойта дама.

Ивен с тържественост голяма

пленения граф им предал.

Покорно графът обещал [3304]

пред победилата го свита,

че ще възстанови щетите

от набезите си в страната.

Обет той дал на госпожата, [3308]

че лично ще я възмезди

за всички сторени беди,

че къщите опожарени

ще бъдат пак възстановени [3312]

и вече ще живеят в мир.

Щом графът свършил най-подир

и пактът бил узаконен,

помолил дамата Ивен [3316]

да разреши да си отива.

Тя щяла да е най-щастлива,

ако склони той да й стане

съпруг и в замъка остане, [3320]

ала Ивен не дал и дума

за брак такъв да се издума

и на мига на път поел[91].

Понеже воинът не приел [3324]

молбите й, добрата дама

потънала във скръб голяма.

Та той от гнет я бил спасил,

граф Алие като разбил, [3328]

и на мечти се тя отдала

по него. Той избрал раздяла,

а дамата, като отплата,

била готова със палата, [3332]

с владенията си, с пари

за подвига да го дари,

ако останел той при нея.

Ала за нейно съжаление [3336]

той недвусмислено решил

по пътя си да продължи

и за да не се бави много,

веднага с всички взел си сбогом. [3340]

Ивен поел напред умислен

и както яздел си залисан,

навлязъл в лес, където той

дочул ужасен рев и вой. [3344]

Ивен, без никак да се бави,

във таз посока се отправил

и странна гледка там видял:

лъв, който ужасен ревял [3348]

безспир, с опашка във устата

на люспеста змия, която

по него бълвала жив огън[92].

Това озадачило много [3352]

Ивен, но той за кратко време

решил какво да предприеме —

кому да се даде подкрепа.

Той сметнал, че ще е нелепо [3356]

на твар жестока да се дава

подкрепа, а нали такава

била змията — хем със стръв

тя хапела горкия лъв, [3360]

хем лапите му изгорила.

Ивен така тя отвратила,

че той решил да я убие.

Повдигнал щита да се скрие [3364]

от огнедишащата паст

на този звяр, изпаднал в бяс

и бълващ пламъци и дим,

а после с жест неумолим [3368]

извадил меча. Щом змията

убиел, би приел борбата

и със лъва, ако и той

нападнел нашия герой. [3372]

И щом като Ивен решил,

че по-необходим би бил

на страдащия горски цар,

със меча люспестата твар [3376]

започнал ядно да сече.

Така парче подир парче

противното отровно тяло

наоколо се разхвърчало. [3380]

Ивен, при тази сеч юнашка,

и част от лъвската опашка

отсякъл, тъй като змията

така си стискала устата, [3384]

че в кръвожадната й паст

останала известна част

и от опашката: туй зло

предотвратимо не било[93]. [3388]

Ивен след удара си точен

очаквал, че лъвът ще скочи

веднага, за да го напада.

Но за голяма изненада [3392]

лъвът със свойто поведение

разкрил, че има намерение

безстрашния освободител

за господар и повелител [3396]

дорде е жив, да припознава.

На задните крака тогава

изправил се и в сълзи цял

към него предните прострял, [3400]

за да покаже с този жест,

че е за него висша чест

да смята храбрия Ивен

за свой всевластен суверен. [3404]

Ивен след схватката сурова

избърсал змийската отрова

от меча, после го поставил

в канията и се отправил, [3408]

на кон по дългия си път.

Но в този миг със скок лъвът

до коня му се появил

и в пътя му го придружил: [3412]

за цял живот останал той

до него като часовой,

за да му служи за защита,

когато някой се опита [3416]

с Ивен да се разправя[94]. Пръв

се движел доблестният лъв,

та по долитащия вятър

и по следите по земята [3420]

да търси дивеч за храна,

било елен, било сърна.

За хищническата порода

гладът и дивата природа [3424]

съдба такава са избрали.

Лъвът все тъй отпред вървял и

внезапно мирис доловил

на дивеч. Мигом се извил [3428]

той към Ивен да разбере

как ще е редно най-добре

във този случай да постъпи,

та волята да не престъпи [3432]

на смелия си господар[95].

Ивен поопознал тоз звяр

и виждал, че щом ход забавел,

и звярът като него правел. [3436]

Обаче щом лъвът усетел,

че също и Ивен обзет е

от мисли за успешен лов,

на всичко вече бил готов. [3440]

Ивен като на куче бързо

подвикнал. Въздуха усърдно

лъвът задушил и сърна

открил в съседна долина. [3444]

Той на мига я уловил

и с ловък скок я повалил,

а после опитният лъв

изпил горещата й кръв. [3448]

Накрая звярът острозъб

преметнал тялото на гръб

и го отнесъл при Ивен,

а той останал възхитен [3452]

от тази лъвска доброта.

Но вече падала нощта

и си устроили бивак.

А за вечеря, няма как, [3456]

и огън трябва да се пали.

Сърната първо той одрал и

със кремък произвел искри,

та огън да се разгори [3460]

с дърва, събрани във дерето.

Къс пресен взел той от филето

и сложел сочното парче

на шиш, за да го опече. [3464]

Опекъл го той уж изкусно,

ала не му било то вкусно,

защото трябвало да мине

без хляб, без сол, без нож, без вино[96]. [3468]

Додето той вечерял в мрака

лъвът лежал и кротко чакал

Ивен да се нахрани пръв.

Щом свършил, царственият лъв [3472]

получил също своя дял

и до насита се наял

той със месото на сърната.

Подир вечерята богата [3476]

Ивен главата си подпрял

на своя щит и сладко спал.

Лъвът, опрян на паднал пън,

бдял над спокойния му сън[97], [3480]

додето конят, свел глава,

пасял оскъдната трева.

На сутринта те пак поели

на път и цели две недели [3484]

кръстосвали надлъж и шир

леса, додето най-подир

те, по прищявка на съдбата,

открили извора в гората. [3488]

Ивен, като разбрал къде е,

без малко щял да полудее,

щом зърнал камъка голям,

параклиса и бора там. [3492]

От скръб и болка той тозчас

под бора паднал във несвяст,

а острият му меч излязъл

от ножницата и прорязал [3496]

стоманените брънки здрави

на ризницата и направил

на шията дълбока рана.

Веднага тя била обляна [3500]

от бликналата буйна кръв.

Изплашен, преданият лъв

помислил, че е спрял да диша.

Не бих могъл да ви опиша [3504]

скръбта, с която този звяр

оплаквал своя господар —

животното от жал ревяло,

деряло с нокти свойто тяло [3508]

и вместо раните да ближе,

със меча му да се прониже

решило. Мигом острието

във процеп между две дървета [3512]

лъвът приклещил да не мърда

и полетял с решимост твърда

с гърди срещу върха студен.

Обаче в този миг Ивен [3516]

свестил се и лъва видял.

Макар че звярът полетял

напред като свиреп глиган,

пред меча спрял като вкопан [3520]

и се разминал със смъртта[98].

Щом си възвърнал паметта,

Ивен започнал с думи тежки

да се кори за свойте грешки, [3524]

че за пропуснатия срок

получил е жесток урок

от своята жена: «Ах, Боже,

нещастникът едничък може [3528]

такава глупост да направи

напук на рицарските нрави.

Защо ли още да живея?

Тук споменът горчив за нея [3532]

напомня — в извора, в гората.

Защо ли, Госоподи, душата

във тялото ми обитава?

Да бе си тръгнала, тогава [3536]

тя нямаше така да страда.

За греховете ми се пада

до смърт да се презирам сам,

а за изпитания срам [3540]

май само гробът е спасение.

Защо да търся избавление

за непростимия си грях?

Нали с очите си видях, [3544]

че бе готов лъвът в сърцето

да се прониже с острието

от скръб по своя господар?

За всичко щом смъртта е цяр, [3548]

защо от нея се страхувам?

Със щастието се сбогувах.

Какво бе то? Като глупак

нелеп въпрос задавам пак! [3552]

Очаквах бъдеще прекрасно,

но с поведение ужасно

от него бързо се лиших.

А щом аз сам се провалих [3556]

съдбата няма тук вина

за моята злочестина.»

Додето страдал този рицар

в параклиса една девица, [3560]

затворена от дълго време,

го чула как от свойто бреме

се жалва, затова горката

през тесен процеп на стената[99] [3564]

извикала: «Кой плаче там,

раздиран от тъга и срам?»

Отвърнал той: «А кой ме пита?»

Възкликнала тя жаловито: [3568]

«Затворничка, в килия тясна,

от всички хора най-нещастна!»

«Измамнице, знам, нийде няма

от мойта болка по-голяма, [3572]

а твоите проблеми малки

пред мойта скръб са дребни, жалки.

Щом някой в радост е живял

и я погуби сам, печал [3576]

и срам живота му изпълват.

А който в слабост се огъва,

ще носи бремето, което

на силния човек сърцето [3580]

не би търпяло нито ден.»

Тя рекла му: «И според мен

така било е и ще бъде,

сеньор, но аз по всичко съдя, [3584]

че по-нещастна съм от вас.

Затворничка съм тука аз,

а вие, даже да скърбите,

където щете, там вървите. [3588]

Над мен сега тежи присъда

и утре свършено ще бъде

със мене: ще ме изведат

и жива ще ме изгорят!» [3592]

«Какво е твойто престъпление?»

«Да не получа опрощение

от Бог, ако ви заблуждавам.

Невинна съм, не заслужавам [3596]

такава участ. Без измама

ще ви разкажа свойта драма —

в предателство съм обвинена

и утре ще съм изгорена, [3600]

ако честта ми рицар смел

не защити в суров дуел.»

«Не сте по-страдаща от мен!

В това съм твърдо убеден, [3604]

защото утре всеки може

защитата си да предложи,

и край на вашите беди,

щом като ви освободи.» [3608]

«Така е, сир, но разберете,

че само двама са мъжете,

които биха се решили

в бой с трима да премерят сили.» [3612]

«Как? С трима сам да се сражава?»

«Да, трима мен ме обвиняват

в предателство най-гнусно, сир.»

«Кажете, все пак, най-подир [3616]

кои са двамата, които

обичат ви съвсем открито

и искрено, и кой от тях

би водил с трима бой без страх?» [3620]

«Единият е сир Говен,

а другият е сир Ивен —

заради него всъщност днес

очаквам своя край злочест.» [3624]

«Кой, кой?» — извикал той с тревога.

«За помощ моля се на Бога,

зарад сина на Уриен.»

«Разбрах ви и съм убеден, [3628]

че утре той ще е до вас,

защото този син съм аз

и аз ви причиних страдание.

Със изключително старание [3632]

спасихте ме от гибел вие.

Мен щяха там да ме убият

без вас, но вие се явихте

и находчиво ме укрихте. [3636]

И както бях аз притеснен,

бих бил попаднал лесно в плен

или убит от враговете.

Приятелко, сега кажете [3640]

кои ви всъщност обвиняват,

кои ви мъки причиняват

и тук затворена държат?»

«Сир, задължава ме дългът [3644]

да ви разкажа всичко честно.

На всички в двора е известно,

че след като ви бях спасила,

на господарката си мила [3648]

аз препоръчах да приеме

за свой съпруг вас да ви вземе.

Тя съгласи се с мен тогава

(за Бога, мислех, че съм права, [3652]

това го вярвам и до днес).

За дамата ми беше чест

да сте й мъж, а и на вас

стремежите изпълних аз. [3656]

Но тъй като не се явихте

навреме, злоупотребихте

на мойта дама с любовта.

В яда си срещу мене тя [3660]

реши, че с този свой съвет

съм й донесла срам и гнет

и с нея съм се подиграла.

Щом този слух до сенешала [3664]

достигна, старият подлец,

небивалият върл лъжец,

от завист, че със госпожата

бях много близка, във палата [3668]

събра васалите от двора

и обяви пред всички хора,

че господарката ни мила

заради вас съм унижила, [3672]

че съм предателка безчестна[100].

На мене само бе известно,

че съм невинна, но пред тях

отрекох всякакъв свой грях [3676]

и като довод, че съм права

предложих да ме защитава

един смел рицар срещу трима.

И сенешалът с обяснима [3680]

омраза и със озлобление

прие това ми предложение.

За думите ми той се хвана

и оттогава ад настана [3684]

за мене. Този мъж жесток

четиридесетдневен срок

ми даде, за да кажа кой

за мен би встъпил с трима в бой. [3688]

Дворове много посетих,

но ни вас, ни Говен открих.

И в двора на Артур бях даже,

но никой не можа да каже [3692]

къде, сеньор, да ви открия.»

«А благородният, добрият

Говен тогаз къде е бил?

С готовност той би ви спасил. [3696]

За не една девойка той

е влизал във неравен бой.»

«Да, той, ако го бях открила,

би ми осигурил закрила, [3700]

в невинността ми убеден.

Но аз узнах, че сир Говен

потеглил да преследва рицар,

отвлякъл вашата кралица, [3704]

която кралят поверил

на Ке и тъй подведен бил.

И сир Говен приел веднага

на Гениевра да помага. [3708]

Той с трудностите ще се справи,

и всичко нужно ще направи,

за да я върне пак при краля[101].

Това е, сир. Каквото зная, [3712]

разказах ви го най-правдиво.

Уви, щом като съмне, жива

ще бъда изгорена аз,

заради злобата към вас!» [3716]

«По милост Божа утре вече

теглата ви ще са далече

и няма подир този ден

да страдате заради мен. [3720]

С риск за живота си ще бъда

до вас — от страшната присъда

да ви спася. Ще е добре

обаче да не разбере [3724]

тук никой кой съм. Ще ви моля —

убит или спечелил боя —

за името ми да мълчите[102]!»

«Излишно е да се боите! [3728]

Дори да ме измъчват, няма

да кажа кой сте — ще съм няма,

щом туй е вашето желание.

Ала ми дайте обещание [3732]

тук да не идвате отново

и изпитание сурово

заради мен да си спестите.

Знам, искате да ме спасите, [3736]

благодаря, но не желая

тук и за вас да бъде краят,

защото, чуйте ме добре,

по-хубаво е да умре, [3740]

сеньор, единият от нас

и нека туй да бъда аз.

Нали ако не победите

и мен от смърт не ще спасите? [3744]

Защо да мрем тогава двама?»

«Тревогата ви е голяма —

отвърнал той, — но разберете,

напразни са ви страховете. [3748]

Нали не търсите смъртта,

отказвайки ми помощта,

която ви предлагам честно.

Днес спорът ни е неуместен! [3752]

Загазихте заради мен

и затова съм задължен

да ви помогна както мога!

Спестете своята тревога, — [3756]

ако е рекъл Бог, аз знам

как трима да надвия сам.

Сега потеглям, че подслон

за мен и бойния ми кон [3760]

в леса да търся се налага.»

«Дано и Господ ви помага,

та замък с каменни стени

през тази нощ ви подслони [3764]

в спокоен и уютен кът.»

Ивен потеглил, а лъвът

го следвал по петите пак,

додето в падащия мрак [3768]

открили в края на гората,

сред местност злачна и богата

величествен и хубав замък.

Стените му били от камък [3772]

и лесно можел да се брани

от катапулти и тарани,

без вътре някой да пострада.

Не зърнали ни дом, ни сграда [3776]

отвън, че около стената

била оголена земята.

Защо? Друг път ще ви разкажа.

Иззад стените седем пажа [3780]

щом зърнали, че приближава

Ивен, се втурнали тогава

пред замъка да спуснат моста

и с почести да срещнат госта. [3784]

Ала от страх те бързо спрели,

щом до Ивен лъва видели.

Помолили го да остави

лъва отвън — да не направи [3788]

беля и някой да убие.

«Не бойте се от него вие!

Или ще спим един до друг,

или и аз не влизам тук. [3792]

Лъвът от брат ми е по-мил,

щом с мене се е подслонил,

то никой нищо не рискува.

Или с лъва ще ви гостувам, [3796]

или оставам вън и аз!»

«Е, хайде, влизайте тогаз!»

Те влезли в замъка, където

със почести били приети [3800]

от група рицари достойни,

от дами и девици стройни.

Помогнали му те от коня

да слезе, тежката му броня [3804]

съвсем внимателно свалили,

с «добре дошъл» го поздравили

и рекли: «Сир, за нас е чест,

че в замъка ни гост сте днес. [3808]

Като в свой дом се настанете,

доволен и честит бъдете!»

Той с радост бил приет в палата

от всеки негов обитател. [3812]

В покоите му го отвели,

но както весело вървели

придворни, дами и васали,

внезапно викове надали [3816]

и всеки почнал без утеха

през плач да къса свойта дреха.

Така ту в плен на радостта

били те, ту в плен на скръбта. [3820]

Те с радост срещнали Ивен,

ала на следващия ден

очаквали, за съжаление,

по обед страшно приключение [3824]

и затова ту плач, ту смях

избухвал често между тях.

Объркан, рицарят тогава

решил да види какво става [3828]

и с притеснение попитал

владетеля на таз обител:

«Любезни сир, защо за Бога

приет съм с радост, но тревога [3832]

изпитват верните ви хора?

Какво се случва всъщност в двора?»

«Сеньор, не питайте сега.

Не искам болка и тъга [3836]

да чувствате и вие с нас.

По своя воля нивга аз

не бих ви казал туй, което

ни причинява жал в сърцето. [3840]

Защо и вас да мъчим също?»

«На рицар, сир, не е присъщо

да види страдащ и веднага

да не се спусне да помага[103]. [3844]

Така че искам да узная

защо ви е обзела тая

тревога». «Трябва тежка дан

да плащам: нагъл великан [3848]

поиска утре по туй време

насила щерка ми да вземе,

а тя е с чудна красота,

каквато няма по света. [3852]

Тоз мъж, Планинеца Арпен[104]

(от Бог да бъде поразен!)

заграбва и опустошава

това, което притежавам. [3856]

И друга тежка мъка имам —

шест сина с хубост несравнима

отгледах — рицари прекрасни.

Но този великан ужасен [3860]

взе и шестимата във плен.

Двамина той уби пред мен

и се закани с думи груби

останалите да погуби, [3864]

ако не се намери кой

да извоюва чрез двубой

на синовете свободата.

В противен случай дъщерята [3868]

той иска утре да му дам.

Не да се забавлява сам

със нея, а да я остави

на своите слуги злонрави — [3872]

да гледал как я обругават.

На Господ само се надявам

за помощ в утрешния ден.

Дори да е от скръб сломен, [3876]

добрият и вежлив стопанин

с усмивка скъп гост ще покани,

а вие сте такъв за нас.

Сир, обясних ви всичко аз [3880]

и лесно ще се убедите

какви огромни са щетите,

нанесени от великана.

Постройка здрава не остана, [3884]

ни даже камък върху камък,

отвън около моя замък.

Ограби всичко и дори

земите ми опожари, [3888]

а пък градът извън стената

направо срина със земята.

Разбирате добре сега

защо е моята тъга. [3892]

От наглостта на великана

разруха гибелна настана.»

Ивен изслушал домакина

как своята съдба проклина [3896]

и му отвърнал съпричастно:

«Това е страшно и ужасно!

Сеньор, дълбоко съжалявам,

че ориста ви е такава, [3900]

но нещо ме учуди много.

Защо, обзети от тревога,

че помощ е необходима,

не бяхте при Артур? Там има [3904]

редица рицари достойни,

които в остри схватки бойни

ще проявят чутовни сили.»

Владетелят се съгласил и [3908]

признал, че много е разчитал

да му осигури защита

Говен, ала не го открил.

«Той мигом би се съгласил [3912]

(та аз съм женен за сестра му[105]),

ала в преследване голямо

се впуснал — своята кралица,

отвлечена от странстващ рицар, [3916]

Говен е тръгнал да спасява.

Зад недостойната проява

пак сянката на Ке прозира —

той на Артур бил гарантирал, [3920]

че над кралицата ще бди,

но го подвел и навредил

на доверчивия владетел[106].

Днес страдам, Бог ми е свидетел, [3924]

защото, сир, съм убеден,

че ако своя дълг Говен

не бе поел да изпълнява,

аз сигурен съм, че тогава [3928]

той би дошъл тук да помага

на моите деца веднага.

Но трябва младата кралица

да отърве от злия рицар [3932]

(дано Бог го накаже строго).

А аз, сред болка и тревога,

в смъртта ще търся упование.»

Ивен, обзет от състрадание, [3936]

изслушал страдащия мъж,

въздъхнал тежко неведнъж

и промълвил: «Сир, и на вас

подкрепа ще окажа аз, [3940]

та от смъртта да отървем

прекрасните ви синове.

