Джоан Харис

Рунически знаци

Герои

Селяни

Мади Смит, селска вещица.

Джед Смит, ковач.

Мей Смит, празноглава хубавица.

Адам Скатъргуд, хулиган.

Госпожа Скатъргуд, ханджийка.

Дориан Скатъргуд, черната овца на семейството.

Лудата Нан Фей, акушерка, прочута с богатото си въображение.

Нат Парсън, енорийски свещеник.

Етелбърта Парсън, жена му.

Торвъл Бишъп, прекият му началник.

Мат Лоу, пристав.

Даниъл Хедърсет, ученик на свещеника.

Одън Бригс, керемидчия.

Екзаминатори на Ордена на реда

Екзаминатор Номер 4421974, екзаминатор на Ордена.

Екзаминатор Номер 67363, почетен екзаминатор на Ордена.

Магистър Номер 73838, магистър на Ордена.

Магистър Номер 369, почетен магистър на Ордена.

Магистър Номер 262, магистър на Ордена.

Магистър Номер 23, магистър на Ордена.

Богове (Вани, раса Ванир)

Скади, от Ледения народ, съпруга на Ньорд, любителка на лова, богиня на разрушението, основен враг на Локи.

Браги, бог на поезията и песните; няма причини да обича Локи.

Идун, жена на Браги, богиня на младостта и изобилието; веднъж била похитена от Локи и предадена на Ледения народ.

Фрейя, богиня на желанието; веднъж била смъртно обидена от Локи.

Фрейр, Жътварят, брат на Фрейя; не е приятел на Локи.

Хеймдал, златозъбият страж на боговете; мрази Локи[1].

Ньорд, бог на морето; някога бил женен за Скади, но впоследствие се разделили поради непреодолими противоречия; само за едно са съгласни: не харесват Локи.

Богове (Аси, раса Аезир — Пророческото племе)

Один, главен бог от Асите, кръвен брат на Локи, от когото накрая е предаден.

Фриг, негова жена, изгубила сина си заради Локи.

Тор, Гръмовержецът, син на Один; има много сметки за уреждане с Локи.

Сив, негова жена, веднъж останала без коса заради Локи.

Тир, бог на войната, загубил ръката си заради Локи.

Балдер, син на Фриг, загинал заради Локи.

Локи.

Други

Захар-в-Чувал, гоблин.

Хел, господарка на Подземния свят.

Господарят Сурт, владетел на Отвъдното, пазач на Черната крепост.

Йормунганд, Световната змия.

Ели, известна още като Старостта.

Дебелата Лили, охранена свиня.

Безименният.

Руни от Древното писмо

Фе: богатство, добитък, имущество, успех.

Ур: сила, Могъщият бик.

Турис: руната на Тор, Трънливата.

Ос: Пророческото племе, расата Аезир.

Раедо: Странникът, Външността.

Каен: Пожар, Хаос.

Хагал: Градушка, Унищожителят, Задгробният.

Наудр: Връзващият, беда, нужда, смърт.

Иза: Лед.

Ар: изобилие, плодородие.

Ир: Защитникът, Основата.

Сол: лято, слънце.

Тир: Воинът.

Бяркан: видение, откровение, сън.

Мадр: човечество, Хората.

Логр: вода, Единното море, Средните земи.

Първа книга

Горната земя

Имало един Оракул, които предсказал свършека на всички неща…

Никога не вярвай на Оракул.

Локабрена, 9:1

1

Часът беше седем, понеделник сутрин, петстотин години след Свършека на Света, и гоблините пак бяха влизали в избата. Госпожа Скатъргуд, стопанката на хана „Седемте спящи“, се кълнеше, че са плъхове, но Мади Смит знаеше по-добре. Само гоблини можеха да пробият дупка в покрития с тухли под, а освен това, доколкото й беше известно, плъховете не пиеха бира.

Но тя знаеше също, че в село Малбри, както и в цялата долина на река Стронд, някои неща никога не се обсъждаха, а това включваше всичко любопитно, необяснимо или по някакъв начин неестествено. Да имаш въображение беше почти толкова лошо, колкото да си вириш носа, и дори сънищата будеха омраза и страх, защото именно чрез сънищата (или поне така се казваше в Добрата книга) Пророческото племе бе преминало границата на Хаоса; а и в Съня се пазеше мощта на създанията на Феерия, които чакаха сгоден случай отново да навлязат в света.

И затова жителите на Малбри полагаха всевъзможни усилия никога да не сънуват. Те спяха на голи дъски вместо на дюшеци, избягваха тежките ястия на вечеря, а колкото до разказването на приказки за лека нощ — хм… Далеч по-вероятно беше децата в Малбри да слушат за мъченичеството на Светия гроб или за последното Очистване след Свършека на Света, отколкото приказки за магии или за Долната земя. Което не означава, че магии не се случваха. Всъщност през последните четиринайсет години село Малбри по един или друг начин беше станало свидетел на повече магии, отколкото всяко друго място в Средните земи.

Това беше по вина на Мади, разбира се. Мади Смит сънуваше, разказваше приказки, че и по-лошо; и беше свикнала да я обвиняват за всичко необичайно, което ставаше в селото. Ако от някой рафт паднеше бутилка бира, ако котка влезеше в маслобойната, ако Адам Скатъргуд хвърлеше камък по улично куче и вместо това уцелеше прозорец, сто на сто вината щеше да падне върху Мади.

И понечеше ли да възрази, хората щяха да кажат, че тя винаги си е търсила белята, че лошият късмет ги е споходил в деня, когато се е родила, и че нищо добро не може да се очаква от дете с клеймо като ръждивия знак на ръката на Мади Смит.

Някои стари хора го наричаха Вещерското клеймо и никакво миене и триене не можеше да го премахне.

Ако не това, то виновни бяха гоблините, известни още като Доброто племе или създанията на Феерия, които това лято, освен че правеха набези в избите и крадяха овце (или понякога ги боядисваха в синьо), вършеха и най-подли пакости, например оставяха конски тор на стълбите пред църквата или сипваха сода във виното за причестяване, за да го разлепят, или превръщаха оцета във всички буркани с маринован лук в магазина на Джо Бакалина в пикня.

И понеже никой не смееше нито да ги спомене, нито дори да признае съществуването им, Мади трябваше сама да се справя със злосторниците изпод Хълма както тя си знае.

Никой не я питаше как го прави. Никой не гледаше как работи момичето на Смит. И никой никога не я наричаше вещица — освен Адам Скатъргуд, синът на господарката, свястно момче в много отношения, но склонно към непристоен език, когато нещо го прихване.

А и защо да изричат думите, питаха се хората. Онова клеймо говореше само за себе си.

Мади сведе поглед към ръждивия знак. Приличаше на някакъв вид буква или символ и понякога светеше слабо в тъмното или гореше, като че ли към кожата й бяха притиснали нажежено желязо. Тя видя, че и сега гори. Често ставаше така, когато някой от Доброто племе беше наблизо, сякаш нещо вътре в нея се въртеше и напираше да излезе навън.

Това лято то напираше повече от всякога, гоблините нахлуваха на невиждани рояци и пропъждането им беше един от начините да укроти нещото в себе си. Другите й умения дремеха неизпитани и в по-голямата си част неизползвани и макар че понякога това й се струваше непоносимо като например да се преструва, че не е гладна, когато вижда на масата любимото си ястие, Мади разбираше защо е така.

Заклинанията и руническите амулети й създаваха достатъчно грижи. Но магията, истинската магия, беше опасна работа и ако мълвата за нея стигнеше до Края на Света, където слугите на Реда ден и нощ неуморно изучаваха Словото…

Защото най-голямата тайна на Мади — известна само на най-близкия й приятел, мъжа, когото хората знаеха като Едноокия — беше, че тя, колкото и срамно да е, обичаше да прави магии. Нещо повече, струваше й се, че я бива в това и като всеки човек с дарба Мади изгаряше от желание да я използва и да покаже на другите какво може.