Но се надявам великанът

да дойде сутринта по-рано, [3944]

защото утре по обяд

далеч от вашия палат

ми се налага да замина.»

Отвърнал тихо домакинът: [3948]

«Благодаря ви, сир, спасение

ни носи вашето решение.»

И всички други с думи мили

сърдечно му благодарили. [3952]

От стая в замъка девица —

изящна, нежна хубавица —

излязла и при тях дошла.

Тя в скръб потънала била [3956]

и мълком свеждала очи,

тъгата й да не личи.

Но заедно със дъщерята

дошла и майка й. Бащата [3960]

ги бил повикал, че желаел

със госта да ги запознае.

Лицата им били покрити

с воал, да не личат сълзите, [3964]

ала сеньорът настоял

да махнат тежкия воал:

«Воалите пред нас свалете

и Господу благодарете, [3968]

че в замъка ни е довел

тоз рицар доблестен и смел!

Той тук до утре ще остане,

за да се бие с великана — [3972]

затуй в краката му паднете!»

«За Бога, моля ви, станете!

Не искам — възразил Ивен —

роднините на сир Говен [3976]

да падат в моите крака.

Не ще ви позволя така

да се държите, дами, с мен.

Бог да не дава някой ден [3980]

на суета да се поддам.

За мен би бил нечуван срам

и непростително падение.

Изисква се от вас търпение [3984]

и упование във Бога,

та с помощта му аз да мога

да ви спася от великана.

Дано той дойде утре рано, [3988]

защото към обяд далече

оттук аз трябва да съм вече

и няма как да закъснявам.

Обетите си изпълнявам, [3992]

а този в утрешния ден

е първостепенен за мен!»

Тактично обяснил им той,

че само рано на двубой [3996]

склонил би, за да има време

на път отново да поеме,

защото в гъстата дъбрава

Люнет зла участ застрашава. [4000]

Подкрепа щом им обещал,

в душите им надежда влял,

а те пък му благодарили

със вярата, че има сили [4004]

с чутовна храброст пак да блесне,

щом има за другар чудесен

един лъв, който страх внушавал,

обаче като агне ставал, [4008]

когато редом бил с Ивен.

С такава вяра окрилен,

по-сигурен се чувствал всеки

и мъката била по-лека. [4012]

Но ето, че настанал час

за лягане. Ивен тогаз

отвели в стаята, в която

девойката и госпожата [4016]

с усърдие легло веднага

приготвили му, да си ляга.

Да бяха знаели, че той

е славен и велик герой, [4020]

те щели със любов стократна

да сторят тъй, че най-приятно

той да се чувства между тях.

Лъвът и Ивен до сутринта [4024]

спокойно и дълбоко спали:

прислугата се постарала

да им затвори тъй вратата,

че никой, докато зората [4028]

не се покаже, да не може

до отреденото им ложе

случайно да се приближи,

покоя да им наруши. [4032]

На сутринта, след като бил

на меса, рицарят решил

надлежно сбогом да си вземе

с владетеля гостоприемен [4036]

на замъка, защото щял

да тръгва рано. Той държал

на даденото обещание

и рекъл на всеослушание: [4040]

«След малко тръгвам, разберете,

налага се, не ме корете.

Към сир Говен аз почит храня

и с радост още бих останал, [4044]

при племенниците му, с вас,

но дълг зове ме в този час.»

С тъга дълбока във душа,

владетелят и госпожата [4048]

и дъщеричката им мила

почувствали, че губят сила.

Без малко щели да се проснат

с молби в краката му, но просто [4052]

си дали сметка, че едва ли

Ивен тъй биха задържали.

Владетелят решил с пари

и със земи да го дари, [4056]

за да остане още с тях.

«Бих сторил и пред Бога грях,

ако приема!» — му отвърнал

Ивен. С вид изтерзан, посърнал, [4060]

девойката, от скръб примряла,

разплакала се, но не спряла

да моли, с поглед в небесата,

Христос и майката му свята, [4064]

те ангелите да склонят

младежа да разубедят.

Заради вуйчо си отново

с изпълнено със болка слово [4068]

примолила се на Ивен.

Тогава заради Говен

той бил обзет от съжаление

към нея, но със притеснение [4072]

въздъхнал, като си представил,

че на палача би оставил

придворната, ако не тръгне

навреме, за да я изтръгне [4076]

от злото. И да му дадат

цял Тарс[107] дори, той никой път

не би се съгласил, защото

туй би било край на живота [4080]

за него. В същия момент,

като се сетил за Говен,

решил все пак да поостане.

Ала не щеш ли великанът [4084]

с онези четирима сина

дошъл тогава. Исполинът

държал в ръката си тояга

и често с нея ги налагал [4088]

безжалостно и безогледно.

Облечени били те бедно

във ризи мръсни и смрадливи

и яздели коне дръгливи, [4092]

а пък краката и ръцете

им вързани били с въжета.

Джудже дебело редом с тях

кон яхало и със замах [4096]

така ги удряло с камшика,

че кръв започнала да блика

от техните тела[108]. Та ето

как великанът и джуджето [4100]

със рицарите се държели

като злодеи подивели.

Пред замъка като застанал,

извикал силно великанът [4104]

на домакина благороден

вратата бързо да отвори

и щерка си да не забравя

да изведе, та за забава [4108]

на своите слуги въшливи,

безнравствени и похотливи

да я даде, защото тя,

макар и с рядка красота, [4112]

не му харесвала изобщо.

Нима били потребни още

злини, за да сломят бащата?

Ако спести на дъщерята [4116]

такъв позор, туй означава,

че синовете си предава

на явна смърт: ще ги убият

пред погледа му. Как горкият, [4120]

такова зло би изтърпял?

Би предпочел да е умрял.

Въздишал с болка на сърцето,

и с тежки сълзи по лицето… [4124]

Ивен, обзет от състрадание,

му рекъл: «Тежко изпитание,

сеньор, гигантът ви налага.

Аз моля Бог да ви помага [4128]

и пази вашето момиче

от великана демоничен.

Той се държи надменно, гнусно

и аз не мога да допусна [4132]

девойка с качества безспорни

да стане жертва на позорни

прищевки на слуги разгулни,

безнравствени и богохулни[109]. [4136]

Доспехите ми донесете

и моя кон тук доведете,

спуснете моста, за да мога

да мина, пък ще моля Бога [4140]

след схватката ни да отсъди

кой от нас двамата да бъде

опозорен. Ако успея

да победя сега злодея, [4144]

тогава, сигурен бъдете,

че ще ви върне синовете

и ще ви иска извинение

за гнусното си поведение [4148]

към вас, към тях и дъщеря ви.»

Един слуга, без да се бави,

при него коня му довел,

а друг доспехите му взел [4152]

и майсторски му ги надянал.

Щом той готов за боя станал,

веднага мостът бил свален.

В галоп го прекосил Ивен [4156]

с лъва си верен (както може

тук всеки сам да предположи).

От страх треперещ, всеки жител,

застанал горе на стените, [4160]

ги гледал и във изнемога

с молитви призовавал Бога

Ивен от този враг брутален

да пази, че до край фатален [4164]

мнозина е довел до днес,

и Бог да му помогне с чест

той да излезе от двубоя,

като прониже с меча тоя [4168]

злодей, за кръв освирепял.

Последният, като видял,

че е готов Ивен за бой,

се приближил и рекъл: «Кой, [4172]

нещастнико, теб тук изпрати?

Заради него ти ще патиш.

Изглежда да си отмъсти

е искал. Май навярно ти [4176]

злина голяма си му сторил,

и затова е отговорил

на теб с каквото заслужаваш.»

«С дърдоренето прекаляваш, [4180]

езикът ти е непочтен —

без страх отвърнал му Ивен. —

На мен не ми минават тия

и предпочитам да се бия!» [4184]

Ивен пръв с копието сварил

противника си да удари.

Гигантът мислел си, че може

гърдите си със меча кожа[110] [4188]

да защити… Но с удар втори

Ивен тъй кожата разпорил,

че кръв от раната избила.

Врагът ударил с всичка сила [4192]

Ивен с тоягата чепата

и го съборил на земята.

Но рицарят, готов за сеч,

изтеглил бързо своя меч [4196]

и смело почнал да напада

противника си изненадан.

Гигантът явно в този ден

бил в силата си убеден [4200]

и нито с подобаващ щит,

нито с доспехи бил прикрит.

Ивен пак ловко изпреварил

противника и го ударил [4204]

на меча си със острието

с такава сила през лицето,

че част от бузата отрязал.

Ала врагът му се оказал [4208]

все още издръжлив и як

и му отвърнал с удар пак.

Ивен напразно се опитал

да го избегне и политнал, [4212]

като едва се задържал

на своя кон. Лъвът видял,

че рицарят е във опасност,

настръхнал, изръмжал ужасно, [4216]

със ярост скочил и забил

със настървение зъби

в таз меча кожа, със която

гигантът пазел се, когато [4220]

се биел с някого. Лъвът

от кръста му кървяща плът

отхапал и отворил рана.

От болка ревнал великанът [4224]

като див бик, но не сполучил

с тоягата си да улучи

лъва и да го нарани.

Попаднал ударът встрани [4228]

и от лъва, и от Ивен.

Щом великанът бил ранен,

Ивен ръката му отсякъл

със меч в десницата си яка, [4232]

а после с един удар само

до дръжка го забил в гръдта му.

Кръв бликнала като фонтан

и мъртъв злият великан [4236]

до рицаря се сгромолясал[111].

Той паднал с ужасяващ трясък,

като че рухнал дъб вековен.

Щом чули тътена гръмовен, [4240]

към укрепената стена

в миг всички с чудна бързина

се втурнали, като копой

към плячка, за да видят кой [4244]

такъв небивал шум издава.

Те забелязали тогава

гиганта на земята проснат

в гърдите с рана смъртоносна. [4248]

От замъка и домакинът

излязъл с вярната дружина,

а майката и дъщерята

последвали го до стената, [4252]

на място да се уверят

как предизвикан бил шумът.

И тримата били щастливи,

че братята се връщат живи, [4256]

след ужасите страховити

и теглилата, на които

гигантът зъл ги бил подложил.

Разбирали те, че не може [4260]

да бъде задържан Ивен

и час дори, не само ден,

но го помолили все пак

да прецени кога и как [4264]

при тях ще може да се върне,

след като своя дълг изпълни.

Той не посмял да обещае,

защото казал, че не знае [4268]

дали съдбата в този случай

ще му помогне да сполучи,

ала предупредил сеньора

да залови със свойте хора [4272]

джуджето още този ден,

да идат после при Говен[112]

и му разкажат точно как

Ивен сразил е своя враг, [4276]

и добрина им е направил.

«Не можем никога забрави

какво направихте за нас —

отвърнали те с дружен глас. — [4280]

И на Говен ще съобщим

за станалото, но държим,

сеньор, да му доложим кой

е бил безстрашният герой, [4284]

спасил ни днес от теглилата.»

Ивен отвърнал им: «Когато

се срещнете с Говен, кажете,

че Рицаря с лъва[113] привети [4288]

изпраща му. Той ме познава,

макар да няма днес представа

къде съм, нито с кой съм аз.

За нищо друго няма вас [4292]

да моля. Закъснявам вече,

а ме очаква път далечен.

Преди дванайсет да удари,

там трябва да съм, да предваря [4296]

да не последва страшна драма.

Така че тръгвам, време няма.»

И тъкмо щял на път Ивен

да тръгне, ала в тоз момент [4300]

бащата, в знак на уважение,

помолил го за разрешение

на път със него да заминат

и четиримата му сина: [4304]

те щели вярно да му служат.

Ала Ивен не чувствал нужда

друг някой да го придружава

и казал, че ще продължава [4308]

сам към планинския превал,

сбогувал се и полетял

на коня си като стрела.

Позната вече му била [4312]

околността и можел леко

да иде много надалеко.

Той още бил на път, когато

при кладата посред гората [4316]

девойката били извели

завързана и я държели

пред хората по риза само.

Във престъпление голямо [4320]

несправедливо обвинена

била девойката почтена.

А даже и в ума си тя

такива укорни неща [4324]

не би допуснала. Ивен

пристигнал там и възмутен

видял пред лумналата клада

невинната девойка млада; [4328]

с жестока болка във сърцето

той вдигнал поглед към небето:

на Бога само се надявал

и на лъва си. И тогава [4332]

той пред тълпата коня спрял

и с всичка сила изкрещял:

«Мерзавци безподобни, спрете!

Девойката освободете! [4336]

Невинна е! Проклет да бъда,

ако жестоката присъда

да я изпълните ви дам.»

Сред насъбралите се там [4340]

затърсил тази, по която

тъй силно страдал, и когато

открил я, поглед впил в лицето,

което виждал със сърцето [4344]

той всеки ден и час, дори

отвъд поля, отвъд гори

да се намирал. Стреснат бил,

но чувствата си укротил, [4348]

тъй както конят при езда

се обуздава със юзда.

Със радост в нея пак се взрял,

но да въздъхне не посмял [4352]

от страх до го не разпознаят.

Докато слушал как ридаят

жените, чувствал остра болка.

«Ах, Боже мой, защо ли толкоз [4356]

нещастни нас сега оставяш?

Защо в неволя ни забравяш? —

си казвали те. — Най-добрата

девойка между нас, която [4360]

до този ден за всички в двора

бе най-надеждната опора,

ще бъде тук сега отнета.

А нейните добри съвети [4364]

и господарката ценеше.

Заради тях тя щедра беше

и дрехи от най-ценни кожи

ни даваше. А кой друг, Боже, [4368]

днес със загриженост би казал:

„Госпожо, туй манто и тази

наметка скъпа подарете

на тази дама и бъдете [4372]

уверена, че точно тя

нуждае се от тях сега“.

Друг никой няма да ни каже

такива топли думи, даже [4376]

за нас не ще се вече сещат,

че рядко на света се срещат

великодушни хора тук.

Та кой е замилял за друг? [4380]

Известно е, че всеки днес

си гледа своя интерес.»

От жалбите им бил Ивен

покрусен, но след миг, смутен [4384]

на колене Люнет съгледал

по риза само — скръбна, бледа —

как моли Бог за опрощение,

за милост и за снизхождение. [4388]

Ивен до нея приближил

повдигнал я и промълвил:

«Кажете ми, девойко драга,

кой на теглото ви подлага [4392]

и в грехове ви обвинява?

Ако не спре, то аз тогава

ще водя срещу него бой.»

А тя, не виждайки, че той [4396]

е впил със обич в нея взор,

му отговорила: «Сеньор,

хулителите ми злосторни

са тук и щяха много скоро [4400]

да ме изпепелят. Добре, че

дойдохте, за да се попречи

на подлото им намерение

и с Божие благоволение [4404]

да отстраните таз злина.

Аз нямам никаква вина.»

При тези думи сенешалът

и братята му възроптали: [4408]

«Ти все с лъжи ни заблуждаваш

и фактите преиначаваш,

безнравственице. Луд би бил

тоз, който би се доверил [4412]

на думите ти. А пък тоя

клет рицар как ще влезе в боя

срещу нас тримата. Я нека

върви по своята пътека [4416]

обратно, при това веднага,

че тук на риск се той излага.»

От думите им възмутен,

отвърнал с рязък тон Ивен: [4420]

«Да бяга, който се уплаши!

А аз съм тук със тези ваши

три меча да кръстосам меч!

Не съм пристигнал отдалеч, [4424]

за да побягна в страх от вас.

С позор ще се покрия аз,

ако пред вашите закани

отстъпя. Няма как да стане! [4428]

Охулвате несправедливо

девойката благочестива.

Тя се закле, че ни с дела,

нито със думи би могла [4432]

достойната си господарка

да заблуди. И аз й вярвам.

Без капка страх ви заявявам,

че смело ще я защитавам. [4436]

Дано и Бог е с мен, защото

той пази хората от злото,

а с Правдата неоспорима

съдружници са неделими [4440]

и затова сега разчитам

от тях на помощ и защита.»

Тук сенешалът отговорил,

че срещу него той би сторил [4444]

и невъзможното със цел

да го срази, щом на дуел

излязат, стига този звяр,

сновящ край своя господар, [4448]

да не му скочи на главата.

Ивен отвърнал: «Аз в борбата

решил съм да участвам сам,

ала не мога да ти дам [4452]

гаранции, че няма пръв

на теб да скочи моят лъв.

Тогаз на мен не се надявай

и сам със него се оправяй!» [4456]

«Ако не се съобразиш

и този лъв не отстраниш —

отвърнал другият — тогава

тозчас оттук си заминавай. [4460]

На всички хора е известно,

че тази дева най-нечестно

и лицемерно, и обидно

се е държала, и е видно, [4464]

че тя на кладата пламтяща

греха си трябва да изплаща.»

Ивен отвърнал: «Боже, няма

да позволя подобна драма! [4468]

Бял ден до сетния си час,

да нямам, ако тук от вас

аз клетницата не избавя!»

От своя лъв Ивен тогава [4472]

поискал да стои далече.

Друг изход не оставал вече

пред враговете му освен

да почнат бой ожесточен. [4476]

Изнервените трима братя

нахвърлили се слепешката

срещу Ивен, обаче той

не бързал да се впусне в бой, [4480]

изчакал ги да налетят

и копията да строшат

в щит, който вдигнал за отбрана,

та той самият да остане [4484]

със копие напълно здраво,

и лесно с тях да се разправи.

От мястото, където бил,

той малко се отдалечил [4488]

и тичешката връхлетял

на стреснатия сенешал,

ударил го така в главата,

че неподвижен на земята [4492]

се строполил той в безсъзнание,

и във това му състояние

напълно бил обезвреден.

А братята му към Ивен [4496]

се втурнали, ала той с град

от силни удари назад

отблъснал ги. Но сенешалът

съвзел се в миг и като хала [4500]

Ивен ударил по главата

и го съборил на земята,

но бронята му го спасила.

А всички дами, дъх стаили, [4504]

двубоя гледали с тревога,

отправяйки молби към Бога

да подкрепи добрия рицар

и благонравната девица [4508]

от тези братя да избави.

Лъвът и той не се забавил —

след удара не се сдържал,

и върху злия сенешал [4512]

нахвърлил се и го ударил

така, че другият не сварил

да се предпази, и халките

на ризницата му пробита [4516]

се разпилели като слама.

Веднага за едното рамо

лъвът, съвсем освирепял,

тъй го захапал, че хрущял [4520]

откъснал, после на земята

го проснал, счупил му ребрата

и зейнала дълбока рана

през ризницата му раздрана. [4524]

Във локва кръв се затъркалял

издъхващ в болки сенешалът,

но не престанала борбата,

защото двамата му братя [4528]

държали да си отмъстят.

Към тях се устремил лъвът,

макар че мъчел се Ивен

да го държи отдалечен. [4532]

Лъвът обаче виждал ясно,

че става още по-опасно

и господарят му не само

не ще отхвърли помощта му, [4536]

но ще му бъде благодарен.

И той се втурнал да удари

в гръб братята, но те отбили

атаката и го ранили. [4540]

А щом Ивен видял, че кръв

тече по неговия лъв,

от чувството за мъст обзет,

веднага полетял напред [4544]

към двамата и ги ударил

така че в плен те се предали.

Макар че тежко бил ранен

лъвът, тъй както и Ивен [4548]

и раните им ги боляли,

отпор задружно все пак дали

на тримата жестоки братя,

чрез бой да върнат свободата [4552]

на тази дева благонравна.

А господарката отдавна

била яда си потушила

и всичко й била простила. [4556]

Лъвът и рицарят били

покрити с рани, но могли,

макар и със жестоки болки,

пред всички да покажат колко [4560]

държат на справедливостта.

А в името на честността,

били вразите победени

и по закон изпепелени [4564]

на тази клада, на която

те смятали насред гората

девойката да изгорят.

Отдавна хората твърдят, [4568]

че всеки, който гроб копае,

ще падне в него той накрая.

Люнет държала се най-мило,

откакто се била сдобрила [4572]

със господарката си. Двете

били от щастие обзети,

каквото на земята няма.

И тя, и доблестната дама [4576]

безкрай признателни били

на рицаря Ивен: нали

те в него виждали спасение.

Макар че дамата в течение [4580]

на чувствата му не била,

му казала, че би могла,

ако лъвът и той останат,

да стори тъй, че свойте рани [4584]

те бързо там да излекуват.