Но това беше невъзможно. В най-добрия случай щяха да кажат, че си вири носа.

А в най-лошия? В селото подлагаха хора на Очистване за далеч по-малко.

Мади огледа пода на избата и широката яма, която зееше грозно. Със сигурност беше дупка на гоблин, по-голяма и доста по-изровена от дупка на лисица, с ясно видими следи от крака с нокти и дебели пети там, където имаше разхвърляна пръст. В ъгъла се виждаха парчета мазилка и тухли, затрупани под купчина празни бурета. Мади с усмивка си помисли, че тук е имало оживена — и определено пиянска — веселба.

Лесно щеше да запълни ямата. Трудното, както винаги, беше тя да остане запълнена. Ир, Защитникът, можеше да опази вратите на църквата, но гоблините бяха пословично упорити, когато ставаше дума за бира, и Мади знаеше, че в този случай един знак няма да ги пропъди задълго.

Добре тогава. Още нещо.

С остра пръчка тя надраска на тухления под две руни.

Наудр, Връзващият, може да свърши работа, помисли си Мади.

И до него — Ур, Могъщият бик, под ъгъл при отвора на ямата.

Сега й трябваше само искра.

Искрата. Само в нея имаше истинска магия. Всеки, който познаваше руните — а те в края на краищата бяха чисто и просто букви от древен език — можеше да се научи да ги пише. Работата е да ги накараш да действат и Мади го знаеше.

В началото беше трудно. Сега да борави с руните беше като да запали клечка кибрит. Тя произнесе кратко заклинание: Онез’, що живи са…

Буквите грейнаха за секунди и после ярката светлина премина в предупредително мъждукане. Гоблините можеха да ги видят — Мади също — но госпожа Скатъргуд, която мразеше да чете (защото не се беше научила) и която мислеше, че магията е дело на дявола, щеше да вземе руните за нищо и никакви черти в пръстта и всички щяха да продължат да се преструват, че гоблините са плъхове.

Изведнъж от потъналия в мрак далечен ъгъл на избата се чу драскане. Мади се обърна и забеляза движение в сенките и силует, доста по-едър от този на обикновен плъх, се шмугна между две бурета.

Тя бързо се изправи и вдигна свещта така, че пламъкът й освети варосаната стена. Не се чуваше звук, нищо не помръдваше, само сенките подскачаха и потрепваха.

Мади пристъпи напред и поднесе свещта право към ъгъла. Пак нищо не помръдна. Но всяко създание оставя следа, която малцина могат да видят. Там имаше нещо, Мади го усещаше. Дори долови миризмата му — сладко-кисел хладен мирис на нещо като корени и подправки, стояли дълго под земята.

Пиянска веселба, отново си помисли тя. Може би толкова са пили, че един от гуляйджиите, захвърлил всяка мисъл за предпазливост в опиянението си от отличната бира на госпожа Скатъргуд, се е свил в някой тъмен ъгъл да си отспи след препиването. И сега е като в капан, където и да се намира. Затрупан под купчината наредени едни върху други бурета с бира, дупката му е запечатана, избата — затворена.

Сърцето на Мади заби учестено. За толкова години досега нито веднъж не й се беше случвало такова нещо: да види създание от Феерия в непосредствена близост, да общува с него и да го накара да й отговаря.

Тя се помъчи да си спомни малкото, което знаеше за Доброто племе под Хълма Червен кон. Те бяха чудати създания, по-скоро пакостливи, отколкото лоши, любители на силните питиета и на добре приготвените меса. А нямаше ли още нещо, нещо мъчително, загнездено в дълбините на паметта й? Легенда за Едноокия може би? Или някой практичен трик, заклинание, което да й помогне да се справи с това?

Мади остави свещта на едно буре, пристъпи и погледна в ъгъла.

— Знам, че си тук — прошепна тихо тя.

Гоблинът — ако наистина беше гоблин, а не обикновен плъх — не отвърна.

— Излез — каза Мади. — Няма да ти сторя зло.

Нищо не помръдна, само напластените сенки, смутени от пламъка на свещта. Момичето въздъхна сякаш разочаровано и обърна лице на другата страна.

Нещо в сенките се разшава, Мади го видя с крайчеца на окото си.

Тя обаче остана неподвижна, сякаш унесена в мисли. В тъмното, нещо безшумно се запромъква между буретата.

Мади остана все така неподвижна. Само лявата й ръка помръдна — пръстите й по навик се свиха във формата на Бяркан, руната на откровението.

Ако беше плъх, Бяркан щеше да й го покаже.

Не беше плъх. В кръгчето, образувано от палеца и показалеца й, блесна искрица — самотна искрица — феино злато.

Мади се хвърли напред. Движението й беше добре премерено. Създанието започна да се мята и макар че не го виждаше, тя чувстваше как рита в дланите й, как се върти и се мъчи да я ухапе. Мади обаче го държеше здраво и не след дълго нещото се отпусна, сянката се отмести от него и тя го видя съвсем ясно.

То — той — беше не по-голямо от мъжка лисица, с малки ловки ръце и свирепи ситни зъби. По-голямата част от тялото му бе покрита с броня — плочки, кожени ремъци, половин ризница, непохватно преправена така, че да му става, а на кафявото лице с дълги мустаци очите блестяха като ярко, нечовешко злато.

Създанието примигна два пъти. После най-неочаквано се промуши между краката й.

Може би щеше да избяга — беше бързо като невестулка — но Мади бе предвидила това и с пръстите си образува Иза, Ледената руна, която го накара да замръзне на място.

Гоблинът се опъваше и се дърпаше, но краката му бяха приковани към земята.

Измежду острите му зъби изригна съскащо огнено кълбо, ала Мади пак не го пусна.

Той започна да ругае на различни езици — едни животински, други феини и за завършек каза някои много лоши неща за семейството й, повечето от които, трябваше да му се признае, бяха верни.

Накрая гоблинът престана да се дърпа и седна намусен на пода.

— Е, какво искаш? — попита.

— Какво ще кажеш за… три желания? — подхвърли Мади с надежда.

— Остави тая работа — отсече презрително гоблинът. — С какви глупости са ти напълнили главата?

Мади се разочарова. В много от приказките, които беше слушала през последните няколко години, се говореше за това как някой от Феерия изпълнил на някого три желания и й стана много мъчно, че всичко е било само измислица. Но имаше други истории, които, както й се струваше, съдържаха повече истина, и очите й светнаха, когато в паметта й изплува мисълта, споходила я още щом чу подозрителния шум зад буретата.

— Май че времето ти е в излишък — каза гоблинът, като си чоплеше зъбите.

— Ш-шт — отвърна Мади. — Мисля.

Събеседникът й се прозина. Вече очевидно се беше окопитил и бляскавите му златисти очи искряха дяволито.

— Не знае какво да ме прави, завалията! — подразни я той. — Да знаеш, не се ли върна жив и здрав, ще ти отмъстят.

— Ще ми отмъстят ли? Кой?

— Капитанът, как кой? — отвърна гоблинът. — Богове, ти къде си расла? Хайде сега да ме пуснеш като добро момиче и няма да се караме, и няма да казваме на Капитана.

Мади се усмихна, но си замълча.

— Уф, стига — продължи гоблинът, този път по-неуверено. Каква полза да ме държиш тук, нищичко не мога да ти дам.

— А, не съвсем — отговори Мади и седна на пода е кръстосани крака. — Можеш да ми кажеш името си.

Гоблинът се ококори.

— „Имали име, питомно е.“ Нали тъй разправят?

Това беше стара история, която Едноокият й бе разказал преди години, и във въодушевлението си Мади почти я беше забравила. В началото на Първата епоха на всичко живо, на всяко дърво, камък и растение било дадено тайно име и то можело да подчини това създание на волята на оногова, който го знае.

Майка Фриг знаела истинските имена и с тяхна помощ накарала всичко Сътворено да плаче за завръщането на мъртвия й син. Но Локи, който имал много имена, не можел да бъде обвързан с такъв обет и така красивият Балдер, богът на пролетта, бил принуден да остане в Подземния свят, царството на Хел, до свършека на всички неща.

— Моето име ли? — каза накрая гоблинът.

Мади кимна.

— Какво значи едно име? Викай ми Кучешка козина или Уиски в буркан, или Пиян на мотика. На мен ми е все тая.

— Истинското ти име — каза Мади и отново надраска Наудр, Връзващата руна, и Иза, за да я скове с лед.

Гоблинът започна да се дърпа, но беше като залепен.

— Какво ти влиза в работата? — сопна се той. — И отде ги знаеш тия неща?

— Просто ми кажи — отвърна Мади.

— Никога не можеш да го изречеш — подразни я гоблинът.

— Нищо, кажи ми.

— Няма да ти кажа! Пусни ме!

— Ще те пусна — обеща Мади — веднага щом ми кажеш. Иначе ще отворя вратите на избата и ще оставя слънцето да изгори каквото може.

При тези думи гоблинът се вцепени, защото слънчевата светлина е смъртоносна за Доброто племе.

— Няма да го сториш, нали, девойче? — изскимтя той.

— Само гледай — каза Мади, стана и тръгна към капака, сега затворен, през който стоварваха буретата е бира.

— Недей! — изписка гоблинът.

— Името ти — отсече тя е ръка върху дръжката.

Гоблинът се задърпа още по-отчаяно отпреди, но руните на Мади го държаха все така здраво.

— Ще му паднеш! — кресна той. — Ще му паднеш на Капитана и ще видиш тогаз!

— Последна възможност — предупреди Мади, докато дърпаше резето. Топличък слънчев лъч докосна пода на избата само на милиметри от крака на гоблина.

— Затвори, затвори! — изписка гоблинът.

Мади търпеливо зачака.

— Добре де! Добре! Аз съм… — гоблинът бързо изломоти нещо на своя език, сякаш камъчета издрънчаха в кратуна. — Сега затвори, затвори! — кресна той и се дръпна колкото можа от светлия лъч.

Мади затвори капака и гоблинът въздъхна облекчено.

— Това беше ло-о-ошо — каза той. — Мило девойче като теб не бива да си прави такива лоши шеги — и погледна с укор Мади. — И за какво ти е притрябвало моето име?

Но Мади се мъчеше да си спомни думата, изречена от гоблина.

Зъботрак! Не, не беше това.

Злобокряс? Не, и това не е.

Залъкодив? Тя се намръщи — търсеше правилната подредба от звуци, като знаеше, че гоблинът ще се опита да я разсее; знаеше също, че ако не я произнесе съвсем точно, заклинанието няма да подейства.

— Зак…

— Казвай ми Зеле, казвай ми Зло — забърбори неудържимо гоблинът в опит да смеси заклинанието на Мади със свое, — казвай ми Зъбер, Звън и Зебло. Казвай ми Зъркел, казвай ми Зяпльо…

— Тихо! — прекъсна го Мади. Думата беше на езика й.

— Кажи го тогава.

— Ще го кажа.

Да можеше само създанието да млъкне…

— Забрави го, знаех си! — в гласа на гоблина звънна нотка на задоволство. — Забрави го, забрави го, забрави го!

Мади усети как все повече се разконцентрира. Твърде много неща трябваше да върши наведнъж: не можеше да държи гоблина прикован на едно място и да се мъчи да си спомни думата, с която ще го подчини на волята си. Действието на Наудр и Иза пече се изчерпваше. Гоблинът почти беше освободил единия си крак и сега се озърташе дяволито, докато се бореше да издърпа и другия.

Сега или никога. Мади остави руните и впрегна цялата си воля, за да налучка истинското име на създанието.

Забраденкрал… — звучеше точно, рязко и ударно, но докато отвори уста да го изрече, гоблинът изскочи от ъгъла като коркова тапа от бутилка и преди още да е свършила, той беше изровил половината стена: дълбаеше, сякаш от това зависеше животът му.

Ако в този момент имаше време да мисли, Мади щеше просто да нареди на гоблина да спре. Ако беше произнесла името правилно, щеше да го принуди да й се подчини и после можеше да го пита каквото й душа иска. Но Мади нямаше време да мисли. Тя видя как краката на гоблина потъват в пръстта и извика нещо дори не заклинание — като едновременно с това начерта колкото може по-ясно Турис, руната на Тор, при отвора на дупката.

Сякаш хвърли фойерверк. Руната се удари в кирпичения под, образувайки дъжд от искри и малък, но миризлив облак дим.

В първата секунда-две нищо не се случи. После под краката на Мади се разнесе глух тропот и от дупката се чуха ругатни, ризници и ровене, сякаш нещо вътре се беше сблъскало с непредвидено препятствие.

Мади коленичи и бръкна в дупката. Тя чуваше как гоблинът вътре ругае, но не можеше да го стигне, а после се разнесе и друг звук, нещо като хлъзгане, цвърчене, тропот, който й беше смътно познат…

Гласът на гоблина отекна глухо, но настоятелно:

— Видя ли сега каква я свърши? Гог и Магог, искам да изляза!

Последва ново ожесточено ровене в пръстта и създанието скорострелно изхвърча на заден ход от дупката, запрепъва се и се блъсна в купчина празни бурета, които се затъркаляха с трополене, достатъчно оглушително, за да вдигне от сън Седемте спящи.

— Какво стана? — попита Мади.

Но преди гоблинът да й отговори, нещо изскочи от дупката в стената. Всъщност няколко неща — не, десетки, дори стотици — дебели кафяви бързи неща, които се измъкваха на рояци от дупката като…

— Плъхове! — възкликна Мади и събра полата около глезените си.

Гоблинът я изгледа презрително.

— Ами какво си мислеше, че ще стане? — попита той. — Насочиш ли такава магия към Долната земя, преди да се опомниш, си нагазила до колене в смрад и гадини.

Мади гледаше стъписана към дупката. Намерението й беше да призове само гоблина, но изглежда, че викът й заедно с набързо надрасканата руна бяха призовали всичко живо околовръст. Сега от дупката извираха не само плъхове, но и бръмбари, паяци, дървесни въшки, стоножки, водни бегачи, щипалки и червеи, придружени е обилни количества мръсна вода (вероятно от спукана тръба) и всичко това образуваше гнусна жива попара, която с тревожна бързина се изсипваше от дупката и се стелеше по пода.

И тогава, точно когато си каза, че по-лошо от това не може да се случи, в горната част на стълбището се отвори врата и от кухнята до ушите на Мади достигна рязък и леко сподавен глас:

— Хей, госпожичке! Долу ли ще стоиш цяла сутрин или какво?

— О, богове.

Беше госпожа Скатъргуд.

Гоблинът весело намигна на Мади.

— Чуваш ли ме? — извика госпожа Скатъргуд. Тук има тенджери за миене и тях ли трябва да мия, освен всичко останало?

— Идвам след минута! — припряно се провикна Мади, намерила убежище на стълбите на избата. — Само… да свърша тук някои неща!

— Първо можеш да дойдеш и да довършиш нещата тук — заяви госпожа Скатъргуд. — Веднага се качвай и се захващай с тенджерите. И ако онзи едноок никаквец и безделник пак се появи, можеш да му предадеш от мен да се омита!

Сърцето на Мали подскочи. Онзи едноок никаквец и безделник това означаваше, че след повече от година скитане старият й приятел се е завърнал и никакви орди от плъхове и хлебарки — или гоблини — не можеха да й попречат да се види с него.