«Уви, за друго аз жадувам,

не ще остана нито ден —

с твърд глас отвърнал й Ивен, — [4588]

додето скъпата ми дама

омраза трайна и голяма

към мен таи.» «Ах — рекла тя, —

къде е отзивчивостта [4592]

на тази дама, че към вас

ненавист храни в този час?

Нима млад рицар, уважаван,

подобна участ заслужава? [4596]

Ако е мила и учтива,

тя своята врата не бива

пред вас, сеньор, да я затваря.»

«Госпожо, няма да стоваря [4600]

вината само върху нея.

Причината, за да живея

в тъга, на никой свой познат

не ще аз кажа.» — «В този свят [4604]

друг знае ли я?» — Да, госпожо.“

„Аз името ви, ако може,

желая да науча много.

преди с вас да си вземем сбогом!“ [4608]

„Безкрайно съм ви задължен

и с вас ще бъда откровен:

когато някой споменава

за Рицаря с лъва, тогава [4612]

отнася се това за мен.“

„Защо, сеньор до този ден

не съм го чула, нито тук

за вас е слушал някой друг?“ [4616]

„Щом малко хора ме познават,

туй значи, че не заслужавам

особено да ме ценят.“

А дамата за втори път [4620]

му рекла: „Пак ще ви предложа

да поостанете.“ — „Госпожо,

додето няма опрощение,

за стореното прегрешение, [4624]

престой не ми се тук полага?“

„Тогава тръгвайте веднага!

Желая ви на добър час

и нека Господ да е с вас!“ [4628]

„Дай, Боже!“ — тихо промълвил

Ивен, а после процедил:

„Владеете госпожо мила,

един ключ с чудодейна сила, [4632]

та щастието ми е днес

заключено, а аз — злочест?“

Ивен, от тежка скръб обзет,

бил съпроводен от Люнет [4636]

и пътьом я помолил той

на никой да не казва кой

от злото ги е отървал.

Признал си и че би желал [4640]

тя нивга да не го забрави

и ако случай се представи,

да сподели със госпожата

какво му тегне на душата. [4644]

Тя обещала, че ще вложи

от себе си каквото може

за рицаря. Той с поглед мил

стократно й благодарил, [4648]

а след това поел на път

угрижен: та нали лъвът

ранен бил в боя смъртоносен

и трябвало да бъде носен. [4652]

Носилка му стъкмил от щита,

със папрат тя била покрита,

за да е мека, и го сложил

като във най-удобно ложе. [4656]

Пренасяйки го, той вървял

напред и най-накрая спрял

пред замък, здраво укрепен

и със заключен вход. Ивен [4660]

извикал, ала не повторил,

защото портиер отворил

вратата и поел юздите.

„Дано, сир, да благоволите [4664]

да влезете! Днес тук бъдете

на нашия добър владетел

гост най-почитан и най-драг!“

„Гостоприемния ви праг [4668]

с голяма радост ще прекрача,

добросърдечността ви тача,

а пък и трябва ми подслон“ —

Ивен отвърнал и на кон [4672]

след портиера влязъл в двора,

а там видял, че много хора

да го посрещнат са се сбрали.

След поздрав те му разседлали [4676]

жребеца, после го завели,

в обор, а след това поели

носилката с лъва ранен,

помогнали и на Ивен [4680]

оръжието си да снеме.

А домакинът в това време

научил вече новината

и заедно със госпожата [4684]

и с цялото семейство госта

посрещнал. С тях били и доста

роднини. След това Ивен

бил в тиха стая настанен, [4688]

а редом с него и лъвът

подслон намерил в този кът.

Две много мили и умели

девойки мигом се заели [4692]

да бъдат бързо изцерени

на място двамата ранени

и ги лекували така,

че твърде скоро на крака [4696]

ги вдигнали и надалече

те можели да тръгнат вече[114].

От Черни трън през тези дни

се чули лоши новини: [4700]

там местния владетел в кратка,

но тежка и фатална схватка

наскоро влязъл със Смъртта,

и в нея победила тя. [4704]

Две дъщери сеньорът имал:

голямата непримиримо

(без малката да пощади)

желаела да наследи [4708]

сама имота на бащата,

без да отстъпи на сестрата

полагащия й се дял.

Яд разбираем завладял [4712]

по-малката: тя заявила,

че много твърдо е решила

към крал Артур да се обърне

за помощ, за да й се върне [4716]

това, което се полага

по право[115]. Другата веднага

помислила си, че не бива

сестра й първа да отива [4720]

на среща с крал Артур. Тя взела

каквото трябва и поела

на път на крал Артур към двора,

та там да разрешава спора. [4724]

Пристигнала тя и с Говен

бил нейният въпрос решен:

той искал тя да обещае,

че друг това не ще узнае; [4728]

в противен случай не би взел

оръжие, та на дуел

честта й с меч да защитава.

Без много бавене, тогава [4732]

и малката сестра дошла:

с палто облечена била —

възкъсо, с кожа на яката

и с хермелинова подплата. [4736]

Изтичал вече трети ден,

откакто от ужасен плен

кралицата била спасена.

Мелеаган бил суверенът, [4740]

пленил я с много други хора,

но всички вкупом от затвора

излезли. Заради измяна

единствен Ланселот останал [4744]

заключен във висока кула[116].

Тогава точно се разчуло,

че Рицарят с лъва се бил

с гиганта зъл и го убил, [4748]

че пращал поздрав на Говен

по сродниците в този ден.

А племенницата му драга

дошла при вуйчо си веднага, [4752]

за да разкаже точно как

убит бил подлият им враг

и да напомни, че доброто

е сторено от мъж, когото [4756]

Говен отлично бил познавал,

че доблестната му проява

в знак на приятелство била.

По-малката сестра могла [4760]

да чуе разказа. За жалост

тя много се безпокояла

и я обзело отчаяние,

след като никакво внимание [4764]

на нея никой не обърнал,

а даже и Говен отвърнал:

„Разбирам вашата тревога

но да ви защитя не мога, [4768]

защото дадох обещание

за друго важно начинание.“

Отишла при Артур тогаз

и казала: „Дойдох при вас, [4772]

кралю, очаквайки подкрепа,

но с безразличие нелепо

ми отговориха мнозина.

Ала не искам да замина [4776]

оттук, без с вас да се сбогувам.

Аз за богатство не жадувам,

но на сестра ми да е ясно,

че аз самата съм съгласна [4780]

с добро да й даря каквото

тя ще. Но силом — не! Защото

аз на защита се надявам

от вас, кралю.“ Артур тогава [4784]

отвърнал й: „Добри слова

от вас чух аз и затова

ще препоръчам на сестра ви

дължимото да ви остави“. [4788]

Ала голямата сестра,

уверена във храбростта

на рицаря, навред прославен,

на този, който нямал равен, [4792]

му рекла: „Бог да ме убие,

ако безсилие надвие

в мен волята и аз ливади,

гори и замъци, и сгради [4796]

склоня за нея да оставя.

Държа, кралю, аз да добавя,

че ако някой рицар смел

заради нея на дуел [4800]

реши на храбър да се прави,

веднага тук да се представи!“

„Госпожо, много сте жестока!

Четиридесет дни[117] е срокът, [4804]

приет от нас, за да открие

кой мъж приема да се бие,

за да й защити честта.“

„Така да бъде — рекла тя. — [4808]

когато краля уважаваш,

законите му изпълняваш.

Ще чакам, щом друг избор няма,

ако отсрочка тъй голяма [4812]

склони сестра ми да приеме.“

Не искайки да губи време,

по-малката на път поела,

ала пред краля се заклела, [4816]

че всичко нужно тя ще стори,

та Рицаря с лъва по-скоро

да срещне, че нали той само

помагал щом в беда голяма, [4820]

попадне някоя жена.

Сестрата не една страна

пресякла, ала не узнала

къде е и се разболяла [4824]

от мъка, че не ще успее,

уви, да разбере къде е

прославеният храбър рицар.

Обезверената девица [4828]

веднъж у близки хора спряла,

ала на всички се видяла

така унила, че накрая

те настояли да узнаят [4832]

причината. Тя споделила

с една девойка много мила

какво я хвърля в отчаяние.

И другата, без колебание, [4836]

предложила й да остане

у тях и вече да престане

да страда, а да си почине,

като се врекла да замине [4840]

да търси рицаря. Тъй двете

се уговорили и ето,

девойката добра и смела

на дълъг път сама поела. [4844]

Пътувала цял ден, додето

се свечерило. Гръм в небето

отекнал страшно изведнъж

и завалял пороен дъжд. [4848]

С душа, от силен страх обзета,

между високите дървета

по лош път движела се тя

на кон, затъващ във калта. [4852]

Тъй тъмна тази нощ била,

че даже коня не могла

да вижда. В пълна изнемога

тя на светците и на Бога [4856]

се молела така да сторят,

че да намери много скоро

подслон, за да се приюти.

Но чула в миг, че рог кънти, [4860]

надеждата се възродила

у нея, тя се устремила

натам, отдето бил екът,

открила и павиран път, [4864]

по него скоро с ход чевръст

достигнала до дървен кръст,

след кръста малко повървяла

и мост пред себе си видяла, [4868]

зад него бойниците тесни

във белите стени отвесни

на кръговиден малък замък.

Огледала се дали няма [4872]

да види онзи, който с рог

издал бил този звук висок

и тъй случайно я спасил.

А зоркият й взор открил [4876]

страж, скрит да дебне в крепостта,

но щом се появила тя,

взел ключ, вратата да отвори,

излязъл и я заговорил: [4880]

„Която и да сте, елате,

добре дошла сте във палата,

девойко, че за мен е чест

подслон да ви предложа днес.“ [4884]

„От друго нужда нямам аз“ —

отвърнала му тя. Тогаз

в дома си настанил я той

като желан гост. Там покой [4888]

открила, след като цял ден

тя яздила кон изтощен

през лес съвсем обезлюдял,

в проливен дъжд и гъста кал. [4892]

Добрият домакин поканил

девойката да се нахрани

и й поставил след това

въпрос да разбере каква [4896]

причина кара я да скита

съвсем самичка из горите.

„Преди при вас да се отбия,

препусках цял ден, да открия [4900]

един млад рицар — храбър мъж,

с когото още ни веднъж

не съм се срещала, но знам,

че той обикновено сам [4904]

по пътища опасни ходи

и лъв за придружител води.

Дочух, че който го намери,

на него винаги доверие [4908]

при нужда би могъл да има“

„С подкрепа трудно оценима

помогна и на мен самия.

Бог прати го като месия, [4912]

когато бях най-притеснен.

От Бог да е благословен

тоз път, по който бе поел

и който беше го довел [4916]

в дома ми, та пред моя праг

уби най-страшния ми враг.

Щом съмне, бихте го видяла

отвън гигантското му тяло [4920]

лежи за страх на враговете.“

„Сеньор, за Бога, разкажете

с подробности какво се случи.

Аз много искам да науча [4924]

в каква посока този смел

и силен рицар е поел.“

„Кълна се в Бога, че не знам,

но ще ви заведа до там, [4928]

отдето щеше да поеме

на път.“ — „Дано Бог отведе ме

при него: аз ще съм безмерно

щастлива, ако го намеря.“ [4932]

Те още дълго вечерта

говорили… На сутринта

завел я рано домакинът

там, откъдето бил заминал [4936]

добрият рицар: в таз посока

бил борът, който нависоко

над извора се извисявал.

Поела девата направо, [4940]

до замъка чак се добрала,

а щом и хора там видяла,

за рицаря с лъва тозчас

попитала. „Та той пред нас — [4944]

отвърнали й те — уби

три рицаря и може би

все още те лежат ей там.“

„Но аз бих искала да знам [4948]

как него мога да открия.“

„Не знаем нищо друго ние…

Но тази, заради която

той тук се би така сърцато, [4952]

отиде да се моли Богу

в онази църква. Твърде много

се застоя, откакто влезе,

и явно скоро ще излезе. [4956]

Попитайте я накъде

е тръгнал; тя ще ви даде

желания от вас съвет.“

И точно в този миг Люнет [4960]

от църквата излязла. „Ето,

че идва, с нея говорете.“

Девойката се приближила

и най-учтиво поздравила [4964]

Люнет, а после й задала

въпроса си. Люнет разбрала

защо девойката дошла е

и рекла да й оседлаят [4968]

жребеца. „Драга, аз държа

веднага да ви придружа

до там, където с него аз,

уви, се разделих.“ Завчас [4972]

жребеца оседлан довели

и двете на коне поели.

Дордето яздели, Люнет

разказала й ред по ред [4976]

съдбата си: как я винили

в предателство и как решили

палачите и то без съд

на клада да я изгорят, [4980]

как в най-опасния момент

пристигнал рицарят-левент.

Така говорейки си, двете

пристигнали там точно, дето [4984]

Люнет била се разделила

със рицаря. Тя се простила

с девойката и ред съвети

й дала: „Все напред вървете [4988]

и ще пристигнете, дай Боже,

до мястото, където може

най-точно да се разбере

къде е. Спомням си добре, [4992]

че тук със него взех си сбогом,

а раните му толкоз много

боляха го, че час по-скоро

бе нужно да открие хора, [4996]

които да го изцерят.

Вървете все по този път —

дано днес имате късмет!“

Забързала назад Люнет, [5000]

че дамата да не се мръщи,

ако я няма дълго вкъщи.

Девойката сама вървяла

и в края на деня се спряла [5004]

пред дом, където бил Ивен

с надлежни грижи изцерен.

На входа, пред врата голяма,

слуги, и рицари, и дами [5008]

стояли; господарят също

излязъл бил пред свойта къща.

Тя поздравила най-учтиво

и ги попитала вежливо [5012]

дали е бил по тез места

един млад мъж, когото тя

издирва. „Но кажете кой

тук търсите.“ — „Аз чух, че той [5016]

навсякъде се движи с лъв.“

Стопанинът отвърнал пръв:

„Дойдохте късно. Колко жалко!

Та той замина преди малко. [5020]

Вървете бързо по следите

на коня му, ако държите

да го настигнете.“ — „Не знам

в коя посока…“ — „Все натам, [5024]

безспир по този път вървете!

И поздрав му от нас носете!“

Но думите им не могла

да чуе тя. Като стрела [5028]

на коня бързо полетяла

по път ту хубав, ту разкалян[118].

Денят отминал неусетно,

но Рицаря с лъва най-сетне [5032]

видяла. „Боже, аз открих —

прошепнала си тя с глас тих, —

когото търсех. Но каква ли

е ползата ми? Той едва ли [5036]

ще дойде с мен. И може би

напразно толкоз път аз бих.“

в пот плувнали и тя, и конят,

но приближила се до оня, [5040]

когото гонела, и мило,

задъхвайки се, поздравила.

„Девойко, Бог да ви помага! —

отвърнал рицарят веднага. — [5044]

И да ви пази Той от злото!“

„И вас, сеньор, и вас, защото

във вас надежда имам само.“

И с вяра в отзивчивостта му [5048]

тя продължила: „Дълго аз

ви търсех, вярвах, че на вас

единствен да разчитам мога.

И ето, че днес, слава Богу, [5052]

да ви открия тук успях.

Безкрайно изтощена бях

от лошия и дълъг път

и все пак стигнах в този кът. [5056]

Но от умората голяма

сега в мен даже спомен няма.

Забравих тежкото страдание,

след като моето желание [5060]

осъществи се най-накрая.

Но не за себе си желая

подкрепата и помощта ви.

Сеньор, дългът ми ме застави [5064]

сама по вашите следи

на кон да тръгна заради

една девойка с ранг висок,

която никакъв порок, [5068]

повярвайте, не притежава

и всички други надминава

по чест. И би било нелепо,

ако на вашата подкрепа [5072]

не ще успее да разчита.

Тогава с право ще се пита

дали надеждата голяма

във вас не е самоизмама [5076]

и ще се чувства уязвена.

Тя от наследство е лишена

от своята сестра лукава

и с ваша помощ се надява [5080]

въпросът й да се реши.

Горката, днес тя се теши

с туй, че с намеса справедлива

ще я направите щастлива [5084]

и името ви нова слава

би си спечелило тогава.

Тя бе поела да ви търси,

но тежка треска я разтърси, [5088]

уви, и още на легло е.

Кажете ми дали сте склонен

на помощ да се притечете?“

„Кой рицар, скръствайки ръцете, [5092]

би чакал почести и слава?

За мен май друго не остава

освен да ви последвам, драга.

Да тръгваме и то веднага! [5096]

Щом се нуждае тя от мен,

то аз на всичко съм решен

заради нея. За едно

се моля само: Бог дано [5100]

помогне ми да оправдая

със чест надеждата на тая,

която е в беда!“ И ето,

че тръгнали за там, където [5104]

била девойката. Вървели

те дълго време и видели

край пътя крепост чудновата:

пред Замъка на патилата [5108]

оказали се. А денят

превалял, притъмнял лесът

и вместо нощем да пътуват,

решили там да пренощуват. [5112]

Но група хора се завтекли

към рицаря и в хор му рекли:

„Очаква ви голям позор,

ако във замъка, сеньор, [5116]

останете.“ А той отвърнал:

„Луд само би се тъй обърнал

към мен. Защо по тъмна доба

вещаете ми зла прокоба [5120]

с такава злъч? Защо? Кажете!“

„Защо ли? Сам ще разберете,

щом в дързостта си се решите

на крепостта да се качите.“ [5124]

Ивен натам поел завчас,

ала тълпата с пълен глас

развикала се: „Хей, нещастник,

тук те очаква край ужасен. [5128]

Щом влезеш вътре, ще се видиш

обсипан с хули и обиди,

каквито още досега

не си чул.“ — „Но защо така [5132]

говорите ми, дръзки хора?

Какво нередно съм ви сторил?

В какво пред вас съм провинен,

та тъй ръмжите срещу мен?“ — [5136]

учудено попитал той.

„Не се ядосвай, драги мой! —

обадила се с тон учтив

и с вид приветлив, отзивчив [5140]

една достопочтена дама. —

Против теб никой нищо няма,

те просто те предупреждават,

че ако дързост проявяваш, [5144]

те чака неизбежно зло.

А какво точно би могло

да бъде то — не ще ти кажат.

Те резки са и груби даже, [5148]

защото искат да те сплашат.

Това е обичайно наше

държание към всеки, който

случайно в този замък дойде. [5152]

То е със цел да го възпрем

да влезе. Затова не щем

да пускаме дори във двора

достойни и почтени хора. [5156]

В последна сметка ти решаваш,

качи се, ако настояваш,

но ако с този мой съвет

съобразиш се, ти напред [5160]

и крачка няма да направиш.“

„Прекрасно виждам, че ми даваш

добър съвет. Не ще сгреша,

госпожо, ако аз реша [5164]

да го последвам. Но в нощта

тук друг подслон в околността

не виждам.“ — „Аз, уви, не мога

във случая да ти помогна. [5168]

Прави, сеньор, каквото щеш.

Но, ако ти предпочетеш

да се оттеглиш доброволно,

знай, че и аз ще съм доволна, [5172]

че от позор си се спасил.“

Той от сърце благодарил:

„За добрината ти Бог здраве

навеки нека да ти дава! [5176]

Но ако там се крие чудо,

сърцето ми е толкоз лудо,

че ме подтиква все нататък.“

Отишъл после към вратата [5180]

и от лъва си придружен

и от девойката… Ивен

чул, че пазачът се обръща

към него: „Никой не се връща [5184]

оттук обратно невредим.

И вас добре ще подредим,

така че бързо се качете,

позор за да си навлечете!“ [5188]

Да, много плашеща била

поканата, но не могла

обратно рицаря да върне.

Не пожелал той да обърне [5192]

внимание на портиера,

подминал го и се намерил

в просторна зала осветена,

в съседство с място, оградено [5196]

с колове остри и дебели.

Видял той вътре, че седели

към триста тъжни, изморени

девойки, в работа вглъбени: [5200]

с копринени и златни нишки

тъчели те платна най-пищни.

Във свойта нищета горките,

били без кърпи на главите; [5204]

през дрехите им излинели

се виждали изнемощели

гърди и рамене. Ивен

бил при вида им възмутен, [5208]

а щом нещастните девици

съзрели влизащия рицар,

те толкова се притеснили,

че в своя срам се просълзили. [5212]

Ивен, обзет от гняв и яд,

към портата поел назад,

ала вратарят се изпречил

и казал: „Накъде, човече? [5216]

Веднъж щом в този замък влезеш,

не можеш вече да излезеш.