— Той е бил тук? — попита Мали и тичешком изкачи стълбите. — Едноокият е бил тук? — тя влетя в кухнята задъхана.

— А-ха — отвърна госпожа Скатъргуд и й подаде кърпа за бърсане на съдове. — Само че не ми е ясно на какво толкова се радваш. Мисълта ми е, че ти най-вече…

Тя млъкна, килна глава на една страна и се заслуша.

— Какъв е този шум? — попита рязко.

Мади затвори вратата на избата.

— Нищо, госпожо Скатъргуд.

Ханджийката я изгледа подозрително.

— Да не би да са плъхове? — подхвърли тя. — Този път нагласи ли всичко както трябва?

— Искам да го видя — отсече Мади.

— Кого? Едноокият никаквец?

— Моля ви — каза тя. — Няма да се бавя.

Госпожа Скатъргуд присви устни.

— Не за моя сметка, не — отвърна ханджийката. — Не ти плащам толкова пари да ходиш да се шляеш с крадци и просяци…

— Едноокият не е крадец — отсече Мади.

— Недей да си вириш носа, госпожичке — сгълча я госпожа Скатъргуд. — То се знае, няма как да се промениш, щом си се родила такава, но можеш поне да положиш усилие. Заради баща си се помъчи или заради паметта на майка си, светицата, тя спря за по-малко от секунда да си поеме дъх. И да вземеш да смениш гази физиономия. Човек ще рече, че се гордееш, че си…

И в този миг застина със зяпнала уста: иззад вратата на избата долетя звук. На госпожа Скатъргуд се стори, че прилича на драскане, съпроводено с неравномерен тропот. Обзе я много неприятно чувство — сякаш долу в мазето имаше нещо повече от бурета с бира. И какво беше това далечно плискане, както когато перяха на реката?

— О, Небеса, какво си направила? — и госпожа Скатъргуд тръгна към вратата на избата.

Мади се изпречи на пътя й и с една ръка начерта Наудр върху резето.

— Не слизайте там, моля ви — каза тя.

Госпожа Скатъргуд дръпна резето, но руната го държеше здраво. Обърна се да погледне Мади, оголила зловещите си ситни зъби като пор.

— Веднага отвори вратата — сопна се ханджийката.

— Наистина по-добре да не го правя.

— Отвори вратата, Мади Смит, ако си знаеш интереса.

Мади се опита повторно да възрази, но госпожа Скатъргуд беше непреклонна.

— Обзалагам се, че си пуснала долу онзи никаквец да се почерпи с най-хубавата ми бира. Хайде, отваряй вратата, момиче, че ще повикам Мат Лоу да отведе и двама ви в ареста!

Мади въздъхна. Не че толкова й харесваше да работи в хана, но работата беше работа и парите бяха пари, а тя неминуемо щеше да се прости и с двете в момента, в който госпожа Скатъргуд надзърнеше в избата. След около час заклинанието щеше да изгуби силата си и създанията щяха да се приберат обратно в дупката. Тогава Мади можеше пак да я запечата, да оправи бъркотията, да попие водата…

— Нека ви обясня… — отново се примоли тя.

Но на госпожа Скатъргуд не й беше до обяснения. Лицето й поруменя заплашително и гласът й прозвуча пискливо като цвърчене на плъх.

— Адам! — извика тя. — Веднага ела тук!

Адам беше синът на госпожа Скатъргуд. Двамата с Мади открай време се мразеха и мисълта за присмехулната му злорада физиономия, както и за приятеля й, известен сред някои хора като Едноокия безделник, когото тя отдавна не беше виждала, я подтикна да вземе решение.

— Сигурна ли сте, че е бил Едноокият? — попита накрая.

— Разбира се, той беше! А сега отвори…

— Добре — каза Мади и завъртя руната. — Но аз на ваше място бих изчакала един час.

При тези думи тя се обърна и побягна и вече на път към Хълма Червен кон, до слуха й долетя пронизителният далечен писък, който се издигна като дим от кухнята на „Седемте спящи“, изви се над задрямалото село Малбри и се разсея в утринния въздух.

2

Малбри беше село с около осемстотин жители. Тихо място, или поне така изглеждаше, сгушено между планинските хребети в долината на река Стронд, която отделяше Възвишенията от Пустошта на север, преди да поеме на юг към Края на Света и да се влее в Единното море.

Планините наречени Седемте спящи, макар че никой не помнеше точно защо — бяха навъсени и заснежени през цялата година и имаше само един проход, Хайндарфел, запречен от сняг три месеца в годината. Това отдалечено местоположение оказваше влияние на хората от долината: те бяха затворени и подозрителни към непознати и — с изключение на Пат Парсън, който веднъж беше ходил на поклонение чак до Края на Света и който се имаше за голям пътешественик — не се интересуваха от външния свят.

В долината имаше десетина малки селца, от Фарнли Тайъс в подножието на планините до Пийз Грийн в далечния край на Мечешка гора. Но Малбри беше най-голямото и най-важното. В него живееше единственият свещеник, там се намираха и най-голямата църква, най-добрите странноприемници и най-богатите фермери. Къщите му бяха построени от камък, не от дърво, имаше ковачница, стъкларска работилница, покрит пазар. Жителите му се мислеха за по-добри от другите, гледаха отвисоко на хората от Пот Хил или Фетълфийлдс и тайно се присмиваха на селските им обноски. Единственият трън в очите на Малбри стърчеше на около две мили от селото. Местните го наричаха Хълмът Червен кон и повечето го избягваха заради историите около него и заради гоблините, които живееха под склоновете му.

Разправяха, че някога на Хълма имало замък. Самото Малбри било част от поземленото владение на местния господар и отглеждало реколта за него — но всичко това било преди много време, преди Бедствието и Свършека на Света. Сега там нямаше нищо за гледане, само огромни стърчащи камъни, прекалено големи, за да бъдат откраднати от руините, и, естествено, Червеният кон, издълбан в глината.

Мястото открай време се славеше като гоблинско укрепление. Селяните казваха, че такива места им допадат, привличат ги с обещания за съкровища и легенди за Древните времена. Но едва от няколко години Доброто племе се осмеляваше да ходи чак до селото.

От четиринайсет години, ако трябва да бъдем точни: иначе казано, откакто хубавата жена на Джед Смит умря при раждането на втората им дъщеря. Малцина се съмняваха, че двете събития са свързани помежду си и че ръждивият белег на дланта на детето е знак, че се задават страховити нещастия.

Така и беше. От онзи ден нататък, от онзи Месец за жътва, гоблините навестяваха детето на ковача. Акушерката разправяше, че ги виждала да се катерят по еловата люлка на бебето или да надничат присмехулно от вътрешността на грейката, или да се въргалят в одеялата. Отначало слуховете се разпространяваха тихомълком. Нан Фей беше луда като старата си майка и нещата, които казваше, не биваше да се вземат за чиста монета. Но с времето такива уважавани особи като енорийския свещеник, жена му Етелбърта и дори Торвъл Бишъп оттатък прохода, започнаха да съобщават за видени гоблини, мълвата се разнесе и скоро всички захванаха да се питат как не кой да е, а семейство Смит — Смит, които никога не сънуваха, ходеха на църква всеки ден и по-скоро биха се хвърлили в река Стронд, отколкото да се сродят с Доброто племе — са се сдобили с две толкова различни дъщери.

Къдрокосата като овчица Мей Смит минаваше за най-хубавото и най-лишеното от въображение момиче в долината. Джед Смит казваше, че тя е досущ като горката си майка и че сърцето го боли да я гледа, но при тези думи се усмихваше и очите му заискряваха като звезди.

Мади обаче беше мургава като създание от Външността и очите на Джед не светеха, когато я гледаше, само като че ли я претегляха, сякаш той я сравняваше с мъртвата й майка и се чувстваше изигран.

Джед Смит не беше единственият, който мислеше така. Когато поотрасна, Мади откри, че почти всички гледат на нея с разочарование. Непохватно момиче с тъжни устни, коса като дебело перде и навик да ходи прегърбено, лишено както от благия нрав, така и от миловидното личице на Мей. Очите й бяха по-скоро хубави, някъде по средата между сиво и златисто, но малцина изобщо ги забелязваха и според общото мнение Мади Смит беше грозна, търсеше си белята, притежаваше повече ум, отколкото бе полезно, беше твърде упорита — или твърде малодушна — за да се промени.

Разбира се, хората бяха наясно, че тя не е виновна нито за мургавината си, нито за това, че сестра й е толкова хубава, но както се казва, една усмивка не струва пари и ако момичето поне от време на време полагаше усилие или показваше, че е благодарно за помощта и всички безплатни съвети, които й дават, може би щеше да се усмири.

Но Мади не се усмиряваше. Открай време беше дивачка: никога не се смееше, не плачеше, ходеше несресана, биеше се с Адам Скатъргуд и веднъж му счупи носа, и не стига това, ами показваше признаци на ум — пагубно за едно момиче — и държеше език, който граничеше с грубост.

Никой не говореше за руната, разбира се. Всъщност през първите седем години от живота й никой не се беше потрудил да й обясни какво означава това, макар че Мей правеше физиономии, наричаше белега й „твоето клеймо“ и се учудваше, че Мади не иска да носи ръкавиците, изпратени на баща й от милосърдните — и изпълнени с надежда — селски вдовици.

Някой трябваше „да каже на момичето как стоят нещата“ и накрая Нат Парсън се нагърби с неприятното задължение да й разясни фактите. Мади не разбра повечето от думите му, обидно подправени с цитати от Добрата книга, но ясно усети презрението му и скрития зад него страх. Всичко беше записано в Книга Бедствие: как след битката старите богове — тогавашното Пророческо племе — били прокудени в Задгробния свят, как разгромени, но опасни те още се появявали в сънищата, как се промъквали в умовете на злите и податливите и отчаяно се опитвали да се възродят…

— И демоничната им кръв е още жива — каза енорийският свещеник, — предава се от мъж на жена, от звяр на звяр. И ето те теб, белязана не по своя вина, и ако се молиш и знаеш мястото си, нищо няма да ти попречи да водиш смислен живот като всички нас и да заслужиш прошка от десницата на Безименния.

Мади никак не харесваше Нат Парсън. Тя мълчаливо го наблюдаваше как говори, като от време на време вдигаше лявата си ръка и дръзко го поглеждаше през кръгчето, образувано от палеца и показалеца й. Ръцете го сърбяха да я плесне, но само Небесата знаеха какви сили й беше дала демоничната й кръв, затова той предпочиташе да не предизвиква момичето. Все пак тук беше Малбри, не Краят на Света и дори набожен човек като Нат знаеше, че не бива да се мъчи да налага закона на Края на Света на място, тъй отдалечено от Вселенския град.

— Сега… разбираш… ли? — произнесе той високо и бавно.

Може пък да беше проста като Лудата Нан Фей. Така или иначе, тя не отговори, само го изгледа през свитите си пръсти и накрая свещеникът въздъхна и си отиде.

След това по-малката дъщеря на Джед Смит като че ли стана още по-дива от преди. Спря да ходи на църква, изчезваше в Мечешката гора и не се прибираше с дни, часове наред си говореше сама (или по-вероятно с гоблините). А когато другите деца хвърляха камъчета на езерото или ходеха в неделното училище на Нат Парсън, Мади тичаше на Хълма Червен кон или разпитваше Лудата Нан за разни истории и дори по-лошо — за измислени приказки за страшни, невъзможни неща, които момичето после разказваше на малките деца, за да сънуват кошмари.

Мади беше срам за Мей, която бе жизнерадостна като сойка (и също толкова празноглава) и която можеше да си намери прекрасен съпруг, ако не беше буйната й сестра. Затова пък за своя беля Мей беше толкова разглезена и капризна, колкото Мади бе сериозна, затворена и начумерена.

И сигурно щеше да си остане сериозна и начумерена, ако не беше случката на Хълма Червен кон през лятото на седмата година от раждането й.

Никой не знаеше много за Хълма Червен кон. Едни казваха, че придобил формата си в Древните времена, когато езичниците все още принасяли жертви на старите богове. Други разправяха, че това било погребална могила на някакъв велик вожд, осеяна със смъртоносни капани, но любимата теория на Мади гласеше, че в Хълма е заровено огромно съкровище, купчина гоблинско злато.

Каквото и да се говореше, всички бяха единодушни, че Конят е древен и макар да нямаше съмнение, че човешка ръка го е издълбала върху склона на Хълма, във фигурата имаше нещо неестествено. Първо, Червеният кон никога не обрастваше с трева напролет, а зиме снегът не скриваше очертанията му. По тази причина за Хълма се носеха слухове и предания — предания за Феерия и за старите богове — и повечето хора предвидливо страняха от него.

Разбира се, Мади харесваше Хълма. Но Мади беше по-осведомена от останалите. Тя цял живот слушаше истории, дочути от пътешественици, откъси от легенди, поговорки, описания, приказки, разкази. От тези истории си беше съставила картина, все още влудяващо неясна, за времената преди Свършека на Света, когато Хълмът Червен кон е бил вълшебно място и когато старите богове — Пророческото племе — са ходили по земята в човешки облик и са сеели легенди навсякъде по пътя си.

Никой в Малбри не говореше за тях. Дори Лудата Нан не се осмеляваше: Добрата книга забраняваше всички предания за Пророческото племе, незаписани в Книга Бедствие. А хората в Малбри гордо се придържаха към Добрата книга. Те вече не кичеха с цветя кладенците в чест на Майка Фриг, не танцуваха край Майското дърво, не оставяха трохи на прага за Зеления Джак. Всички олтари и храмове на Пророческото племе бяха до един разрушени още преди години. Дори имената им бяха позабравени и никой вече не ги споменаваше.

Или почти никой. Изключение правеше най-близкият приятел на Мади, когото госпожа Скатъргуд наричаше „онзи едноок никаквец и безделник“ и когото другите знаеха като Странника от Външността или просто Едноокия.

3

Те се срещнаха през лятото на седмата година от раждането й. Беше денят на Летния панаир, имаше игри и танци на поляната. На сергиите се продаваха панделки, плодове и сладкиши, имаше сладолед за децата, Мей беше коронясана за Ягодова кралица за трета поредна година, а Мади наблюдаваше всичко от скривалището си накрай Мечешка гора, изпълнена със завист, изпълнена с гняв, но мъдро решена да не се включва във веселието.

Скривалището й беше огромен червен бук с дебел гладък ствол и много клони. На трийсет стъпки от земята имаше разклонение, където Мади обичаше да седи със събрани поли, яхнала ствола на дървото, и да наблюдава селото през кръгчето от палеца и показалеца си.

Преди няколко години тя откри, че ако свие пръстите си в кръгче и силно се съсредоточи, може да види неща, които не се виждат с просто око. Птиче гнездо, заровено в тревата, къпини в бодливия жив плет, Адам Скатъргуд и приятелите му, клекнали зад градинския зид с камъни в джобовете и пакостливи мисли в главите.

А понякога й се разкриваха други неща — светлини и цветове, които грееха около хората и показваха настроенията им, и тези цветове често оставяха следа, нещо като знак за онези, които можеха да го разчетат.

Този неин трик се наричаше сьон-хени, или провиждане, и беше едно от пръстовите изображения на руната Бяркан, но Мади, която не знаеше буквите, не беше и чувала за Бяркан, както и през ум не можеше да й мине, че това е магия.