Ще понесеш такъв срам тук,

какъвто още никой друг [5220]

не е познал. Ти безразсъден

показа се и си осъден

на безподобно унижение.“

„Не съм с такова намерение, [5224]

мой братко, но държа да знам

отде са тези деви там.

Със свойте неуморни пръсти

от тези нишки те чевръсто [5228]

прекрасни платове тъкат.

Ала унил им е видът.

Изглеждат гладни и страхливи,

но биха били по-красиви, [5232]

ако се бяха пременили

с одежди от брокат и свила.

Кой отреди им тази орис?“

„Друг потърси да отговори [5236]

на този твой въпрос!“ — „Тогава

сам ще опитам да се справя.“

Ивен отишъл там, където

тъчели тези деви клети. [5240]

Представил им се най-учтиво,

а после поздравил вежливо,

но забелязал как се стичат

сълзи безспирно от очите [5244]

на клетничките и им рекъл:

„Кой на тегло ви е обрекъл?

Дано сам Бог ви отърве

от ядове и страхове [5248]

и с радост да ги замени!“

Една от младите жени

му отговорила: „Дай, Боже,

каквото казахте, да може [5252]

да стане! Щом сте тук при нас,

навярно важно е за вас

кои сме, сир, да разберете.“

„От де сте вие? Я кажете [5256]

кой тука ви държи пленени?“

„В Девичи остров[119] сме родени,

където младият ни крал

в безгрижие сред лукс живял. [5260]

Ала преди години кралят —

от двор в двор взел да обикаля

със намерение превзето

да търси чудеса. И ето — [5264]

влетял тук в клопка свръхопасна.

А мястото си е ужасно,

че властват тук с нечиста сила

два яростни сатанаила. [5268]

Те ни обричат на страдание

и вас ви чака поругание,

сеньор, в туй сигурен бъдете,

ако им откуп не дадете. [5272]

Щом кралят влязъл в този замък,

очаквали го тези двама

гиганти зли и озверени,

от дявол и жена родени[120]. [5276]

Как силата им би прекършил

млад крал, все още ненавършил

и осемнадесет години.

Той лесно можел да загине, [5280]

разсечен със един замах

от който и да е от тях.

Страх младия ни крал обзел

и затова той се заклел, [5284]

че ще им праща ежегодно

по трийсет деви благородни,

додето двамата са живи.

Поискал кралят предвидливо [5288]

помилвани да бъдем ние,

ако тях някой в бой убие —

така да не търпим лишения

без грехове и прегрешения… [5292]

Но туй са блянове измамни —

от тези демони коварни

едва ли ще се отървем.

Тъй цял живот ще си тъчем[121] [5296]

и като просяци последни

ще ходим голи, боси, бедни,

все тъй корав хляб ще ядем

от глад съвсем да не умрем. [5300]

От този труд до изнемога

злодеите печелят много

и всяка носи им пари —

над двайсет су на ден дори. [5304]

А ние сме без пукнат грош,

макар над стана ден и нощ

да си избождаме очите.

Труда ни никой не зачита [5308]

и ако спрем да си починем,

а в този час край нас премине

гигант, заплашва ни, че може

със сопата да ни наложи, [5312]

дори да ни осакати[122].

Не знам как би помислил ти

за миг почивка… Но защо ли

ви казвам нашите неволи? [5316]

Обиди, болки върху нас

се трупат толкова, че аз

и една пета част едва ли

предала бих. Най-много жалим, [5320]

когато рицари почтени,

в юначни битки закалени,

пред погледа ни жертва стават

след унизителна разправа, [5324]

за нас когато се застъпят.

Горките рицари! Те скъпо

заплащат, че във този кът

дошли са да се приютят. [5328]

И сам ще видите, сеньор,

че ви очаква тук позор,

защото те тъй ще направят,

че с подлости ще ви заставят [5332]

бой срещу тях да поведете.“

„Девойко, — рекъл той — бъдете

спокойна! Бог да ми помага,

щом с демоните се налага [5336]

да вляза в бой. Сега желая

да разбера аз най-накрая

от хората във този кът

дали подслон ще ни дадат.“ [5340]

„Сеньор, аз също ще се моля

да бъде Божията воля —

да не познаете провала.“

В просторната и нова зала [5344]

Ивен със своите се върнал,

но никого той там не зърнал.

През къщата тогава минал

и стигнал до една градина. [5348]

Един слуга, без да отлага,

в яхър конете им веднага

отвел: били те подслонени,

нахранени и напоени; [5352]

в овес и слама до корема

били… Май някой щял да вземе

единия, ала изглежда,

че пъклената му надежда [5356]

била напразна… Та Ивен

бил здрав и жив, а не ранен.

Със свойте спътници той влязъл

в градината и забелязал [5360]

стар знатен мъж, облакътен

върху постилка от сатен;

държейки книга, там седяла

и някакъв роман четяла[123] [5364]

девойка с рядка красота

(а той бил нейният баща).

До тях и майката била

приседнала, тъй че могла [5368]

да слуша с радост как чете

единственото им дете.

На седемнадесет години

била, ала с чар ненадминат [5372]

се отличавала: щял даже

и бог Амур да се окаже

пленен от нея, пък и тя

би споделила любовта [5376]

със него: той би се превърнал

от бог в човек и би обърнал

сам срещу себе си стрелата,

неизлечимо във душата [5380]

със своя лък би се ранил…

Щом някой се е изцерил,

той истински не е обичал.

За тази рана непривична [5384]

аз мога дълго да говоря.

Ако на някои се стори,

че дрънкам врели-некипели,

то е защото те са спрели [5388]

да любят — даже им додява

щом често им се споменава,

че някой искрено обичал

и от любов се е обричал [5392]

на вечни чувства със обет[124].

Та ето как е бил приет

Ивен в овощната градина:

щом го съгледали, мнозина [5396]

да го посрещнат се завтекли

и най-приветливо му рекли:

„Оттук, оттук благоволете

да минете, сеньор. Бъдете [5400]

благословен от Бог и нека

да ви помага той навеки —

на вас и всички ваши близки.“

Не знам дали е всеки искал [5404]

привидно да му угоди,

а всъщност да го заблуди,

но те се постарали доста

добре да се почувства гостът. [5408]

На господаря дъщерята

оказала му чест, каквато

човек най-близък заслужава.

И както много настоявал [5412]

взискателният й баща,

помогнала на госта тя

оръжието си да снеме,

излязла после, за да вземе [5416]

и гащи бели, и ръкави

и риза… След това със здрави

конци ръкавите зашила

и хубаво го натъкмила. [5420]

Дали за тези дрехи няма

наскоро той цена голяма

да заплати? Не дай си, Боже!

Тя му подала да си сложи [5424]

и горна дреха и манто

(от скъпа кожа било то).

От туй внимание Ивен

се чувствал доста притеснен. [5428]

Ала девойката грижлива

била прилежна и учтива

и сръчно, с опитни ръце,

желаела от все сърце [5432]

услугите да му направи.

Усещала, че той се нрави

на майка й, и със внимание

и с изключително старание [5436]

била към гостенина мила.

Тя толкоз гозби наредила

да сложат, че дори слугата

едва донесъл там храната. [5440]

Той цяла нощ край госта шетал.

А помещението, дето

ги настанили да преспят,

било тъй тихо, че шумът [5444]

изобщо в него не се чувал.

Там също и лъвът нощувал —

присвит на рицаря в краката.

Но щом запалил Бог зората [5448]

и възвестил нов светъл ден,

ведно с девойката Ивен

за утринната литургия

отправил се: и към светия [5452]

Дух там те двамата редели

молитви и тропари пели.

След тази меса, от която

царял мир на Ивен в душата, [5456]

той заявил на домакина:

„След малко трябва да замина.

Сеньор, настъпи вече време,

преди път сбогом да си взема.“ [5460]

„Не, драги, туй е немислимо! —

отвърнал другият. — Тук има

отдавнашен строг обичай…

За жалост до фатален край [5464]

е водел винаги до днес.

Почакайте тук, ваша чест,

защото ще извикам аз,

за да премерят сили с вас [5468]

два великана — хем високи,

хем много силни и жестоки.

Ще им излезете насреща

и ако в битката зловеща [5472]

сразите ги, за дъщеря ми

ще се ожените… Измами

не са възможни. Тя дори

с имение ще ви дари.“ [5476]

Ивен отвърнал: „Не желая

подобно нещо. А пък тая

девойка умна, нежна, мила

един ден би ощастливила [5480]

дори германския владетел.“

„Сеньор, я по-добре млъкнете!

Излишно е да се стремите

тъй лесно да се отклоните [5484]

от обичая[125]. Изход няма.

Припомням ви, че този замък

и щерка ми и туй имение

(гори, поля) ще са владение — [5488]

и то за цял живот — на тоя,

който гигантите в двубоя

убие… А борба ще има —

тя просто е неотменима. [5492]

Причината, зарад която

отказвате за дъщерята

да се ожените, е явно

страхът. И смятате безславно [5496]

от боя да се отървете.

Но няма как, сеньор. Бъдете

напълно сигурен, че щом

преспал е някой в моя дом, [5500]

поне до днеска здрав и читав

не си е тръгвал. Аз разчитам

на помощ от юначен рицар

със обиграна в бой десница, [5504]

че ако тези великани

получат смъртоносни рани

от него в битка величава,

то щерка ми едва тогава [5508]

би се омъжила.“ — „Туй значи,

че аз не мога по друг начин

да действам тук. Бих предпочел

да не излизам на дуел, [5512]

но обичаят щом налага,

ще вляза в бой и то веднага.“

Дошли онези двама братя,

по-черни и от сатаната. [5516]

Ненавистните великани

държали сопи обковани,

били със ризници покрити,

ала оставили открити [5520]

лицата както и краката.

А всеки имал във ръката

лек щит и здраво го държал.

Лъвът страхотно изръмжал, [5524]

щом ги видял и се досетил,

че великаните проклети

със тежкото си снаряжение

със господаря му сражение [5528]

ще поведат. Разтърсил грива,

настръхвайки от ярост дива,

забил с опашка по земята,

разтворил свойта паст зъбата [5532]

с готовност да се включи в боя,

за да спаси от гибел своя

любим стопанин. Щом видели

лъва, злодеите се спрели [5536]

и рекли: „Я отдалечете

лъва, васале! Останете

сам срещу нас — не бива той

страна да взема в този бой: [5540]

щом стане нужда, той веднага

би скочил, за да ви помага.“

„Защо сами не отстраните

лъва, щом толкоз си боите? — [5544]

попитал двамата Ивен. —

Аз бих се радвал той на мен

на помощ да се притече.“

„Предупреждаваме ви, че [5548]

сте задължен срещу нас сам

да се сражавате. Ей там

ще трябва да стои лъвът —

така изисква го редът. [5552]

Във никой случай ние няма,

васале, двама срещу двама

да водим бой[126]. И да не щете,

ще трябва да го отведете.“ [5556]

„Щом трябва… Но къде не зная?“

„Ей там, в онази малка стая.“

„Добре, тогава. Тъй ще сторя

и в стаята ще го затворя.“ [5560]

Щом бил лъвът отдалечен,

донесли бързо на Ивен

доспехите и му ги дали,

а после коня оседлали [5564]

и тутакси го яхнал той,

готов със тях да почне бой.

От нетърпение горели

двамината — те озверели [5568]

в стремежа си да го покрият

с позор или да го убият.

И всеки почнал да налага

Ивен със своята тояга, [5572]

а той, уви, едва успявал

все някак да се отбранява

от ударите им със щита

и с шлема. Битка страховита [5576]

се разразила. Те успели

превес да вземат. Полетели

безброй парчета (и големи

и малки) на Ивен от шлема. [5580]

Но той все още имал сили

(те даже се увеличили

трикратно), щом като видял,

че тежък бой му предстоял. [5584]

Принуден бил да се обръща

към двамата и да отвръща

на всеки техен удар с два.

А в стаята лъвът едва [5588]

се сдържал… Вътре бил принуден

той да стои, а боя труден

сам господарят му любим

да води. Най-необходим [5592]

лъвът се чувствал в тоз момент

и щял веднага на Ивен

дължимото да отдаде,

ако откриел откъде [5596]

да се измъкне. Пак се взирал,

но изход нийде не намирал.

От боя страшен шум се вдигал,

така че до лъва достигал [5600]

ек, който все по-силен ставал.

От него той се притеснявал

и му било пределно ясно,

че в положение опасно [5604]

стопанинът му се намира.

Лъвът от ярост нямал мира

и блъснал разярен с краката

с отскок той прага на вратата, [5608]

а този праг гнил се оказал.

Лъвът веднага забелязал

това и с лапи взел да рие;

така успял да си разкрие [5612]

отвор, през който си проврял

главата и изтръпнал цял,

като видял във пот Ивен,

почти напълно изтощен [5616]

от битката със двата звяра.

Как сам-самичък той би сварил

на ударите да отвръща

на тези демони могъщи? [5620]

Какво ли можел да направи

той срещу щитовете здрави

на двамата, които вече

въртели много сръчно меча [5624]

със вяра, че са несломими.

Ивен изпитвал обяснима

боязън от смъртта, но той

в неравния жесток двубой [5628]

не бил все още победен.

Макар и трудно, в тоз момент

лъвът успял да се измъкне

напук на замисъла пъклен [5632]

на злонамерените братя

и също включил се в борбата.

Със лапата си той ударил

единия и го стоварил [5636]

за миг като сърна сразен.

Мнозина с поглед възхитен

се радвали на таз промяна.

А другият, от страх обхванат, [5640]

беснеел — чудел се дали

сразения да подкрепи

или за своето спасение

да мисли. Нямало съмнение, [5644]

че щом лъвът е повалил

другаря му, той не би бил

във никой случай пощаден

и гръб обърнал на Ивен, [5648]

защото го обзел страхът,

че ще го порази лъвът.

А пък Ивен това и чакал

и с меч главата му отсякъл, [5652]

без демонът да подозре,

че толкоз бързо ще умре.

След туй Ивен от коня скочил

и към лъва си се насочил, [5656]

защото искал да избави

тоз, който в лапите си здрави

лъвът със ярост тъй държал,

че другият без малко щял [5660]

да е напълно умъртвен.

С достойнство рицарско Ивен

лъва полека отстранил

и неочаквано открил, [5664]

че рамото на великана

изтръгнато е и от рана

дълбока тъмна кръв тече.

Ивен прекрасно виждал, че [5668]

противникът му няма как

зло да му стори. И все пак

раненият със сетни сили

мълвял: „Да бяхте отстранили [5672]

лъва си, рицарю почтен,

защото явно е решен

с един замах да ме убие.

Загубих днес, така че вие [5676]

правете с мен каквото щете!

И все пак, друже мой, бъдете

добър и ако някой страда

и се обърне за пощада [5680]

към вас, сеньор, не го мъчете,

а рицарски се отнесете

към него. С тази тежка рана

как срещу вас аз ще застана. [5684]

За мен друг избор не остава

сега, освен да се надявам

на снизхождение от вас.“

Ивен отвърнал му: „Тогаз [5688]

признай си, че си победен

и че не ще се биеш с мен!“

„Загубих този бой, сеньор,

че победен съм няма спор. [5692]

Днес състрадателен бъдете

и от лъва си ме спасете!“

„Добре! Нали си в плен, човече,

от нас не се страхувай вече!“ [5696]

Щом хората това видели,

при рицаря дошли и взели

да го приветстват пред палата.

А домакинът с госпожата [5700]

му рекли, видимо щастливи:

„Сеньор, тоз подвиг утвърди ви

за господар на всички нас.

Освен това от този час [5704]

ще сте на щерка ни съпруг.“

„Тя нека си остане тук

при вас, но вие не мислете,

че мразя я, а си спомнете [5708]

обета да освободите,

сеньор, девойките, които

сте задържали в този замък.“

„Добре, аз в никой случай няма [5712]

да се отметна, щом решите

за щерка ми да се сгодите.

Тя е тъй умна и красива,

възпитана и отзивчива. [5716]

Не чакайте брак по-щастлив.“

Ивен отвърнал с тон учтив:

„Как с нея да се съберем?

Не ме познавате добре — [5720]

обвързаностите си аз

не бих разкрил сега пред вас,

ни другите си цели днес.

Знам, всеки друг с такава чест [5724]

би се гордял, но аз не мога.

Повярвайте, кълна се в Бога,

че ако можех, бих го сторил.

Но за това да не говорим, [5728]

че път ме чака по-нататък

с онази дева, със която

дойдох. Тя спътница ми беше

и тъй добре се с мен държеше, [5732]

че аз, каквото и да става,

дължа й преданост такава

и тръгвам с нея.“ „Ала как

ще минете през моя праг? [5736]

Щом аз не разреша вратите

да ви отворят, ще стоите

в дома ми като във затвор.

Обида е и е позор [5740]

за нас, че толкоз дързък бяхте

и мойта дъщеря презряхте.“

„Презрял съм я? Сеньор, не бива

да ми приписвате такива [5744]

неща!… Със никоя жена

не ще се свържа и вина

за туй аз нямам, разберете.

Най-сетне сигурен бъдете, [5748]

че щом възможност се представи,

ще дойда и със дъщеря ви

във замъка ще вдигнем сватба.“

„Кого ли може да зарадва [5752]

това уклончиво твърдение?

Ако изпитвате влечение

към нея, вие вероятно

ще се завърнете обратно, [5756]

а не затуй, че обещание

поехте. Никакво внимание

аз в случая не му отдавам.

Но все пак ви освобождавам [5760]

от обещания, поети

по принуждение. Вървете,

където щете. Дали вятър,

дали студ или знойно лято [5764]

ще ви попречат някой ден

да дойдете — това за мен

е все едно. Сеньор, насила

на никой щерката си мила [5768]

аз няма никога да дам.“

и ето, че Ивен оттам

си тръгнал. С него път поели

и пленничките: те вървели [5772]

в редица две по две, с изпити

лица, но радостни, честити.

И на Създателя едва ли

те биха от сърце отдали [5776]

такава почит, със каквато

те гледали Ивен, когато

извеждал ги от онзи замък.

Подире му тълпа голяма [5780]

вървяла в знак на уважение.

Ивен с известно притеснение

мълвял си: „Никак не разбирам

какво те точно в мен намират, [5784]

за да ме хвалят толкоз много.“

А после рекъл им: „За Бога,

млъкнете, хора изтощени,

не сте ми с нищо задължени. [5788]

Аз ни едно обидно слово

от вас не чух.“ Но те отново

обсипали го със похвали

и му добър път пожелали. [5792]

Девойките със думи мили

сърдечно му благодарили

за добрините, а накрая

държали да му пожелаят [5796]

със божията благодат

да бъде цял живот богат,

където и да е. Ивен

им казал удовлетворен: [5800]

„Вървете! Нека Бог ви води

и да не срещате несгоди,

по своя път, а само радост.“

С неописуема отрада [5804]

девойките си сбогом взели

с Ивен и своя път поели.

А той с девицата, която

го водела, по път обратен [5808]

ведно с лъва шест-седем дни

през планини и равнини

пътували и най-накрая

се появили при оная [5812]

сестра, отчаяна, сломена,

че от наследство е лишена.

Щом отзивчивата девица

с прославения храбър рицар [5816]

и неговия лъв видяла,

сестрата мигом засияла

от радост, вярвайки, че вече

не ще да е съвсем далече [5820]

така очакваното време,

когато свойта част ще вземе

от бащиното си имение.

Презрителното поведение [5824]

на нейната сестра, за жалост,

задълго я било държало

в леглото болна и унила

и се била възстановила [5828]

току-що. Щом като разбрала,

че идват, просто полетяла

спасителите си да срещне

със благодарност най-гореща. [5832]

Тъй се вълнувала, че даже

тя не могла да си изкаже

доволството и свойта радост.

От страх, че може до досада [5836]

едно излишество словесно

да доведе, ще е уместно

да ви спестя как в този дом

се веселили всички. Щом [5840]

зорите утринни изгрели,

те на конете си поели

към замъка, където бил

Артур свой стан установил [5844]

от две недели. В този замък

била онази по-голяма

сестра, която все ламтяла

да присвои и двата дяла. [5848]

Тя не могла да предположи,

че някога сестра й може

да дойде с някой рицар смел

и зарад нея на дуел [5852]

той да се бие със Говен.

А пък един-единствен ден

от срока още й оставал:

а после никой нямал право [5856]

част от наследството да вземе,

каквото и да предприеме.