Цял живот й бяха внушавали, че магията — била тя чар, трик с пръсти или дори заклинание — е не просто неестествена, а вредна. Тя беше наследството на Феерия, източникът на лошата й кръв, унищожителката на всичко добро и правилно.

Тя беше причината сега Мади да седи тук, вместо да играе с другите деца или да яде сладкиши край панаирните сергии на поляната. Тя беше причината баща й да не я гледа в очите, сякаш всеки неин поглед му напомняше за съпругата, която беше изгубил. Тя беше и причината Мади единствена от всички в селото да забележи Странника с широкопола шапка, който вървеше по селския път не към Малбри, както бихте предположили, а в посока към Хълма Червен кон.

Странниците бяха рядка гледка в Малбри дори по време на Летния панаир. Повечето търговци идваха тук редовно от едно или друго място: те носеха стъклени и метални съдове от селата край Коларските пътища, райски ябълки от Южните полета, риба от Островите, подправки от Външността, гладки и мъхести кожи от заледения Север.

Но ако този човек е търговец, помисли си Мади, той пътува без товар. Няма кон, нито муле, нито каруца. И върви в погрешната посока. Може да идва от Външността, каза си тя, с тази чорлава коса и окъсани дрехи. Беше чувала, че те понякога кръстосват Пътищата, където всякакви хора се срещат и търгуват, но никога не беше виждала някого от тези диваци от мъртвите земи оттатък Края на Света, толкова невежи, че дори не могат да говорят на цивилизован език. А можеше и да е от хората от Пустошта, които ходеха целите в синя боя, луд, прокажен или дори бандит.

Когато Странникът я подмина, тя се спусна от дървото и тръгна след него на безопасно разстояние, като се криеше в храстите край пътя и го наблюдаваше през руната Бяркан.

Може би беше войник, ветеран от някоя война с Външността: шапката му беше нахлупена на челото, но въпреки това Мади успя да различи превръзката на окото, която скриваше лявата част от лицето му. Той беше висок и мургав като жител на Външността и момичето с любопитство забеляза, че макар дългата му коса да бе прошарена, мъжът не се движеше като старец.

И цветовете му не бяха на старец. Мади беше открила, че старите хора оставят слаба диря, а идиотите не оставят почти никаква. Но този човек имаше по-ярка следа от всички, които беше виждала досега. Тя беше в наситено синьо като на птица рибарче и Мади трудно можеше да свърже това вътрешно сияние с немарливия опърпан мъж, който крачеше към Хълма.

Тя продължи да го следва мълчаливо, като все така се криеше, и когато стигна подножието на Хълма, пропълзя във високата трева и видя как Странникът легна в сянката на един паднал камък, вперил единственото си око в Червения кон и стиснал в ръка малък бележник с кожена подвързия.

Изминаха няколко минути. Той като че ли дремеше, лицето му не се виждаше от широкополата шапка. Но Мади знаеше, че е буден: от време на време мъжът записваше нещо в бележника си или отгръщаше страницата и пак вперваше поглед в Коня.

Не след дълго Странникът от Външността заговори. Не на висок глас, но така, че Мади да го чуе, и гласът му беше дълбок и приятен, не какъвто ти очакваше да бъде гласът на един Странник.

— Е? Видя ли достатъчно? — попита той.

Мади се сепна. Не беше издала и звук и доколкото можеше да прецени, мъжът изобщо ме поглеждаше към нея. Тя стана с неловко чувство и го изгледа предизвикателно.

— Не ме е страх от теб — каза.

— Така ли? — попита Странникът. — А може би трябва.

Мади реши, че ако й се наложи, ще го надбяга. Тя отново седна на меката трева на почтително разстояние от него.

Сега видя, че бележникът му представлява разнородни листове хартия, съшити с ивици кожа, а страниците са изписани с разкривен почерк. Мади не знаеше да чете, разбира се — малцина в селото можеха, с изключение на енорийския свещеник и помощниците му, които четяха само Добрата книга и нищо друго.

— Вие свещеник ли сте? — попита тя накрая.

Странникът неприятно се засмя.

— Тогава войник?

Мъжът не каза нищо.

— Пират? Наемник?

Пак нищо. Непознатият продължи да записва нещо в бележника си, като от време на време спираше да погледне Коня.

Но любопитството на Мади стана неудържимо.

— Какво е станало с лицето ви? — попита тя. — Как сте пострадали? На война ли?

Странникът я изгледа с израз на нетърпение.

— Ето какво стана — отвърна той и свали превръзката си.

Мади се втренчи в него. Но не обезобразеното му око прикова вниманието й. Той имаше синкав белег, който започваше малко над челото му и се спускаше надолу по лявата му скула.

Нямаше същата форма като нейното клеймо, но несъмнено беше от същото естество и тя със сигурност за пръв път виждаше такова нещо у другиго, освен у себе си.

— Доволна ли си? — попита Странникът.

Но Мади бе обзета от голямо въодушевление.

— Какво е това? — попита тя. — Откъде го имаш? Боя ли е? Татуировка ли е? Родил ли си се с него? Всички странници от Външността ли имат такива?

Той я удостои с бегла и хладна усмивка.

— Майка ти не те ли е учила да не си пъхаш носа, където не ти е работа?

— Майка ми е умряла при раждането ми.

— Ясно. Как се казваш?

— Мади. А ти?

— Можеш да ми казваш Едноокия — отвърна Странникът.

И тогава Мади разгъна ръката си, издраскана от катеренето по големия бук, и му показа клеймото на дланта си.

За миг здравото око под широкополата шапка се ококори. Клеймото на дланта на Мади изпъкваше по-отчетливо от друг път, все още ръждиво на цвят, но с яркооранжеви отблясъци по ръбовете, и тя го чувстваше как гори — парещо усещане, не неприятно, но съвсем живо, сякаш само преди минути се беше допряла до нещо горещо.

Странникът дълго гледа белега й.

— Знаеш ли какво е това, момиче?

— Вещерско клеймо — бързо отвърна Мади. — Сестра ми смята, че трябва да нося ръкавици.

Едноокият изсумтя.

— „Вещица“ звучи като „мръсница“. Мръсна дума за хора с мръсни помисли. Впрочем това не е никакво Вещерско клеймо — добави той, — а Вещерска руна: руническият знак на Фурия.

— Искаш да кажеш Феерия? — попита Мади заинтригувана.

— Фурия, Феерия, все тая. Тази руна — той се надвеси над нея, — това твое клеймо… знаеш ли какво означава?

— Нат Парсън казва, че ме е белязал дяволът.

— Нат Парсън не е с всичкия си — каза Едноокият.

Мади се почувства раздвоена между естественото усещане, че това е светотатство, и дълбокото възхищение от човек, дръзнал да заяви, че енорийският свещеник не е с всичкия си.

— Чуй ме, девойче — продължи Странникът. — Твоят човек Пат Парсън има защо да се страхува от този знак. Да, и да ти завижда.

Той отново заразглежда фигурата на дланта на Мади — с интерес и както й се стори, с известно съжаление.

— Чудно нещо — каза накрая мъжът. — Никога не съм очаквал да го намеря тук.

— Защо, какво е това? — попита Мади. — Ако написаното в Книгата не е вярно…

— О, в Книгата има много истина — отвърна Едноокият и сви рамене. — Но тя е скрита дълбоко зад легендите и лъжите. Онази война например…

— Бедствието — подсказа му Мади.

— Да, ако щеш, или Рагнарьок. Запомни: победителите пишат историята, а за победените остават огризките. Ако Аезир бяха победили…

— Аезир?

— Пророческото племе, май че така ги наричате тук. Та ако те бяха спечелили войната — а това за малко да се случи, имай предвид — тогава Древните времена нямаше да свършат и вашата Добра книга щеше да изглежда по съвсем друг начин, а може би и никога нямаше да бъде написана.

Мади веднага наостри уши.

— Древните времена? Искаш да кажеш, преди Бедствието?

Едноокият се засмя.

— А-ха. Може и така да се каже. Преди това царуваше Редът. Аезир го поддържаха, ако щеш вярвай, макар че в ония времена сред тях нямаше Пророци, а Ванир от границите на Хаоса — народът на Феерия, както вие им казвате — бяха пазители на Огъня.

— На Огъня? — попита Мади и се сети за ковачницата на баща си.

— Сияние. Глам-сини, така го наричаха. Руническо сияние. Магия за промяна на облика. Ванир го поддържаха заедно с децата на Хаоса. Аезир по-късно се сдобиха с него.

— Как? — попита Мади.

— С хитрост и с кражба, разбира се. Откраднаха го и преправиха Световете. И силата на руните беше такава, че даже след Зимната война огънят продължи да дреме под земята, защото огънят може да спи със седмици, с месеци, с години. И дори сега понякога се разгаря — в живо същество, дори в дете…

— В мен? — попита Мади.

— Много радост да ти донесе — мъжът се обърна, намръщи се и отново зарови глава в бележника си.

Но Мади слушаше с голям интерес и не можеше да го остави да млъкне. Дотогава тя беше чувала само откъслечни предания и витиеватите разкази в Книга Бедствие, където Пророческото племе се споменаваше само в предупреждения за демоничните му сили или в опит да се осмеят онези отдавна умрели лъжци, наричали себе си богове.

— А… откъде знаеш тези истории? — попита момичето.

Странникът се усмихна.

— Може да се каже, че съм събирач на легенди.

Сърцето на Мади заби по-силно при мисълта, че този човек събира легенди, тъй както другите събират джобни ножчета, пеперуди или камъни.

— Разкажи ми още — подкани го тя. — Разкажи ми за Аезир.

— Казах, че съм събирач, не разказвач.

Но Мади не се отказваше.

— Какво е станало с тях? — попита тя. — Всички ли са измрели? Или Безименният ги е хвърлил в Черната крепост при змиите и демоните?

— Така ли разправят?

— Нат Парсън го казва.

Едноокият презрително изсумтя.

— Едни умряха, други изчезнаха, трети пропаднаха, четвърти се изгубиха. С новото време дойдоха нови богове и старите бяха забравени. Може би това доказва, че не са били никакви богове.

— Тогава какви са били?

— Те бяха Аезир. Какво друго искаш да ти кажа?

Той отново се извърна, но Мади се вкопчи в него.

— Разкажи ми още нещо за Аезир.

— Няма друго — отвърна Едноокият. — Има ме мен. Има те теб. Има ги и нашите братовчеди под Хълма. Утайка, девойче, това сме ние. Виното отдавна е изпито.

— Братовчеди — повтори Мади замислена. — Тогава ти и аз също сме братовчеди.

Тази мисъл й се стори необяснимо привлекателна. Мади и Едноокият може би принадлежаха към едно и също тайно племе от пътешественици, и двамата бяха белязани с огъня на Феерия…

— О, научи ме как да го използвам — примоли се тя на Странника и разпери длан. — Знам, че мога. Искам да се науча…

Но Едноокият съвсем изгуби търпение. Той рязко затвори бележника си, стана и изтупа стръкчетата трева от пелерината си.

— Аз не съм учител, момиченце. Върви да си играеш с твоите приятели и ме остави на мира.

— Аз нямам приятели, Страннико — отвърна Мади. — Научи ме.

Едноокият никак не обичаше децата. Той без капка нежност сведе поглед към мърлявото момиче с руна на дланта и се запита как се е оставил да го въвлече в този разговор. Остаряваше, това беше истината, ставаше стар и сантиментален и по всичко личеше, че смъртта му наближава — да, руните вече му го бяха показали. При последното хвърляне на плочките му се бяха паднали Мадр, Народът, кръстосана с Турис, Трънливата руна, и накрая Хагал, Унищожителят, и ако това не беше предупреждение да продължи по пътя си…

— Научи ме — повтори момичето.

— Остави ме.

Той изпъна дългите си крака и пое надолу по склона, а Мади се затича след него.

— Научи ме.

— Няма.

— Научи ме.

— Махай се!

— Научи ме.

— О, богове!

Едноокият изпъшка от досада и направи рунически знак с лявата си ръка. Мади забеляза нещо между пръстите му — синьо пламъче, не по-голямо от искрица, сякаш на ръката му имаше пръстен с камък, уловил светлината. Но Едноокият не носеше пръстен с камък…

Без да се замисли, тя вдигна ръка срещу искрата и я отблъсна обратно към Странника, при което се чу звук, подобен на фойерверк.

Едноокият трепна.

— Кой те научи на това?

— Никой — отвърна Мади учудена.

Руната на дланта й беше необичайно топла и отново бе променила цвета си от ръждивокафяв в златист като на тигрово око.

В първите минута-две Едноокият не каза нищо. Погледна ръката си и разкърши пръсти, които пулсираха така, сякаш бяха изгорени. После с ново любопитство вдигна очи към Мади.

— Научи ме — каза тя.

Последва дълго мълчание. Накрая Странникът каза:

— Дано те бива. Не съм имал ученици — особено пък момичета — от толкова години, че вече не помня последния път.

Мади скришом се усмихна зад сплъстената си коса.

За пръв път в живота си имаше учител.

4

През следващите две седмици Мади слушаше поученията на Едноокия със съсредоточеност, каквато не беше показвала досега. Нат Парсън винаги й даваше да разбере, че лошата кръв е нещо срамно, все едно да си недъгав или копеле. Но ето че този човек й казваше точно обратното. Тя притежава дарба, твърдеше Странникът, дарба, която е неповторима и ценна. Мади беше схватлива ученичка и Едноокият, който бе дошъл в долината да продава лековити билки и мехлеми и който рядко се задържаше на едно място за по-дълго от няколко дни, този път остана близо месец и през това време тя попиваше легенди, карти, букви, заклинания, руни — всякакви сведения, които нейният нов приятел й разкриваше. Това беше началото на дълго чиракуване, което щеше завинаги да промени възгледите й за света.

Съселяните на Мади вярваха, че Вселената се състои от Девет свята. Първият беше Небесният свод, или Небесният град на Съвършения ред.

Под техния свят лежеше Основата, или Долната земя, която водеше към трите земи на Смъртта, Съня и Проклятието, откъдето на свой ред се слизаше към Отвъдното, Пандемониума, дома на Хаоса и всичко нечестиво.

А между тях — така знаеше Мади — се намираха Средните земи: Вътрешността, Външността и Единното море, а Малбри и долината на Стронд бяха точно по средата, като централна точка на мишена. Оттук бихте могли да заключите, че хората от Малбри нямаха скромно мнение за себе си.

Но сега момичето научаваше за света извън картата: свят от много части и противоречия, свят, при вида, на който Нат Парсън или Адам Скатъргуд биха обезумели дори само ако зърнеха малка частица от океана или непозната звезда.

В този свят, научи Мади, религията на едни може да бъде ерес за други, магия и наука може да се припокриват, къщи могат да се строят върху реки, под земята или високо във въздуха и дори Законите на Реда от Края на Света, които тя винаги бе смятала за общовалидни, можеха да се променят и приспособяват към обичаите на този нов пораснал свят.

Естествено, само децата и безумците вярваха, че Краят на Света наистина е Край на Света. Всички знаеха, че има и други земи. В миналото местните хора дори търгуваха с тези земи — търгуваха, а понякога и воюваха. Но се говореше, че тези земи от Външността са пострадали толкова тежко от Бедствието, че местните хора отдавна са подивели и никой — никой от цивилизования свят — вече не ходи там.