Но как да си представи тя,

че непредвидени неща [5860]

очаквали я? В къща ниска,

намираща се доста близко

до замъка, преспал Ивен,

от свойте близки придружен. [5864]

Щом съмнало, след крепък сън,

излезли всички те навън

и след това отишли тайно

до замъка. А там незнайно [5868]

от колко време от Говен

вест нямало до този ден.

Голямата сестра обаче

узнала овреме това, че [5872]

той се намирал в таен кът

на около три левги път

от замъка. Оттам Говен

се върнал много променен, [5876]

а пък освен това се бил

с такова облекло снабдил,

че никой не го разпознал.

Тогава при самия крал [5880]

голямата сестра решила

да иде и му заявила:

„Как бързо времето минава,

кралю, и пладне отминава. [5884]

Уреченият срок изтече.

И вие виждате добре, че

за правото си ще се боря

и всичко нужно аз ще сторя. [5888]

Ако е имала желание

и съответно основание

да го оспорва, сир, пред вас,

сестра ми щеше в този час [5892]

да бъде тука. Слава Богу,

че се забави толкоз много.

Това е според мене знак,

че тя не вижда вече как [5896]

могла би своя интерес

да защити. А аз до днес

готова бях да устоявам

правата си да притежавам [5900]

наследството. Не се наложи

с оръжие край да се сложи

на спора и е вече време

път най-спокойно да поема [5904]

към бащиното си имение,

че то без никакво съмнение

е мое. Вече се разбра,

кралю, че моята сестра, [5908]

каквото и реши да прави,

за да се противопостави

на мен с кавги или с молби,

напразно сили ще хаби.“ [5912]

Артур изслушал със внимание

коварното й излияние

и й отвърнал: „Вижте, драга,

според закона се налага [5916]

въпросът щателно да бъде

от моя трибунал обсъден.

Затуй ще чакате. Сестра ви

могла би тук да се представи [5920]

преди уречения срок.“

Едва изрекъл кралят строг

словата си и в тоз момент

пред него се явил Ивен [5924]

със малката сестра; лъвът

останал бил във онзи кът,

където през нощта преспал.

А щом девойката видял, [5928]

Артур си радостта не скрил,

защото в този спор той бил

на нейната страна. „Седнете

до мен, девойко, и бъдете [5932]

от Господа благословена!“ —

й рекъл кралят. Уязвена

голямата сестра била

от чутото и не могла [5936]

яда си да сдържи, а цяла

като земята почерняла.

Щом малката се приближила

до краля, тя се поклонила [5940]

и рекла: „Бог да пази вас,

и двора ви. Пристигнах аз,

кралю, и вярвам, че държите

на правото и ще решите, [5944]

че този рицар днес ще може

в дуел честта си да заложи,

за да ми защити правата.

Той е със щедрост всепризната [5948]

и с куп неща обременен е,

ала склони заради мене

делата си да изостави

и днес пред вас да се представи. [5952]

Било би по-добре сестра ми

да не цели да ме измами,

а доброта да прояви

и мир да се установи [5956]

между нас двете най-накрая.

Аз нищо нейно не желая.“

„Нали и аз от тебе също

не искам нищо, че ти всъщност [5960]

не притежаваш нищо свое.

Едно е истина и то е,

че ти, каквото да се случи,

от мене дял не ще получиш.“ [5964]

Със доста сдържан тон, вежливо,

сестра й рекла предвидливо:

„Наистина ще съжалявам,

че зарад нас ще се сражават [5968]

двамина рицари достойни.

Този наш спор е непристоен,

но аз си искам дял, защото

той ми е нужен за живота, [5972]

и благодарна ще ви бъда,

ако с добро и без присъда

отстъпите ми туй, което

е мое.“ — „Сигурна бъдете, [5976]

че само някой полудял

част някаква на вас би дал.

Дори да знам, че адски огън

ще ме изпепели, не мога [5980]

да си представя как от мен

дял бихте взела някой ден.

Дори да бъде с нощ сменена

зората и обратно Сена [5984]

да потече, с бой само може

тоз спор да се реши.“ — „Дай, Боже,

възкликнала сестра й — тоя

мой рицар да спечели боя! [5988]

Ах, аз току-що казах «мой»,

а пък не зная кой е той.

А и той мене не познава.“

Тъй секнал спорът. И тогава [5992]

сестрите за ръка завели

сред двора рицарите смели.

Веднага стекла се тълпата

да гледа битката, с която [5996]

тоз спор да се реши. Но тук

съперниците един друг

не се познали. А нали

отдавна близки те били? [6000]

Защото монсеньор Говен

обичал като брат Ивен,

а и той с обич му отвръщал.

За двамата било присъщо [6004]

в залог на дружбата им свята

да си заложат и главата,

но да се пазят един друг.

Тъй биха сторили и тук, [6008]

ако се бяха разпознали!

Така е в дружбата! Едва ли

в света по-силно чувство има.

Ала със сила несломима [6012]

се проявява и враждата.

Затуй в гърдите, по главата

нанасяли си те безброй

жестоки удари. Та кой [6016]

приел би вместо слава срам?

Вражда и Дружба — аз не знам

как място в един дом намират

и как под покрив общ се сбират [6020]

две чувства толкова различни?

Туй според мен е нелогично.

Там явно ще им бъде тясно.

В съжителството им ужасно [6024]

те трудно биха се разбрали

и в разправии и скандали

живели биха двете, щом

се срещнат във един общ дом. [6028]

Щом всяко тяло притежава

различни крайници — тогава

в закътана далечна стая

отива Дружбата накрая, [6032]

а пък Враждата — на съседен

етаж: към улица да гледа,

че според нейните привички,

тя иска да я виждат всички. [6036]

Враждата вихрено в атака

се устремява, без да чака,

и Дружбата чрез изненада

тя почва подло да напада. [6040]

Къде си, Дружбо? Вън излез!

Не се крий, за да видиш днес

как, съюзени, враговете

към теб вървят от бяс обзети. [6044]

А тях ги свързва дружба свята,

(защото щом не се отмятат

приятелите, тя тогава

вовек безценна си остава). [6048]

Но Дружбата не се усеща,

че със Враждата ще се среща,

защото тя със ум и сила

навреме би предотвратила [6052]

приятели да се сражават

и яростно да се раняват.

Враждата се държи злонравно,

а Дружбата е сляпа явно, [6056]

щом тя изобщо не съзира,

че пред очите й не спира

двубоят кървав. Без причина

Враждата карала двамина [6060]

другари верни да се бият

безсмислено, без лошотия.

От древни времена се знае,

че щом смъртта на друг желаеш, [6064]

туй означава, че го мразиш.

Нима Ивен желаел в тази

борба смъртта на сир Говен?

Да! И Говен ли в онзи ден [6068]

държал на онзи свят да прати

най-предания си приятел

със собствената си ръка?

Нещата не стоят така. [6072]

Не искал ни един от тях

да стори този скверен грях,

дори ако след дълъг бой

престола в Рим получи той. [6076]

Дали не ви подвеждам аз?

Безспорно е, че в онзи час

и двамата били решили

безмилостно, със всички сили [6080]

до край да водят битка жежка,

да си нанасят рани тежки,

додето някой не спечели

победа пълна във дуела. [6084]

Кой от двамината обаче

би се решил да се оплаче

от загубата? С явна злоба

противника да вкара в гроба [6088]

би влязъл всеки в бой последен

в очакване на край победен.

И ако бъдел победен,

как би си позволил Ивен [6092]

да се оплаче, че в борбата

получил рани от ръката

на своя най-добър приятел,

а не от враг или предател? [6096]

А и Говен на свой ред как

би се ожалил, че не враг,

а скъп другар го е сразил,

ако Ивен е победил? [6100]

Така е, щом не се познали,

не можел никой да се жали.

С такава ярост почнал боят,

че всеки копието свое [6104]

строшил на хиляди парчета.

Мълчали те, от гняв обзети,

но ако дума даже бяха

си казали, веднага щяха [6108]

да разберат кой е отсреща

и друга би била таз среща.

Би хвърлил всеки своя меч

и би се втурнал отдалеч [6112]

приятеля си да прегръща.

Не биха потрошили също

те своето въоръжение

при яростното стълкновение [6116]

и всеки своя меч и щит

би пазил здрав, а не разбит

от ударите с всички сили.

Но те тъй яростно се били, [6120]

че всеки гледал с острието

на меча да рани в лицето

противника, а с ръкохватката

целял със точен удар в схватката [6124]

да смаже нос, уста, забрало.

Кръвта като река течала,

а изпод броните разпрани

се виждали дълбоки рани. [6128]

В стремежа си да вземат връх,

останали дори без дъх.

Не мислил никой да се пази

и изумруди и елмази [6132]

от шлемовете им челични

летели на страни различни.

От ударите страховити

при сблъсъка жесток главите [6136]

на двамата мъже кънтели.

Отпаднали те при дуела,

очите им блестели само,

но с настървение голямо, [6140]

със мускули все още здрави,

с пестници силни и корави

размахвал всеки своя меч

във развилнялата се сеч. [6144]

В двубоя лют я шлем, я щит

бил смачкван или бил пробит.

От дългите им остриета

и ризниците на парчета [6148]

били. Тъй яростно се били,

че двамата се изтощили

и преценили, че е време

да спрат и дъх да си поемат. [6152]

След малко тежкото сражение

подели с ново настървение

по-силно отпреди. Тълпата

следяла с интерес борбата [6156]

и възхвалявала бойците:

„Куражът им е за възхита

и ако боят продължава,

те търсят в него не забава, [6160]

а средство да се отличат

и свойта чест да защитят.“

Съперниците проумели,

че хората с това целели [6164]

сестрите да сдобрят. Но всуе,

не щяла каката да чуе

за друго. Малката сестра

показала се по-добра [6168]

и този път: Артур и дворът

да кажели какво да сторят.

Със отвратеност от ината

и от ламтежа на сестрата [6172]

и кралят с младата кралица,

и всеки гражданин и рицар

по-малката сестра решили

да подпомогнат с общи сили. [6176]

Примолили се разни хора

Артур да е арбитър в спора,

та тя да вземе също дял.

Поискали от своя крал [6180]

на рицарите да предложи

да спрат, защото лесно можел

единият от тях убит

да падне в боя страховит. [6184]

Но крал Артур им заявил,

че трудно той би помирил

сестрите, тъй като била

хем алчна първата, хем зла. [6188]

Дочули кралските слова

съперниците, но това

не им попречило отново

да водят схватката сурова, [6192]

без някой някак да успее

над другия да надделее.

И всеки, явно изтерзан,

готов и на най-скъпа дан [6196]

за свойта чест, се чудел кой

се е решил да води бой

със него, кой в това сражение

показва толкова умение [6200]

и във защита, и в атака.

Над двамата се спускал мракът.

След миналия в битка ден

бил всеки много изтощен, [6204]

покритото със рани тяло

неимоверно го боляло,

а ризницата му разбита

била с гореща кръв пропита. [6208]

Те искали да спрат, че вече

Се спускала над двора вечер,

а и че всеки се боял

от другия, защото цял [6212]

ден двамата със равни сили

в жестокия двубой се били.

По тези две съображения

примирие без възражение [6216]

приели те, а пък съдбата

за техния кураж в отплата,

решила да се разпознаят,

преди да е настъпил краят. [6220]

Ивен, мъж с благородни нрави,

поискал пръв да се представи,

ала при тежкия двубой

премного кръв изгубил той, [6224]

затуй не разпознал Говен

гласа му слаб и променен.

„Сир — казал той — припада мрак

и според мене няма как, [6228]

ако престанем да се бием,

да бъдем обвинени ние

в страхливост. Мойто уважение

спечелихте в това сражение [6232]

и даже се боя от вас.

До днес не съм се срещал аз

с друг рицар, който тъй умело

да се сражава. Вие смело [6236]

и във атака и в отбрана

се бихте. Много тежки рани

получих в днешния двубой.

От ударите ви безброй [6240]

изтръпвах, мисля най-подир,

че по-добър от мен сте, сир!“

„За Бога — възразил Говен, —

ако сте вие изтощен, [6244]

то аз, за моя изненада,

дваж повече от вас пострадах;

каквото дадох ви, от вас

със лихви го получих аз. [6248]

Нападах ви, ала в ответ

спечелих удари безчет

и в мен извикахте възхита.

Но позволете да попитам [6252]

за името ви. Аз самият

не смятам своето да крия.

Говен ми казват и съм син

на благороден властелин — [6256]

баща ми Лот е крал велик!“

Ивен надал сподавен вик,

щом чул със кой се е сражавал.

От мъка и от гняв тогава [6260]

веднага хвърлил надалеч

окървавения си меч

и потрошения си щит

и, скачайки от коня, с вид [6264]

объркан казал: „Битка тежка

заради очевидна грешка,

за жалост, водихме днес ние.

Щях да откажа да се бия [6268]

с вас, ако бях ви разпознал.

Повярвайте, че бих признал,

преди да съм се бил със вас,

че победеният съм аз!“ [6272]

„Какво? — извикал сир Говен. —

Но кой сте вие, сир?“ „Ивен!

За мен сте по-скъп и от брат

и вас най-много в този свят [6276]

ценя, защото с помощта ви

постигнах почести и слава.

И аз заслуженото днес

ще ви отдам. За мен е чест [6280]

за победен да се призная!“

„Сир, трогнат съм, но не желая

подобна чест аз на готово —

му възразил Говен отново. — [6284]

На по-достойния се пада

победата като награда,

така че ваша е, за Бога!“

„Не, сир, след боя аз не мога [6288]

да си стоя прав на краката

и много убедено смятам,

че вие днес сте победител!“

„Напразно се безпокоите — [6292]

отвърнал тутакси Говен, —

по-скоро аз съм победен.

Не е ласкателство това

а честни, искрени слова. [6296]

В света не ще се друг намери

с достойнствата ви да се мери!“

Той скочил мигом на земята

и както брат прегръща брата, [6300]

се хвърлили в прегръдка здрава.

Все още всеки настоявал,

че другият е победил.

Но кралят спора прекратил. [6304]

Бароните се приближили,

приятелите обградили,

с надеждата, че ще научат

какво ли всъщност се е случило, [6308]

та тези двама воини тук

се радват тъй един на друг.

Артур запитал ги: „Сеньори,

кажете кой какво ви стори, [6312]

та след като се бихте гневно,

тъй искрено и задушевно

прегърнахте се тук пред нас?“

Говен отвърнал му: „Сир, аз [6316]

разбрах, че тази битка тежка

дължи се на неволна грешка,

и щяхме с моя скъп побратим

за зла беда да си изпатим. [6320]

Сега ще разберете как

един във друг видяхме враг.

Аз, племенникът ви Говен,

уви, не разпознах Ивен, [6324]

додето той не ме попита

след битката ни страховита

с кого чест имал да се бие,

и тъй установихме ние [6328]

кои сме, с помощта на Бога.

Аз бях обхванат от тревога,

че боят дълго продължава,

че силите ми намаляват, [6332]

и бях на прага на смъртта

сразен, кралю, от ловкостта

на този рицар, който смело

се биеше за право дело. [6336]

Добре, че аз отстъпих с чест

пред моя пръв приятел днес

и залудо не бях убит!“

Ивен ядосан и сърдит, [6340]

от думите му предизвикан,

със невъздържан глас извикал:

„Кралю, неправда аз не мога

да понеса пред вас и Бога! [6344]

Победата днес не е моя,

защото аз загубих боя!“

„Не — аз!“ „Не — аз!“ — във надпревара

стремял се всеки да изкара [6348]

сам себе си за победен

и с дух другарски несъмнен

най-предания си приятел

за победител в боя смятал [6352]

и всеки краля убеждавал,

че другият по-заслужавал

да се окичи със победа.

Артур ги слушал и ги гледал [6356]

как те, до крайност изтощени

и със тела окървавени,

не спирали тъй да говорят,

и за да сложи край на спора, [6360]

с категоричен тон им казал:

„Сеньори, всеки ни показа,

че изключително държи

на другия, че му дължи [6364]

признателност за доблестта му.

Със възхищение голямо

изслушах ви… Я прекратете

тоз спор и ми се доверете: [6368]

аз и към двама ви желая

да бъда справедлив до края.“

Те врекли се да изпълняват

каквото той им повелява. [6372]

Извикал кралят към тълпата:

„Наоколо ли е сестрата,

която с вероломни средства

лиши сестра си от наследство, [6376]

подтиквана от алчността?“

„Сеньор, да, тук съм.“ — рекла тя.

„Елате! Знам, че се стремите

сестра си подло да лишите [6380]

от дял, но аз ви заявявам,

че плана ви не одобрявам.

От тоз стремеж се откажете

и й дела възстановете. [6384]

За този план аз знам от вас!“

„Ако съм съгрешила аз

със необмислено признание,

не му обръщайте внимание. [6388]

Ах, Боже мой, не ме мъчете!

Власт имате и наредете

последици да няма тежки.“

„Не бива крал да прави грешки. [6392]

Затуй сега постановявам

и съвестно възстановявам

на вашата сестра имота,

за да сте равни във живота. [6396]

Навярно току-що разбрахте,

че рицарите боя спряха

и искат съдник аз да бъда.

Та ето моята присъда: [6400]

понеже всеки в този ден

твърди, че бил е победен,

реших — или си поделете

имота със сестра си двете, [6404]

или ще обявя накрая,

макар и да не го желая,

че племенникът ми Говен

загуби битката с Ивен [6408]

и вие губите тогава!“

Артур не би го злепоставил,

а искал да постави само

на изпитание голямо [6412]

голямата: да я застави

със доброта, а не със завист

да се държи и да приеме

по-малката свой дял да вземе. [6416]

Артур си знаел отпреди,

че няма да я убеди

със доводи обосновани,

затуй прибягнал до закани. [6420]

Отстъпила тя, след което

му рекла: „С болка на сърцето

приех, защото не желая

със отказ да обидя краля. [6424]

Сестра ми дял ще си получи,

но искам честно да се случи

и затова гарант станете.“

„Съгласен съм. А вие двете [6428]

живейте сговорно в имота.

На вас се пада първенството,

а малката се задължава

все пак да ви се подчинява. [6432]

Но вие също я обичайте

и й правата не отричайте.“

Тъй кралят спора им решил

и двете с дял подсигурил. [6436]

Артур на двамата достойни

приятели и смели воини

предложил да се отморят

и броните си да свалят, [6440]

защото, обяснил им кралят,

когато е настъпил краят

на равностойния двубой,

те имат нужда от покой. [6444]

Едва те броните си снели

и в този миг лъва видели,

че търси своя господар.

Щом го открил, добрият звяр [6448]

зарадвал се на тази среща.

Но зървайки лъва насреща,

разбягали се всички. „Спрете! —

подел Ивен. — Не се плашете! [6452]

Лъвът ми е приятел верен!

Към вас ще е добронамерен:

той мирни хора не напада

и никой няма да пострада. [6456]

Нас ни обвързва дружба здрава

и той навред ме придружава.“

Спокойно всички се събрали

край тях и сир Ивен с похвали [6460]

обсипали мнозина воини

за подвизите му безбройни,

за битката му с великана,

за всяка схватка преживяна. [6464]

Говен му рекъл с тъжен глас:

„С голям позор покрих се аз,

защото, Бог ми е свидетел,

на вас, на своя благодетел, [6468]

платих с неблагодарност черна,

а вие с мъжество безмерно

и племенниците ми мили

от великана сте спасили. [6472]

За вас си мислех всеки ден

защото ние с вас, Ивен,

обичаме се като братя

и нас ни свързва дружба свята. [6476]

Във мислите си се надявах

за ваша доблестна проява

да чуя. В много кралства бях,

но нийде друг воин не видях [6480]

така прославен и обичан

и «Рицаря с лъва» наричан!“

Щом броните свалили вече,

подели разговор сърдечен, [6484]

а пък лъвът се приближил

и до Ивен се настанил,

щастлив, че с тях е най-накрая.

В лечебница в отделна стая [6488]

отишли после те, защото

след устрема и мъжеството,

с които през деня се били

и многократно се ранили, [6492]

те трябвало да се лекуват.

Артур не искал да рискува

със здравето им и веднага

повикал лекар да помага. [6496]

Бил лекарят хирург признат

за най-добрия в този свят,

Той със задачата се справил

и скоро те напълно здрави [6500]

били. Ала Ивен таял

в сърцето болка и печал

по отлетялата любов.

За дамата си бил готов [6504]

на всичко, знаейки добре,

че той без нея ще умре.

Намислил да отиде сам

до извора в леса и там [6508]

да предизвика бързо пак

порои, вихри, град и сняг

и повсеместни разрушения,

дано получел опрощение [6512]

от своята любима дама.

В противен случай с най-голяма

стръв той повторил би отново

туй изпитание сурово. [6516]

Напълно щом се излекувал,

без много дълго да умува,

потайно тръгнал сам Ивен.

По пътя той бил придружен [6520]

от своя лъв — другар по-верен

той трудно можел да намери.

Открили извора. Тогава

Ивен, без миг да се забави, [6524]

облял скалата със стакана,

да предизвика урагана.

И тутакси се разразила

вихрушка със страхотна сила. [6528]

Човек би казал, че пропада

лесът във бездните на ада.

Гранитните стени дебели

на замъка тъй се тресели, [6532]

че колкото и да е смел

човек, той плен би предпочел

при перси или мюсюлмани,

но в замъка да не остане. [6536]

Васали и слуги в палата

крещели в страх пред госпожата:

„Проклети да са прадедите,

избрали тук да са стените [6540]

на замък, който всеки може

да разруши, не дай си Боже,

и без усилие голямо

на пепел и руини само [6544]

той тази крепост да направи!“

„Госпожо, хората са прави —

обадила се и Люнет. —

Нуждаете се от съвет [6548]

как тази стряскаща угроза

вас повече да не тормози.

Май нов защитник отдалече

ще трябва да потърсим вече. [6552]

Такъв сред вашите васали

не виждам аз. На тях едва ли

могъл би някой да разчита

за помощ или за защита. [6556]

С бездействие ще се прославим,

ако нелепо се оставим

на рицар, който се надява

тук свойта власт да упражнява. [6560]

Без пръста си да мръдне даже,

той изведнъж ще се окаже,

на вашите земи владетел.

Тогава, Бог ми е свидетел, [6564]

ще разберете, че съм права.“

„Люнет, кажи какво да правя?

Заклевам се, че занапред

не ще се вслушам в друг съвет.“ [6568]

„Госпожо, в този труден ден

съветник по-добър от мен

ви трябва. Как съвет да дам,

щом изход в случая не знам? [6572]

Не мога аз да ви подвеждам.

Уви, не виждам и надежда

да дойде скоро рицар смел,

на своите плещи поел [6576]

товара да ви защитава.

А всички ние дотогава

ще страдаме. Какво спасение

да чакаме, щом с настървение [6580]

избухне ураган в гората?“

При тези думи госпожата

й рекла: „Моите придворни

са тихи, кротки и покорни [6584]

и аз от тях не виждам кой

би бранил извора в двубой.

Но на ума ви, моя мила,

отдавна съм се доверила [6588]

и туй сега ви задължава —

приятел в нужда се познава,

така че дайте ми съвет!“

„Госпожо — казала Люнет, — [6592]

един-единствен рицар може

защита днес да ни предложи —

тоз, който с трима сам се би

и злия великан уби. [6596]

Но той далече се намира.

От слуховете се разбира,

че преживявал лична драма

от скръб по скъпата си дама [6600]

и че той би се доверил

на който би го уверил,

че ще го събере пак с нея.

За нищо друго не копнеел!“ [6604]

„Да го направя съм готова.

Ще дам и клетва, честно слово,

че без да жаля ум и сила,

ще сторя всичко, свойта мила [6608]

да срещне пак. Сега вървете

и рицаря тук доведете.

Ще спазя свойто обещание.“

„Госпожо, нямам основание [6612]

да се съмнявам, виждам ясно,

че ще се справите прекрасно.

Все пак, преди да тръгна аз,

обет ми дайте, стига вас [6616]

това да ви не притеснява!

Нали и Бог тъй повелява.“

„Готова съм да дам обет!“

Тогава хитрата Люнет [6620]

един безценен реликварий

извадила със мощи стари.

Пред тях набожната жена

застанала на колена. [6624]

Люнет за клетвата пред Бога

подбрала всички думи много

внимателно, та таз идея

изгодна да е и за нея, [6628]

и рекла: „Свойта длан вдигнете

и най-напред се закълнете,

че вие няма никой ден

за нищо да вините мен, [6632]

защото правя всичко аз

единствено заради вас.

Повтаряйте: «Кълна се днес

за Рицаря с лъва злочест [6636]

да сторя всичко туй, което

ще възроди любов в сърцето

на дамата му».“ Госпожата

покорно дигнала ръката [6640]

и тихо казала: „Девице,

кълна се, вдигнала десница,

обета да изпълня точно!

Повтарям тоз обет нарочно [6644]

пред Господа и пред светците,

че ако ми се доверите,

ще сторя нужното, та той

любов, и прошка, и покой [6648]

при дамата си да намери!“

С благоразумни маниери

и добросъвестност Люнет

добила ценния обет. [6652]

Кон оседлан отвън извели

и тя тозчас на път поела

със развълнувано сърце

и със усмихнато лице. [6656]

Навлязла скоро във гората,

край онзи извор до скалата

тя рицар изведнъж видяла

и по лъва Ивен познала. [6660]

Доволна, че не се налага

да търси надалеч, веднага

забила в коня свойте шпори

и се насочила към бора. [6664]

Ивен я зърнал отдалече,

познал я и със жест сърдечен

посрещнал девата вежливо.

Тя рекла: „Колко съм щастлива, [6668]

че много бързо ви намерих.“

А той отвърнал с глас треперещ:

„Какво? Издирвала сте мен?“

„Да, търсех ви, сеньор Ивен [6672]

(от мен днес по-честита няма),

защото скъпата ви дама

пред мен положи клетва свята,

че продължава да ви смята [6676]

за свой съпруг най-мил, най-скъп, и

обета няма да престъпи,

пред страх от клетвопрестъпление.“

Ивен в щастливо изумление [6680]

изпаднал — той на вест такава

изобщо не се бил надявал.

След туй признателният рицар

целунал нежната девица [6684]

и рекъл: „Мила моя, днес

зарадвахте ме с тази вест

и цял живот не ще успея

да ви се отплатя за нея!“ [6688]

„Ще имате, сир, занапред

подобни поводи безчет

куража си да проявите

и други да ощастливите [6692]

с безпримерно добри дела,

каквито аз не бих могла

да сторя. Вие ме спасихте

и името ми защитихте. [6696]

Това е само малка част

от тежкия ми дълг към вас!“

„Не, аз на вас съм задължен

стократно!“ — възразил Ивен. [6700]

„Да тръгваме!“ — „А според вас,

дали се сеща кой съм аз

любимата ми?“ — „Не, не знае,

че Рицарят с лъва това е [6704]

оставилият я съпруг.

Е, стига сме стояли тук!“

Така те в разговор сърдечен

до замъка отишли вече; [6708]

лъвът ги следвал по петите.

Проникнали те зад стените,

потайно двора прекосили

и после бързо се качили [6712]

при дамата. Щом тя разбрала

кой е пристигнал, засияла,

че преданата й девица

довела чакания рицар [6716]

с лъва. В чудесно настроение,

поканила ги с нетърпение

да влязат в залата веднага.

Ивен, едва прекрачил прага, [6720]

с доспехите си както бил,

в краката й се строполил.

Люнет й рекла: „Помогнете

да стане прав и запомнете, [6724]

че с упование голямо

от вас едничка чака само

утеха, прошка, състрадание.“

А дамата без колебание [6728]

го вдигнала и рекла: „Днес

за мен ще е безкрайна чест

да сторя всичко, за което,

копнее му сега сърцето!“ [6732]

Люнет отвърнала: „Това е,

госпожо, и ваш дълг. Аз зная,

че имате подобна власт.

Сега ще ви разкрия аз [6736]

и истината. Няма друг

по-смел от този рицар тук,

готов от вражеска проява,

госпожо, да ви защитава. [6740]

Дано сам Господ ви дари

с любов взаимна. Знам дори,

че той за вашата любов

да стори всичко е готов. [6744]

От своя гняв се отърсете,

сърце за обич отворете,

защото тук пред вас смутен

стои съпругът ви Ивен!“ [6748]

Владетелката изкрещяла:

„Чудесно си ме изиграла!

Защо ме караш ти, момиче,

отново аз да заобичам [6752]

човека, който ме остави

и най-нещастна ме направи?

Не! По-добре да си остана

тук с вихрите на урагана! [6756]

Добре ме подреди, Люнет!

Защо ти дадох аз обет

в безумното си заслепление?

Уви, но в клетвопрестъпление [6760]

не искам да се провиня

и трябва да се подчиня.

Тъй както живата жарава

под топла пепел не изтлява, [6764]

то и в сърцето ми ще тлее

туй чувство, докато живея.“

Ивен съзрял удобен случай

от нея прошка да получи [6768]

и казал: „Съгреших, госпожо,

но с вярата за милост Божа,

от вас днес моля опрощение

за стореното прегрешение. [6772]

Аз за допуснатите грешки

последици понесох тежки,

но ако днес благоволите

за моя грях да ми простите, [6776]

кълна ви се, че аз до гроб

ще съм ви верен като роб

и ще съм ви съпруг достоен!“

Тя казала с тон по-спокоен: [6780]

„Уви, обета си не мога

да наруша. Със вяра в Бога

приемам, че ще трябва аз

сега да сключа мир със вас.“ [6784]

„Владетелко, благодаря ви!

Светият дух така направи,

че след теглата и скръбта,

пак най-щастлив съм на света!“ [6788]

Получил прошката, Ивен

почувствал се честит, блажен

тъй както никой на земята.

Отпуснала му се душата, [6792]

показал се той нежен, мил

и с обич й се отплатил.

Във свойта радост той забравил

страданията и оставил [6796]

душевни мъки, болка, скръб

завинаги зад своя гръб.

Люнет от своите дела

щастлива също тъй била, [6800]

след като тя събрала тук

родените един за друг.

С това приключва и романът

за Рицаря с лъва. Остана [6804]

съвсем накрая Кретиен

да каже, силно убеден,

че ако друг го продължи,

ще го изпълни със лъжи. [6808]

Показалец на имената

Показалецът съдържа всички собствени и географски имена в романа. Цифрите препращат към съответните страници от настоящото издание.

А

Алие, граф 102, 107, 111–112

Аргонски лес 110

Арпен Планинеца, великан 14, 19, 127, 226–228

Артур 16, 23–24, 40, 50, 66–67, 72, 81–82, 84–87, 89, 93–96, 122, 128, 150–152, 180, 182–183, 189–190, 193–194, 196, 198, 207–208, 210, 213, 215, 217, 219, 221, 226–228

Б

Бретан 8, 23, 91, 207, 210, 219

Броселианда 213, 227

Г

Гениевра 24–25, 40, 123, 226

Говен 7, 17–19, 24, 41, 82, 84, 87–88, 90–91, 95–96, 120, 122–123, 128–130, 132–133, 138, 150–151, 181, 185–187, 191–193, 196–197, 217–218, 223–224, 226–228

Д

Девичи остров 165, 229

Додинел 24, 208

Дюрандал, меч на Роланд 110, 222

Е

Ескладос Льо Ру 10, 76, 215, 221, 223

З

Замъка на патилата 10, 14, 19, 161

И

Ивен 7–8, 10–14, 16–21, 24, 38–52, 54–61, 63–65, 69, 72–85, 88–120, 124–126, 128–132, 134–139, 141–146, 148–149, 158, 161, 163–164, 167–179, 181, 183, 185–187, 191–194, 196–199, 202–206, 208–211, 213–228

Испания 110, 222

Й

Йоан Кръстител 41, 213

К

Калогренан, братовчед на Ивен 10–11, 16, 19, 24–26, 40, 208–214, 217

Кардуел 23, 210

Ке, сенешал в двора на Артур 24–26, 38–41, 47, 59, 81–84, 123, 128, 208–209, 226

Кретиен 7–15, 17–20, 206–216, 218–230

Л

Ландюдет, баща на дамата от Ландюк 81

Ландюк, имението на съпругата на Ескладос и на Ивен 10, 81, 88, 216–218, 225

Лот, крал, баща на Говен 192

Люнет 11, 88, 131, 141, 146, 148, 157–158, 199–202, 204–206, 214, 217–218, 225

М

Моргана 102, 221–222

Н

Нороазон 10, 14, 111, 222–223

П

Пендрагон 40

Р

Рим 187

Роланд 110, 222

Ронсево 110

С

Сагремор 24, 208

Саладин 39, 213

Сена, река 184

Т

Тарс, град в Израел 133, 227

У

Уелс 23, 210, 219

Уриен, крал, баща на Ивен 16, 50, 72, 80, 121, 215

Ч

Честър 95

Информация за текста

$id = 8963

$source = Моята библиотека

Издание:

Автор: Кретиен дьо Троа

Заглавие: Ивен, Рицаря с лъва

Преводач: Атанас Сугарев

Година на превод: 2013

Език, от който е преведено: Старофренски

Издател: Издателство „Изток-Запад“

Година на издаване: 2013

Тип: роман

Националност: Френска

Печатница: „Изток-Запад“

Излязла от печат: 03.07.2013

Редактор: Паисий Христов

Научен редактор: Стоян Атанасов

Художник: Деница Трифонова

Коректор: Людмила Петрова

ISBN: 978-619-152-311-5

Адрес в Библиоман: https://biblioman.chitanka.info/books/7720

1

Вж. Мабиногион, келтски легенди, превод от английски Саркис Асланян, изд. „Г. Бакалов“, Варна, 1986.

2

Старинното название Арморика включва днешните френски области Нормандия, Бретан и Вандея.

3

Gaston Paris, La littérature française au Moyen Âge, Paris, 1905, p.95, цитирано по Philippe Walter, „Yvain ou le Chevalier au lion“, Notice, in Chrétien de Troyes, Œuvres complètes, Paris, Gallimard, 1994, p.1171.

4

Според други ръкописи този времеви интервал е по-дълъг — 7 или 10 години.

5

Например в романите за Тристан и Изолда в стихове (по-специално поемите Лудостта на Тристан) и в проза, Амадас и Идоан (края на XII в.], Ланселот в проза (XIII в.) и др.

6

Гениалните прозрения на Фройд в опитите му да тълкува сънищата по-скоро потвърждават, отколкото опровергават подобна констатация.

7

Jacques Le Goff, „Lévi-Strauss en Brocéliande“, in L’imaginaire médiéval, Paris, Gallimard, 1991 (nouvelle édition), p.163 (преводът мой — С.А.).

8

Пак там.

9

Цитирам по френския превод на книгата: Erich Auerbach, Mimesis. La représentation de la réalité dans la littérature occidentale, Paris, Gallimard, 1968, p.142 (преводът мой — С.А.).

10

Ще спомена например пазача на дивите бикове, великана Арпен Планинеца и двамата братя, синове на Дявола, от Замъка на патилата.

11

Жорж Дюби постави точен етикет на тази епоха, като озаглави една от своите книги Мъжкарско Средновековие (вж. G. Duby, Mâle Moyen Âge, Paris, Flammarion, „Champs“, 1990].

12

Ерих Ауербах, цит. съч., с.143.

13

Цитирам по френския превод на книгата на Ерих Кьолер Ideal und Wirklichkeit in der höfischen epik: Erich Köhler, L’aventure chevaleresque. Idéal et réalité dans le roman courtois, Paris, Gallimard, 1974, p.83. (Преводът мой — С.А.)

14

Първите френски разкази за Лисан са от последната четвърт на XII в.

15

Ще напомня, че френската дума за рицар — chevalier — означава на първо място „конник“.

16

За по-конкретни наблюдения върху тази мимикрия препращам към обяснителните бележки в края на настоящето издание.

17

Имам предвид персонажи като сенешала и двамата му братя, които ще се сражават срещу Говен, тоест трима срещу един; великана Арпен Планинеца; двамата братя, синове на Дявола, в Замъка на патилата.

18

Ст. 1: Под Бретан в случая следва да се разбира както Великобритания, където царува Артур, така и континентална Бретан, Франция, където протича действието на романа. За разлика от другите си четири романа тук Кретиен започва своя разказ без пролог — лично встъпление, в което авторът представя досегашното си творчество (Клижес), метода си на писане (Ерек и Енида), своя меценат или поръчител (Ланселот, Рицаря на каруцата; Персевал или разказ за Граала), — in media res, тоест направо в сюжета.

19

Ст. 6: Според Деяния на светите апостоли (2:1-13) на този ден Светият Дух се появил пред апостолите под формата на огнени езици. И други романи на Кретиен споменават този християнски празник: Ерек и Енида (ст. 2131, Персевал (ст. 2791, 8889). Действието на Ерек и Енида започва на Великден, а на Ланселот — на Възнесение. Но в Артуровото рицарско общество тези дати са до голяма степен изпразнени от християнско съдържание. Романната фикция ги използва като хронологически маркери за празненства, отбелязвани според някаква светска традиция. А повествователната функция на тези празници в артуровския роман е преди всичко да изобрази началния тласък на рицарското приключение. Обикновено това става в двора на Артур.

20

Ст. 9: В двора на Артур дамите се хранят отделно от мъжете. За този обичай споменават Джефри Монмутски (История на британските крале, 1138) и Вас (Роман за Брут, 1155).

21

Ст. 28: Кретиен повтаря разпространената по онова време идея, че миналото е по-добро от настоящето, и я обвързва с упадъка на истинското любовно чувство. Тази идея е литературен топос, който не отразява историческата действителност през втората половина на XII в., когато се утвърждава — именно под влияние на лириката и романа — идеалът за куртоазната любов (т.нар. fin’amor).

22

Ст. 32: Кретиен цитира известна поговорка (вж. J. Morawski, Proverbes français antérieurs au XVe s., Paris, Champion, 1925, №1257), която е особено показателна за разделението между поземлената аристокрация, към която спада и френското рицарство (за разлика от Англия или от Германия, където то принадлежи по онова време към воинското съсловие, а не към аристокрацията), и хората на селския труд. На тях куртоазният елит отрежда най-ниското стъпало в социалната и в ценностната йерархия.

23

Ст. 47: Дрямката на Артур в момент, когато започва разказ за приключение, се явява вариант на друг мотив от рицарския роман: Артур отказва да яде, докато не се случи нещо необикновено или — най-малкото — докато не чуе разказ за необикновена случка.

24

Ст. 54: Додинел е известен с прякора Дивака. Персонажът се споменава в по-стари разкази. За Сагремор говорят и други романи на Кретиен дьо Троа (Ерек и Енида, Клижес). В Персевал или разказ за Граала Сагремор носи прякора Безмерни (Desréé — „Лудия“, „Невъздържания“). За Сагремор споменават и по-късни рицарски романи от XIII век: Чудесата на Ригомер, Кларис и Ларис, Ланселот в проза.

25

Ст. 55: Сенешалът Ке е втори в йерархията на Артуровия двор. Титлата сенешал (от латинската дума senescalus — „най-възрастният“) се давала на началника на кралската администрация. Премахва я Филип-Август в 1185 г. Според История на британските крале Ке е млечен брат на Артур. По съвет на вълшебника Мерлин Игерна, майката на Артур, заченала при необикновени и незаконни обстоятелства, поверява новороденото на родителите на Ке. В романите на Кретиен дьо Троа Ке олицетворява претенциозност без покритие, невъздържаност, презрително отношение към непознатите рицари и т.н. — качества, несъвместими с рицарската етика.

26

Ст. 55: В този роман Калогренан е братовчед на Ивен. В романа на Робер дьо Блоа Боду (Нежният красавец) от средата на XIII в. Калогренан е племенник на Ивен. Персонажът се среща и в Ланселот в проза — също в ролята на неудачник, убит от Лионел. Според американския медиевист Р.Ш. Лумис (R. S. Loomis, Arthurian Tradition and Chrétien de Troyes, N.Y., Columbia University, 1947) името Калогренан произлиза от „Cai lo grenant“ (Кай Мърморкото), тоест Калогренан е двойник на Ке. В романа на Кретиен обаче двата персонажа са ясно разграничени и дори противопоставени.

27

Ст. 60: Мотивът за срама на неуспелия рицар влиза в симетрична опозиция с мотива за славата, към която се стреми всеки рицар, търсещ приключения.

28

Ст. 168: Преди да влезе в ролята си на разказвач, Калогренан излага своя възглед за това как следва да възприемаме неговия разказ. В това отношение той дублира работата на писателя, който винаги подсказва по нещо за начина на тълкуване на своята творба. Според Калогренан вникването в смисъла на разказа предполага не буквално възприемане със сетивата (ушите и очите), а усещане със сърцето. Тази идея напомня и за думите на Иисус Христос, когато говори с притчи на брега на Генисаретското езеро. Иисус прибягва до иносказателната форма, за да провери кой може да вникне в казаното от него: «Затова им говоря с притчи, понеже те гледат, а не виждат, слушат, а не чуват, нито разбират.» Тъкмо над тях се сбъдва пророчеството на Исаия, което гласи: С уши ще чуете и няма да разберете; с очи ще гледате и няма да видите. Защото сърцето на тези хора е закоравяло (Мат. 13: 13–15, цитирано по новия превод, издание на Българско библейско дружество, 2010). Типологичното родство между слушането на разказ за приключения и възприемането на уроците на Иисус е заложено в сърцето, тоест в съпреживяването на чутото. В концептуален план тази идея, приложена върху четенето на рицарски романи, означава преодоляване на буквалния смисъл и търсене на символични значения.

29

Ст. 175: Обикновено странстващият рицар се придружава от оръженосец или от друг рицар, негов приятел или възпитаник. И тук, подобно на казаното в стих 32, съзнанието за принадлежност към рицарството се проявява като презрение към селячеството.

30

Ст. 176: Според други ръкописи премеждието на Калогренан е станало преди 7 или преди 10 години — при всички случаи, твърде отдавна: разказът за срама (ст. 60) нарушава продължителното мълчание за случилото се. И тук Кретиен въвежда този мотив по логиката на опозицията с друг мотив — за успешното приключение, за което дворът на Артур трябва да научи час по-скоро.

31

Ст. 189: Броселиандската гора се намира на полуостров Бретан, Франция. От началото на романа разбираме, че Артур е свикал своя двор в Кардуел, Уелс (ст. 7–8). Нито в разказа на Калогренан, нито в приключението на Ивен не се споменава за прекосяване на морето от Великобритания до Франция. Подобна непоследователност в изобразяването на пространството подсказва, че местата на действие са символични, а не реалистични. Съответствията между пространството на романа и географското пространство са по-скоро изключение, отколкото правило.

32

Ст. 198: През XII в. ловът със соколи е бил привилегия на аристокрацията. Соколът е емблема на определен социален статус.

33

Ст. 216: През Средновековието медта е рядък и много скъп метал. Доменните пещи се въвеждат едва през следващия XIII в. Дотогава металите се извличат като в древността — чрез промиване на рудата.

34

Ст. 240: Зелената ливада и оградата са елементи от топоса за locus amoenus (място за наслада), който куртоазната литература заимства от латинската класическа поезия.

35

Ст. 296: Ампан — старинна мярка за дължина (около една педя).

36

Ст. 311: В описанието на пазача на бикове Кретиен следва условностите за изобразяване на «природния човек», тоест на същество, което живее извън цивилизацията: човешката физика бива сведена не до тази на определено животно, а се явява разнороден сбор от животински черти. Тъкмо в животинската хетерогенност е вложена идеята за човешка грозота.

37

Ст. 324: Пазачът на бикове се явява своеобразен първообраз на две фигури на по-късни епизоди от романа: 1) на обезумелия Ивен, който живее като безмълвен дивак в гората; 2) на великана Алпен Планинеца, с когото Ивен ще се сражава. От това получаваме известна представа за начина, по който Кретиен изгражда своите персонажи: едни и същи черти определят облика на различни герои. Така зад различията откриваме сходства, а зад сходствата — различия.

38

Ст. 354: Господарят на дивите бикове олицетворява животинското начало у човека. От друга страна, в способността му да укротява силните животни има нещо свръхестествено. По това той се родее с някои келтски герои (например с Луг). Но основната функция на този персонаж е да контрастира с фигурата на рицаря.

39

Ст. 367: Пазачът на бикове твърди, че не е чувал за приключенията (ст. 361) и чудесата (ст. 365), които търси Калогренан. Всъщност той знае за тях, както се вижда от неговите упътвания, но не е в състояние да ги назове. Така Кретиен внушава, че приключението предполага не само необикновено явление, но и съответен език за неговото изобразяване. Разграничителната линия между природа и култура, очертана първоначално от контраста рицар/говедар, тук преминава по границата между словото, което изгражда смътен образ на реалността, и словото, което я назовава адекватно.

40

Ст. 406: Вълшебният извор е ключов символ и централно място, което се появява циклично във възлови моменти от еволюцията на героя. Тълкуването на този символ изисква по-задълбочен анализ, който би надхвърлил рамките на една обяснителна бележка. Очевидно Кретиен е заимствал този мотив от англо-нормандския писател Вас, който в Роман за Ру (около 1160; Ру е романска форма на Ролон — основател на Нормандското херцогство в началото на X век) описва извора Берентон като място, където ловците идват лятно време за вода, а разлеят ли я по земята, предизвикват проливен дъжд. Вас няма обяснение за странното явление. Добавя само, че около извора често кръжат феи и се случват много необикновени неща.

41

Ст. 429: Калогренан назовава прецизно редица елементи от декора, които пазачът на бикове е споменал преди това най-общо: зеленото дърво от указанието на говедаря (ст. 380) се оказва бор в разказа на Калогренан (ст. 412), скалата около извора — изумруд с рубинено дъно (ст. 425), чашата — златна (ст. 418 от оригинала; този детайл не е намерил място в българския превод). Материалният свят променя своя облик според гледната точка и културата на този, който го описва. По това време перспективата в живописта още не съществува. В този смисъл може да се каже, че литературата разполага с по-усъвършенствани похвати за представяне на реалността в сравнение с изобразителните изкуства.

42

Ст. 474: Кретиен дьо Троа конструира вълшебния извор като поредица от контрасти: водата кипи, а е по-студена от лед (някои коментатори смятат, че става дума за газирана вода — обяснение, което пренебрегва поетическото измерение на явлението); разрушителният ураган помита дървета и животни, но миг след това природата се възражда омиротворена и се превръща в земен рай, и т.н. Свръхестествените явления си остават загадка, но в същото време зад тях прозира манихейска визия за доброто и злото, пред които се изправя новодошлият рицар (ст. 455–456).

43

Ст. 484: Нападателят на Калогренан е сравнен със свиреп лъв. Това е първият анонс на фигурата на лъва, която впоследствие ще заема централно място в повествованието. И тук наблюдаваме техниката на Кретиен да обвързва образно или смислово персонажи, между които видимо няма връзка. Вж. също бел. към ст.324.

44

Ст. 577: Калогренан определя като лудост безразсъдното си приключение при вълшебния извор. Ивен пък го упреква в лудост, задето е мълчал досега. Лудостта в този роман има множество значения и се обвързва с множество персонажи.

45

Ст. 595: Саладин е султан на Сирия. Някои ръкописи на романа споменават не Саладин, а неговия предходник — султана Нуридин, починал в 1174 г. Очевидно преписвачите дават различен израз на чувството си за съвременност — така, както певецът изпълнява в собствен вариант определен музикален мотив. При всички случаи подобно споменаване на видни личности от съвременността (втората половина на XII в.) е анахронично спрямо епохата на крал Артур (VI в.). Анахронизмът е основен изобразителен похват в «античния» рицарски роман (1150–1180), но се среща и в артуровския роман.

46

Ст. 661: Романът на Кретиен Ерек и Енида споменава Лохол (ст. 1727) като син на Артур (от връзката му с Лизанор, дъщеря на граф Севен). От липсата на обяснения за извънбрачното дете на Артур може да се предположи, че подобни факти не са били изключение в средите на феодалната аристокрация.

47

Ст. 668: Празникът на Йоан Кръстител е на 24 юни, тоест около две седмици след Петдесетница. Разбира се, тези изчисления са твърде приблизителни, защото Петдесетница се определя спрямо Великден, който в различните години се пада на различни дати.

48

Ст. 696: Гората Броселианда е далече от Артуровия двор, но не е в отвъдморска страна (Франция). Тя е част от пространството на разказа, който хомогенизира твърде отдалечени едно от друго места. Вж. по този въпрос и бел. към ст.189.

49

Ст. 741: Обикновено рицарят тръгва на приключение със знанието и благословията на Артуровия двор. Тайното начинание на Ивен свидетелства за себичността, характерна за този етап от живота на героя. Ивен иска на всяка цена да успее там, където друг рицар се е провалил.

50

Ст. 945: Обикновено рицарят трябва да проявява винаги чувство за мярка и да избягва да умъртвява своя противник. Така е постъпил с Калогренан и пазителят на вълшебния извор: като победител той се задоволява просто да отведе коня на Калогренан. В случая обаче спасителен се оказва стремежът на Ивен да доведе докрай своето превъзходство. Кретиен обаче не обяснява това: внушава го като изтъква колко отблизо Ивен преследва своя противник. Под неговото перо новият жанр — романът — показва, че изразното му средство е не обяснението, а изображението.

51

Ст. 1030: Мотивът за пръстена-невидимко се среща в митологията и фолклора на различни страни: пастирът Гигес попада в подземния свят и намира пръстен, който го прави невидим и го довежда до царската корона (Платон, Държавата, II, 359d — З60b). В Роман за Троя (1165) от Беноа Сент-Мор Медея дава на Язон вълшебен пръстен, който го предпазва от опасности и го прави невидим. Мотивът се среща и в келтската традиция, от която най-вероятно Кретиен го е заел. Там феята дарява обичания от нея герой с пръстен-невидимко. В следващ епизод от Ивен героят ще получи и от съпругата си вълшебен пръстен, който да му помага да побеждава в трудни ситуации. Според някои критици (Филип Валтер) дамата на извора и нейната придворна Люнет са производни героини на една и съща фигура — феята от келтската митология, която обитава Другия свят и дарява своя смъртен избраник, при определени условия, с любов и безчетно богатство.

52

Ст. 1184: Раната, която започва да кърви в присъствието на убиеца, е мотив от келтската и скандинавската митология. Среща се и в Перлесваус или Старата книга за Граала (нач. на XIII в.), където Ланселот присъства на погребението на рицар, чиито рани прокървяват. Така той бива обвинен в убийството на покойника.

53

Ст. 1376: Топосът за любовта, която прониква през очите и засяда в сърцето на влюбения, води началото си от римските поети Вергилий Хораций и Овидий.

54

Ст. 1384: По всяка вероятност тук Кретиен пародира мотива за раната, кървяща в присъствието на убиеца. Вж. бел. към ст.1184.

55

Ст. 1432: Тук Кретиен използва темата за любовната лудост, типична за куртоазната лирика, но я адаптира към ценностната система на рицарския роман. Така лудостта се явява последица от страстта към приключения и от любовното чувство. Епизодът с лудостта на Ивен обединява в едно тези две душевни крайности.

56

Ст. 1508: Тук Кретиен повтаря една модерна условност: човешката красота е дело на природата, която пък изпълнява Божията воля.

57

Ст. 1624: Горската мома не е известна от други романи. Тук Кретиен я обвързва с конкретна епизодична функция — да обясни как дамата знае за предстоящото идване на Артур.

58

Ст. 1764: Въпросният „мислен разговор“ представлява вмъкнато „тенсо“ — диалогичен жанр в куртоазната поезия, където двама души застъпват противоположни възгледи за любовта или по някой морален въпрос. Въпреки че „тенсо“ е лишен от поетическа стойност, той е показателен за актуалните нагласи в куртоазните среди. Формално „тенсо“ подражава на схоластичния диспут.

59

Ст. 1819: Историческата личност Уриен е уелски военачалник на северните брити. Живял е през втората половина на VI в.

60

Ст. 1923: Затворът на любовта е друг мотив в куртоазната лирика. По-късно той получава по-цялостни трактовки в Роман за Розата (1230) от Гийом дьо Лорис и в алегоричната поема на Жан Фроасар Затворът на любовта (1371–1372).

61

Ст. 1975: Според Р. Ш. Лумис името Ескладос произлиза от уелското Карадок, което се среща в редица романи. Льо Ру вероятно е прозвище — Рижавия. Но в текста на Кретиен нищо не потвърждава подобен прякор.

В три от общо десетте ръкописа на романа съпругата на Ескладос Льо Ру, а впоследствие и на Ивен, се нарича Лодин. Но в ръкописа, по който е направен българският превод, дамата на вълшебния извор остава анонимна. Само веднъж е спомената като дамата от Ландюк (ст. 2153). Тя е единствената централна героиня в романите на Кретиен, която остава неназована — факт, който може да се тълкува като отказ от страна на писателя да изгради цялостен характер. На тази героиня би следвало да гледаме като на съвкупност от функции, произтичащи от ролята й на владетелка на имение, вдовица, съпруга, господарка. Най-спорен е статутът й на любеща съпруга: в отношението й към Ескладос, а и към Ивен надделяват други чувства.

За отбелязване е, че повечето от женските персонажи в този роман остават неназовани. Анонимността на действащи лица в романите на Кретиен дьо Троа свидетелства за тенденция, която води началото си от „античния“ рицарски роман. В историческите хроники и в епическите песни от XII век почти всички персонажи, в това число второстепенните и епизодичните, носят имена. В тези два жанра собственото име е знак за историчност, който се вписва общия им замисъл — съхраняване на паметта за определено историческо минало и неговата прослава. Появилият се към средата на XII век „античен“ рицарски роман черпи своите сюжети от големите разкази на гръцко-римската античност — Илиада, Тиванци, Енеида и др. Но по същество това първо течение рицарски романи е чуждо на всякакъв историцизъм. Макар че носят имената на славни антични герои, неговите персонажи обслужват конкретната романна фикция, а не историческата правда или художествения модел от миналото. В тези романи анонимните фигури изобилстват. Новото явление е знак за нова естетическа ориентация, в която на преден план излиза не името, а повествователната функция на персонажа. Кретиен дьо Троа задълбочава тази тенденция. (Вж. програмната, макар и непълна статия на Daniele James-Raoul: „L’anonymat définitif des personnages et l’avènement du roman: l’apport de Chrétien de Troyes“, in Façonner son personnage, Aix-en-Provence, Presses de l’Université de Provence, 2007, p. 135–144.)

62

Ст. 1989: В куртоазната любовна етика рицарят задължително се подчинява на дамата.

63

Ст. 2036: Гледните точки на персонажите са твърде различни: докато Ивен дава израз на своите чувства, дамата е загрижена единствено да осигури защита на своето имение.

64

Ст. 2050: Бракът по сметка, който сключва дамата на вълшебния извор, е типичен по онова време по-скоро за мъжете, които се стремели към ръката на девойка с по-висше социално положение.

65

Ст. 2068: Изразът се среща често в тогавашната литература.

66

Ст. 2091: Това времево указание препраща към приключението на Калогренан при вълшебния извор. Излиза, че тогава Ексладос Льо Ру току-що се е оженил за дамата от Ландюк.

67

Ст. 2106: Обичаят е неписан закон през ранното Средновековие. На него се основава и колективната идентичност.

68

Ст. 2142: Чувствата на дамата към Ивен са изкуствена притурка към основанията й да приеме брак с героя. Всъщност на този брак по сметка тя се решава още преди да го е видяла.

69

Ст. 2415: Етимологията на името Люнет е била предмет на множество хипотези. Най-съответстваща на контекста на романа е тази на Р. Ш. Лумис: Люнет означава „малка Луна“. Така може да се обясни и внезапното привличане между Люнет и Говен. Келтските корени на Говен препращат към героя от Мабиногион Гури, наричан също Гуалткурин — „Коси от слънчев лъч“. Спорел някои романи (например Смъртта на крал Артур) силата на Говен нараства по обед, когато слънцето е в своя зенит.

70

Ст. 2418: Рицарите на Кръглата маса обикновено са обвързани сърдечно с една-единствена дама. В това отношение Говен е изключение: заради многобройните си и мимолетни сърдечни връзки някои коментатори го наричат „рицарския Дон Жуан“. Тук любовният „роман“ на Люнет с Говен е по-скоро блед отзвук от любовната страст на Ивен по дамата от Ландюк. Този похват на верижно влюбване ще влиза в честа употреба във френската комедия от епохата на класицизма. Но и в романа на Кретиен този епизод има ако не откровено комичен, то най-малкото чисто развлекателен характер. От тази любов не ще последва нищо важно за развоя на събитията в романа.

71

Ст. 2504: Говен увещава Ивен да тръгне с него в търсене на приключения и турнири, защото бездействието (recreantise) е пагубно за рицаря. Пред същата дилема е изправен и Ерек от романа Ерек и Енида, но със съществената разлика, че Ерек тръгва на път със съпругата си Енида, докато Ивен ще предпочете компанията на Говен.

72

Ст. 2508: И тук Кретиен перифразира известна поговорка (вж. Моравски, цит.съч., №136).

73

Ст. 2538: Думите на Говен от стих 2513 насам са набор от морализаторски клишета. Връзка между тях не следва да се търси. В конкретната повествователна ситуация те си остават чуждо слово, реторическо украшение (ornatus).

74

Ст. 2563: Оригиналът използва думата «recreant» (бездеен) — тежко провинение за един рицар. Вж. бел. към ст.2504.

75

Ст. 2578: Условията, които поставя дамата, подхождат повече на феите от приказките, отколкото на героините на романи, в които се наблюдава първоначално психологическо правдоподобие.

76

Ст. 2610: Подобно на пръстена от Люнет (вж. бел. към ст.1030), и пръстенът на дамата на Ландюк е вълшебен атрибут на героиня, чийто първообраз е вероятно фея или божество от келтската митология. Кретиен използва мотива за вълшебния пръстен, дар от съпругата, не за да обясни как героят става неуязвим и побеждава неизменно, а като символ на доверие от страна на дамата. Затова по-късно, когато Ивен нарушава дадения обет да се върне до една година, дамата оттегля своето доверие и първият й жест е да си вземе пръстена обратно чрез своята пратеничка.

77

Ст. 2661: От куртоазната поезия мотивът за любовната мъка като раздяла между тялото и сърцето преминава в романа. Освен въпросния пасаж от Ивен, типичен пример в това отношение е и един роман от края на XII век, Амадас и Идоан, чийто герой страда от отсъствието на своята любима и се определя като «тяло без сърце» (ст. 699–700), а авторът коментира, че най-лошата участ за едно сърце е то да стане «скиталческо», тоест да се отдалечи от тялото.

78

Ст. 2681: Става дума за английския град Уинчестър, който по времето на Кретиен е бил своеобразна втора столица на Великобритания, след Лондон. И тук наблюдаваме неправдоподобно споменаване на местата на действие: от една страна, дворът на Артур е в Уелс, от друга, приключенията на Ивен протичат в континентална Бретан.

79

Ст. 2684: Оригиналът използва формулата «разказът гласи» (li contes dist), с която авторът поставя своя роман под знака на друг източник. В естетиката на средновековната литература оригиналността не е ценност. Критерий за стойност на творбата е тя да черпи своя сюжет от стари извори. Затова авторите често прибягват до така наречената литературна мистификация — похват, при който авторът приписва своята творба на друг, най-често анонимен автор — или до формули от типа на «разказът гласи». Доколкото литературната мистификация или формулировки като въпросната са крайно неопределени, имаме основание да разглеждаме този похват като прикриване на автора и на първоизточника. На преден план излиза текстът, който публиката възприема непосредствено. В този смисъл формулата «разказът гласи» може да се тълкува и като автореференциален: текстът утвърждава единствено себе си като смислообразуваща инстанция.

80

Ст. 2693: Още в първия си роман Ерек и Енида Кретиен въвежда ситуация, при която не рицарят се представя пред Артур, за да му отдаде своята почит, а обратно — Артур се придвижва, включително и със своето обкръжение, до мястото, където се намира героят, за да му засвидетелства своето уважение. Смисълът на тази ситуация ясен: със своите подвизи героят е станал своеобразен център на рицарството, около който вече гравитира и кралският двор. Мотивът се среща и в Персевал или разказ за Граала. Използван е често и от подражателите на Кретиен дьо Троа.

81

Ст. 2828: Лудостта на Ивен е описана като пълна загуба на рицарския статус и на чувството за идентичност. Ивен подивява, става коренна противоположност на това, което е бил до този момент — виден представител на рицарския елит. Кризата, която героят изживява в този момент, е анализирана от Жак Льо Гоф с концептуалния инструментариум на Клод Леви-Строс и най-вече през дихотомията култура/природа (вж. Jacques Le Goff, «Lévi-Strauss en Brocéliande», in L’imaginaire médiéval, Paris, Gallimard, 1991, p. 151–187). В първите жестове на обезумелия Ивен (ст. 2802–2828) долавяме четири аспекта на срива на културния пласт в съзнанието и в битието на героя: загуба на чувството за идентичност (ст. 2823–2824); отхвърляне на социалните атрибути на тялото (дрехи и оръжие — ст. 2808–2809); ловуване като средство за оцеляване (ст. 2827); суровоядство (ст. 2828). На всяка една от тези четири страни от живота сред дивата природа Леви-Строс посвещава по един том от фундаменталното си изследване Митологични: Суровото и печеното (1964), От меда до пепелта (1967 — емблеми на естествената и на сготвената храна), Произход на обноските по време на хранене (1968), Голият човек (1971). Тези аспекти на загубата на култура наблюдаваме и при обезумелия Ивен: героят губи паметта си, захвърля дрехите и доспехите си, прониква гол в гората, където изтръгва от някакво момче лък и стрели, с които ще убива дивеч, за да се храни със сурово месо.

82

Ст. 2883: С основание Жак Льо Гоф (вж. цит.съч.) долавя в негласното споразумение между обезумелия Ивен и отшелника най-ниската степен на икономически обмен. Отшелникът живее на границата между дивата природа и цивилизования свят. Той обитава гората, но ходи и сред хората, където продава кожите от животните, убити от Ивен, за да купува брашно. От друга страна, отшелникът готви, тоест обработва, макар и най-елементарно, на огън хранителните продукти: хлябът е непречистен, но все пак опечен, месото — също, макар и без подправки. «Дивакът» осигурява суровините (дивеч за месо и за кожи), отшелникът ги превръща в стока и в кулинарно изделие.

83

Ст. 2953: Моргана е сестра на Артур според латинския разказ на Джефри Монмутски Житие на Мерлин (1150, Vita Merlini). Джефри отбелязва, че Моргана познава всички лечебни билки. Редом с Мелюзина тя е една от двете най-популярни феи през Средновековието. Но докато Мелюзина влиза — при определени условия — във връзка със смъртен мъж и заживява с него в тукашния свят, Моргана задържа при себе си, тоест в Другия свят, мъжете, които обича. Според Смъртта на крал Артур Моргана отвежда тежко ранения Артур на остров Авалон — келтското царство на мъртвите.

Бързото възстановяване на Ивен е типично за рицарския роман. След полагане на специален мехлем или лечебни билки героят оздравява незабавно и напълно. Корените на този мотив следва да търсим в стари разкази за чудотворни изцеления, включително и в евангелската традиция за чудесата на Христос лечителя.

84

Ст. 3080: За пръв път героят иска да бъде полезен на другите. До този момент е влагал рицарските си умения единствено за собствена прослава.

85

Ст. 3122: И тук Кретиен прибягва до известни поговорки (вж. Моравски, цит.съч., №2328, 2347).

86

Ст. 3138: В келтския разказ «Господарката на вълшебния извор» от цикъла Мабиногион по време на лудостта си героят Оуайн се окосмява като животно: «Дълго броди по света, толкова дълго, че дрехите на гърба му се изпокъсаха и цялото му тяло обрасна в дълги косми» (Мабиногион, келтски легенди, изд. «Г. Бакалов», Варна, 1986, с.194).

87

Ст. 3202: Устремът на Ивен, сравнен с лъв, напомня за устрема на Ескладос Льо Ру, защитника на вълшебния извор (вж. ст.484). Сравнението е повече от художествена условност. То изпълнява функцията на анонс: малко преди да срещне лъва, за да не се отделя повече от него, героят прилича на лъв. На пръв поглед случайна (в изкуството нищо не е случайно), срещата му с лъва реализира ситуационно качества, заложени в самия него.

88

Ст. 3236: Кретиен се позовава на сюжета на Песен за Роланд — най-популярната епическа поема (края на XI век), чийто герой Роланд поразява с меча си Дюрандал десетки врагове. Обикновено авторите на рицарски романи сравняват своите герои с герои от Античността (Александър, Херакъл, Ахил и др.). Два съвременни сюжета се утвърждават като модели: Тристан и Изолда (за любовните чувства) и Роланд (за воинската храброст).

89

Ст. 3237: В Песен за Роланд Карл Велики и племенникът му Роланд се сражават не срещу турци, а срещу сарацините от Испания, макар че в заключителната фаза на войната на помощ на сарацините идват войски от Изтока, включително и турци. Фактът, че Кретиен говори за битка срещу турци може да се тълкува или като доказателство, че той познава много добре сюжета на Песен за Роланд, където за турци се споменава мимоходом три пъти в края на поемата, или има само бегла представа за сюжета и бърка сарацините с турците. Второто предположение е по-вероятно.

90

Ст. 3287: Р. Ш. Лумис извежда етимологията на името на замъка Нороазон от «noir oisel» (черна птица) и прави връзка с фигурата на феята-птица. Според него господарката на Нороазон напомняла за феята Моргана, от която, както видяхме, е получила вълшебния мехлем. И в този случай Кретиен заличава митологичния пласт в своите персонажи, за да неутрализира свръхестествената им природа. В интригата на Ивен дамата от Нороазон е преди всичко заможна, но уязвима владетелка. Липсата на мъж прави други мъже агресивни и към сърцето, и към имотите на владетелката. В това отношение дамата от Нороазон напомня за дамата на вълшебния извор, оказала се без защитник след смъртта на съпруга си Ескладос Льо Ру.

91

Ст. 3323: От този момент Ивен ще отказва категорично да пребивава там, където е сторил някому добро. Социалната му мисия (да помага на други хора в беда) не позволява той да се установи на определено място. В личен план крайната му цел е единствено завръщане при своята съпруга и помиряване с нея.

92

Ст. 3351: Средновековната публика е долавяла лесно символиката на схватката между лъва и огнедишащия змей. В бестиариите (описания на животни, тълкувани алегорично в светлината на християнските добродетели и пороци) лъвът е алегория на доброто и на Иисус Христос, а змията — на злото и на Дявола. Фигурата на крилатия змей с огнена паст е по всяка вероятност от келтски произход. Според друга келтска легенда Тристан освобождава Ирландия от такъв змей, спечелва ръката на Изолда и я омъжва за вуйчо си крал Марк (вж. Тристан и Изолда, ранни творби, «Изток-Запад», София, 2013).

93

Ст. 3388: В описанията си на двубои Кретиен често вмъква някой, на пръв поглед, незначителен детайл за щета, нанесена на победителя. Така например, когато Ивен прониква в замъка на Ескладос Льо Ру, една порта, остра като гилотина, се спуска внезапно, разсича коня му на две, засяга крайчеца на шпорите и за малко не му откъсва петите (ст. 946–951). В двубоя със змея лъвът оцелява, но губи крайчеца на своята опашка. В последния си роман Персевал или разказ за Граала Кретиен описва схватка между Говен и един кръвожаден лъв: когато лъвът се нахвърля върху щита, зад който се брани Говен, последният му отсича с меча предните лапи. Ноктите на лъва остават забити в щита като ловен трофей. Те се прибавят към герба, изобразен върху същия щит. Този епизод влиза в съзвучие с първия подвиг на Херакъл — удушаването на Немейския лъв. Впоследствие гръцкият герой ще използва лъвската кожа като наметало, а лъвската глава — за шлем. В Разказ за Граала победата над лъва означава, че лъвската сила преминава в героя след смъртта на най-силния горски звяр. В Ивен дружбата с лъва е възможна само доколкото лъвът бива антропоморфизиран — става двойник на героя. В този смисъл крайчецът на лъвската опашка, отрязан от Ивен, и лъвските лапи, отсечени от Говен в Разказ за Граала, символизират прехода на силата от животното в човека.

94

Ст. 3417: Занапред лъвът ще придружава Ивен. На пръв поглед поведението му напомня за добре дресирано куче. Всъщност, като придава човешко поведение на животното (вж. горната бележка), Кретиен го превръща в боен другар на героя. Така приключва цял един етап от еволюцията на Ивен, през който той е живял в пълно уединение. Дружбата с лъва символизира първата степен от социализирането на героя.

95

Ст. 3433: Лъвът, който върви на разстояние пред своя господар, напомня за начина, по който в Ерек и Енида героинята язди далеч пред Ерек и с красотата си предизвиква всеки срещнат рицар. Енида няма право да проговаря първа, но тя неизменно нарушава забраната, поставяйки така на първо място загрижеността си за Ерек. Лъвът също няма право да се намесва в двубоите, които води Ивен, но нарушава забраната, воден от силната си привързаност към героя. Като прокарва аналогии в поведението на два, на пръв поглед съвсем различни персонажа (Енида и лъва), Кретиен дава доказателство за новите възможности на литературата: да борави свободно с елементи от видимата реалност и да ги организира смислово с оглед на художествения замисъл на творбата.

96

Ст. 3468: Кретиен организира тази сцена като отзвук от епизода с обезумелия Ивен и отшелника, когато първият ловува, а вторият пече месото. Сега Ивен влиза в ролята на отшелника-готвач, докато лъвът изпълнява тази на дивака-ловец. И в двата случая печеното месо е единствената храна — без подправки, вино и прибори.

97

Ст. 3480: Нов пример за това как Кретиен прехвърля определени ситуации от една своя творба в друга: както Енида бди над нощния сън на Ерек в Ерек и Енида, така тук лъвът будува, докато Ивен възстановява своите сили.

98

Ст. 3521: Епизодът напомня за историята на Пирам и Тисба, разказана от Овидий (Метаморфози, IV). Овидий е най-четеният и коментиран латински автор през Средновековието. Кретиен пише «Филомена», адаптация на Овидиевата «Филомела» (Метаморфози, VI, ст.412-674.) и несъмнено познава разказа за Пирам и Тисба. Разказвал е и други Овидиеви творби, но тези адаптации не са достигнали до нас.

Трагичният край на Овидиевите герои е плод на недоразумение: под дървото, където е определил среща на Тисба, Пирам намира окървавения й шал, вижда следи от лъвски стъпки и като решава, че любимата му е разкъсана от звяра, се пробожда с меч. Тисба го намира в предсмъртна агония и слага край на живота си със същото оръжие. От сравнението с Овидиевия разказ е видно, че Кретиен предлага омекотен вариант на тази сцена. Разликите между двете описания навеждат на мисълта за пародия на Овидиевия разказ.

99

Ст. 3564: Разговорът между Люнет и Ивен през процепа на стената е друг елемент, заимстван от историята на Пирам и Тисба. В Овидиевия разказ влюбените живеят в съседни къщи, но поради забраната на бащите им да се виждат, могат да си говорят само през пролуката на стената (Метаморфози, IV, ст.65).

100

Ст. 3673: Същият сенешал бе изказал недвусмисленото си одобрение на идеята за брак между вдовицата от Ландюк и Ивен (ст. 2082–2106). Пореден пример за това, че поведението на персонажите на рицарския роман — особено на второстепенните — се определя по-скоро от конкретната ситуация, отколкото от определен характер.

101

Ст. 3711: Казаното от Люнет препраща към сюжета на друг роман на Кретиен — Ланселот, Рицаря на каруцата, — над който писателят работи едновременно с работата си над Ивен (1176–1181). В началото на Ланселот, Рицаря с каруцата Гениевра бива отвлечена демонстративно от Мелеаган пред очите на Артур и рицарите от неговия двор. Сенешалът Ке и Говен тръгват след похитителя. По-късно към тях се присъединява и Ланселот, който побеждава Мелеаган и освобождава Гениевра. Подобно кръстосване на сюжетите на два романа е новост за тогавашната литература.

102

Ст. 3725: От този момент Ивен ще се представя с прозвището Рицаря с лъва. Анонимността на героя продължава през цялата поредица от изпитания — до края на двубоя му с Говен. Равенството с Говен означава, че героят е стигнал до върха на рицарското умение, олицетворявано от племенника на Артур. Идентичността на героя се разкрива само когато той е постигнал желаното съвършенство. В други свои романи (Ерек и Енида, Ланселот, Рицаря с каруцата, Персевал или разказ за Граала) Кретиен забавя продължително назоваването на героя или героинята. От една страна, така той поражда ефект на очакването, от друга, разкрива името в ключов момент от еволюцията на персонажа.

103

Ст. 3844: Идеята за рицаря-благодетел първоначално намира почва не в историческата действителност, а в рицарския роман. Ивен става първият ярък образ на рицар, поставил се изцяло в служба на онеправданите. Разбира се, социалното рицарство на героя е класово ограничено: Ивен помага само на представители на благородническото съсловие.

104

Ст. 3853: Според Филип Валтер (редактор на друг ръкопис на Ивен, публикуван в престижната поредица „Плеяда“ на издателство „Галимар“) Арпен е име на герой, символизиращ дивия ловец в келтската митология. Ако и Кретиен е искал да възобнови келтската традиция със свой вариант на „дивия човек“, можем да смятаме, че тази функция в Ивен той е разпределил между три фигури: пазача на диви бикове, обезумелия Ивен и Арпен Планинеца. Срещата с говедаря подсказва, че пътят към чудното приключение минава през „дивото“, изобразено като природа (гората Броселианда), животни (дивите бикове) и хора (властелина на бикове). Кризата на лудост, както видяхме, е изобразена като срив на културата и сливане с дивата природа. А предстоящата победа на Ивен над Арпен Планинеца е победа над животинското, дивото и злодейското начало. В този смисъл може да се каже, че в своята еволюция Ивен преодолява три нисши човешки състояния — на дивака, на безумеца и на злодея.

105

Ст. 3913: Не е ясно за коя сестра става дума. В Клижес сестра на Говен е Сордамор, майка на Клижес. В Персевал или разказ за Граала, сестра на Говен е Кларисан, родена в Другия свят и обитаваща Замъка на двете кралици (Игерна, майката на Артур, и собствената й майка), символ на отвъдното. Никой текст не съобщава за сестра на Говен, която да е майка на шест сина и една дъщеря. Кретиен изгражда тези роднински връзки за нуждите на конкретната творба, което обаче не му пречи в други случаи да постъпва обратно: да възпроизвежда роднински връзки, за които вече е споменал в предишна своя творба. Художественото пространство в романите на Кретиен дьо Троа е, от една страна, автономно, а от друга, пропускливо както за други фикции, така и за елементи от конкретна историческа действителност.

106

Ст. 3923: И тук Кретиен намесва епизод от друг свой роман — Ланселот, Рицаря на каруцата. Вж. бел. към ст.374.

107

Ст. 4078: Тарс е проспериращ град по времето на юдейското царство, а и на Израел като провинция на Римската империя.

108

Ст. 4099: В подобна светлина е изобразено и едно друго джудже (вж. Кретиен дьо Троа, Ерек и Енида, изд. «Изток-Запад», София, 2013, ст. 182–188).

109

Ст. 4136: Съдбата, която грози девойката, е сходна с тази на Изолда от романа на Берул, когато Марк заменя смъртната присъда над своята съпруга с друго наказание: Изолда да стане обща жена на сто похотливи прокажени. И в двата случая връх на унижението е това, че жената ще бъде изнасилвана от хора от по-низше съсловие.

110

Ст. 4188: Подобно на пазача на дивите бикове — исполин, покрит с говежди кожи, Арпен е великан-дивак, наметнат с меча кожа, която му служи едновременно за дреха и за щит.

111

Ст. 4237: Рицарският морален кодекс изисква победителят да пощади живота на своя противник, ако победеният помоли за милост. Тази етика не важи обаче за великана, който е антитеза на рицаря.

112

Ст. 4274: Обикновено за подвига на странстващия рицар се съобщава в двора на Артур — мястото, където рицарят получава най-високо признание за своите подвизи. Тук Говен се явява тази върховна инстанция.

113

Ст. 4288: Новата идентичност на Ивен отговаря на новия смисъл, който героят влага в своите изпитания: да помага на нуждаещите се.

114

Ст. 4698: Относно бързото оздравяване на ранения рицар вж. бел. към ст.2953.

115

Ст. 4718: Спорът за наследство между братя е често срещана тема в епопеята. Кретиен я използва като подменя братята с две сестри. Конфликт между по-голямата и по-малката сестра наблюдаваме и в Персевал или разказ за Граала (епизод от приключенията на Говен).

116

Ст. 4745: Трето позоваване на Ланселот, Рицаря с каруцата.

117

Ст. 4804: В традиционните средновековни практики по разрешаване на спорни въпроси срокът на давност за наказание или отмъщение е 40 дни. Вж. Marc Bloch, La société féodale, Paris, Albin Michel, 1939; Georges Duby, Histoire de la civilisation française, I, Paris, Armand Colin, 1958, p.161.

118

Ст. 5030: Пътешествието на девойката възпроизвежда маршрута на Ивен и се явява своеобразно поклонение по местата на неговите подвизи.

119

Ст. 5258: Джефри Монмутски споменава за Острова на девиците (Castellum puellarum). Вас също говори за Chastel des Pucelles. Редица коментатори тълкуват това място като територия от келтския Друг свят.

120

Ст. 5276: Мотивът за детето, родено от Дявол и земна жена, е реплика на мита за непорочното зачатие на Богородица. Вълшебникът Мерлин също е рожба на такава връзка: майка му е девица, обладана в съня си от Дявола.

121

Ст. 5296: Оригиналът уточнява, че девойките тъкат копринено платно.

122

Ст. 5313: Редица коментатори тълкуват жалбата на тъкачките (ст. 5258–5333) като ярък социален елемент в романа. Описанието на условията на труд на робините в романа на Кретиен не съвпада обаче с тогавашната историческа действителност. По времето на Кретиен в Западна Европа копринена индустрия не съществува (във Франция тя се заражда едва в края на XV в.). В тъкачниците работят предимно мъже. Числеността на тъкачките в романа на Кретиен също няма аналог в тогавашната действителност. В началото на XIV в. най-голямата тъкачница (в гр. Амиен) използва труда на 120 работници. От друга страна, почти веднага след въвеждането на наемната работна ръка в занаятите нощният труд е забранен (изключение правят мелниците) и продължителността на работния ден варира между 8 и 16 часа. (Тези сведения черпя от изследването на Режин Перну: Régine Pernoud, Histoire de la bourgeoisie en France, Pari, Seuil, 1960.) Независимо от силно преувеличения характер на въпросното описание, то свидетелства за интуицията на Кретиен да долови в този вид труд форма на безмилостна експлоатация. От друга страна следва да отчитаме фолклорните измерения на този епизод. Дяволските синове, които вземат кръвен данък от краля на Девичия остров, е мотив от приказките на различни народи. Филип Валтер търси например съответствия с българската народна приказка «Великанът Ох и трите девойки» (вж. Ангел Каралийчев, Български народни приказки, том 2, изд. «ПАН», София, 200, с. 16–29). Валтер говори по този повод за «синтактичен субстрат от общи мотиви» между двата текста. (Вж. Philippe Walter, «Yvain, l’ogre et les trois jeunes filles (autour d’un conte bulgare)», in Etudes sur Yvain, PRIS-MA, t. III, №1, janvier-juin 1987, Poitiers, p.75. Тезите си по този въпрос Валтер доразвива в книгата си Canicule. Essai de mythologie sur «Yvain» de Chrétien de Troyes, Paris, CEDES, 1988.

123

Ст. 5364: Кретиен е сред първите автори на романи, които въвеждат мотива за четящата девойка. От неговата поява може да се предполага, че романът — за разлика от епическите песни, предназначени за публично мелодекламиране — вече става предмет на индивидуално четене. В конкретния епизод девойката чете на глас, а майка й слуша.

124

Ст. 5393: Кретиен подхваща отново темата за упадъка на любовта, но в сравнение с началото на романа тук гледната точка е различна.

125

Ст. 5485: Вече имахме повод да отбележим значението на обичая (вж. бел към ст.2106). Сега мотивът получава по-разгърнат вид. Освен задължението на новодошлия рицар да се сражава с двамата великани, се добавя и друго: победителят да се ожени за дъщерята на кастелана. В действителност между освобождаването на робините тъкачки и дъщерята за женене смислова връзка няма. Тук проличава един аспект от писателската техника на Кретиен — да събира в общ разказ мотиви от различен произход, похват, който невинаги е доведен до край.

126

Ст. 5555: В условието, поставено от великаните, долавяме съществена страна от рицарското изпитание: героят се изправя пред сили, които по презумпция го превъзхождат. От тази първоначална неравнопоставеност се вижда, че победата е себенадмогване, преодоляване на индивидуалните граници. В този смисъл може да се каже, че намесата на лъва символизира допълнителната сила, необходима на героя за преодоляване на непреодолимото препятствие.

Content

Кретиен дьо Троа
Ивен, Рицаря с лъва

Стоян Атанасов „Ивен, Рицаря с лъва“ или социалното рицарство

Ивен, Рицаря с лъва

Информация за текста

1