Разбира се, Едноокият ходеше. Оттатък Единното море, казваше той, живеят мъже и жени, мургави като торфено блато, с къдрави коси, черни като къпини, и тези хора никога не са чували за Бедствието, нито са чели Добрата книга, а почитат свои богове — диви мургави богове е животински глави — и правят свои магии, и за тях всичко това е също толкова достопочтено и обичайно, колкото неделните проповеди на Нат Парсън в далечния край на Средните земи.

— Нат Парсън казва, че магията е дело на дявола — отбеляза Мади.

— Но сигурно ще си затвори очите за нея, ако така му изнася?

Момичето кимна, но не посмя да се усмихне.

— Разбери, Мади, Доброто и Злото не са толкова ясно разграничени, колкото твоят свещеник иска да вярваш. Добрата книга поставя Реда над всичко, следователно Редът е Добро. Сиянието идва от Хаоса, следователно магията е дело на дявола. Но един похват е добър или зъл в зависимост от онзи, който си служи с него. И това, което е добро днес, утре може да стане зло.

Мади се намръщи.

— Не разбирам.

— Слушай. От самото начало на света — а светът е започвал и свършвал много пъти и много пъти е бил преправян — законите на Реда и на Хаоса са се противопоставяли едни на други, напредвали са и са отстъпвали през Деветте свята, за да превземат или рушат в зависимост от естеството си. Доброто и Злото нямат нищо общо с това. Всичко живее — и умира — според законите на Реда и на Хаоса, двете сили, на които дори боговете не могат да противостоят.

Странникът погледна Мади, която все така се мръщеше. Твърде малка е за този урок, помисли си той, и все пак е важно да го научи сега. След година вече може да е късно — Орденът на Реда вече набираше сили, разпращаше все повече и повече екзаминатори от Края на Света…

Той преглътна нетърпението си и започна отначало:

— Ето една легенда за Аезир, която ще ти помогне да ме разбереш. Техният Генерал се наричал Один, Бащата на всички богове. Струва ми се, че си чувала това име.

Мади кимна.

— Онзи с копието и с осмокракия кон.

— А-ха. Е, той бил един от онези, които преправили света в далечното минало, в зората на Древните времена. И той свикал всичките си воини Тор, Тир и останалите да построят голяма крепост, за да отблъснат Хаоса, който щял да превземе повия свят, преди още той да бъде завършен. Името й било Асгард, Небесната цитадела, и тя станала Първият свят в онези далечни времена.

Мади кимна. Тя знаеше легендата, макар че в Добрата книга се твърдеше, че Безименният е построил Небесната цитадела и че Пророческото племе я е превзело с хитрост.

Едноокият продължи:

— Но враговете били силни и много от тях имали дарби, каквито Аезир не притежавали. И тогава Один решил да рискува. Той издирил един син на Хаоса и се сприятелил с него заради дарбите му, и го приел в Асгард като свой брат. Сигурно си чувала за него. Наричали го Лукавия.

Мади отново кимна.

— Името му било Локи, нравът му бил огнен. За него се носят много предания. Едни го показват в лоша светлина. Според други Один сгрешил, като го взел при себе си. Но поне известно време Локи служел добре на Аезир. Бил нечестен, но полезен: чарът с присъщ на децата на Хаоса и именно чарът и лукавството му карали Один да го държи при себе си. И макар че накрая нравът му станал твърде необуздан и се наложило да го усмиряват, отчасти благодарение на Локи Асите живели толкова дълго. Може би те са виновни, че не са го държали под око. Така или иначе, огънят гори, такава е природата му и не можеш да промениш това. Можеш да го използваш, за да опечеш месото си или да подпалиш къщата на съседа. А дали огънят, на който готвиш, е различен от онзи, с който подпалваш пожар? И дали това означава, че трябва да ядеш вечерята си сурова?

Мади поклати глава все така озадачена.

— Значи ми казваш, че не трябва да си играя с огъня — заключи тя.

— Разбира се, че трябва — кротко отговори Едноокият. — Но не се учудвай, когато огънят отвърне на играта ти.

Ето че дойде време Едноокият да си тръгне. В последния ден той дълго разубеждава Мади, че не бива да тръгва с него.

— Богове, ти си само на седем години. Какво да те правя по пътя?

— Аз ще работя — каза Мади. — Знаеш, че мога. Не ме е страх. Знам много неща.

— О, така ли? Три заклинания и една-две руни? Далеч ще те отведат, до Края на… — той млъкна и се зае да оправя възела на вързопа си.

Но Мади не беше глупава.

— До Края на Света? — попита тя ококорена. — На Края на Света ли отиваш?

Едноокият не отговори.

— О, моля те, нека дойда с теб — примоли се момичето. — Ще ти помагам, ще ти нося багажа. Няма да ти създавам грижи…

— Така ли? — попита той през смях. — Доколкото съм чувал, отвличането все още е престъпление.

— О! — Мади не беше помислила за това. Ако тя изчезнеше, след тях щяха да тръгнат хайки от Фетълфийлдс до Хайндарфел и Едноокият щеше да бъде арестуван, може би дори обесен.

— Но ти ще ме забравиш — каза момичето. — И никога, никога вече няма да те видя.

Едноокият се усмихна.

— Идната година ще дойда пак.

Но Мади не го погледна, заби очи в земята и не каза нищо. Странникът се усмихна накриво и зачака. Тя не вдигна поглед, но изпод рошавата й коса се разнесе тихо, сърдито подсмърчане.

— Мади, чуй ме — кротко заговори той. — Ако наистина искаш да ми помогнеш, има начин да го направиш. Трябват ми чифт очи и уши, те са ми много по-необходими, отколкото компания по пътя.

Мади вдигна глава.

— Очи и уши?

Едноокият посочи Хълма, където смътните очертания на Червения кои тлееха като посипана жарава върху полегатите му склонове.

— Ти често ходиш там, нали? — попита той.

Момичето кимна.

— Знаеш ли какво е това?

— Могила със съкровище? — предположи Мади, която беше чувала легендите за заровено злато под Хълма.

— Много по-важно. Това е кръстопът, чиито пътища водят към Долната земя и още по-надолу, до царството на Хел. Може би стигат чак до реката Сън, чиито води се вливат в Стронд…

— Значи няма съкровище? — възкликна Мади разочарована.

— Съкровище? — Едноокият се засмя. — Може да се каже. Съкровище, изгубено още в Древните времена. Затова гоблините тук са толкова много. Затова има такава сила. Ти я усещаш, нали, Мади? Сякаш живееш в подножието на вулкан.

— Какво е вулкан?

— Няма значение. Просто го наблюдавай, Мади. Оглеждай се за нещо необичайно. Този Кон е само задрямал и ако се събуди…

— Иска ми се да го събудя — каза Мади. — А на теб? — Едноокият се усмихна и поклати глава. Усмивката му беше особена, едновременно цинична и някак тъжна. Той се загърна по-плътно в пелерината си.

— Не. Не бих казал. Не ми се тръгва по този път дори да ми дават целия откуп ма Видрата[2]. Но може да дойде време, когато няма да имам избор.

— А съкровището? — попита Мади. — Можеш да станеш богат…

— Мади — въздъхна Едноокият, — може да умра.

— Но сигурно…

— Има далеч по-лоши неща от гоблините под Хълма, а съкровищата рядко спят сами.

— И какво от това? — попита тя. — Не ме е страх.

— Виждам, че не те е страх сухо отвърна Едноокият. — Само че виж, Мади, ти си на седем. Хълмът, а и онова, което лежи под него, отдавна чака. Сигурен съм, че може да почака още.

— Колко още?

Странникът се засмя.

— До идната година?

— Ще видим. Учи уроците си, наблюдавай Хълма и ме чакай през Месеца за жътва.

Заклеваш ли се, че ще се върнеш?

— Заклевам се в името на Один.

— А в своето?

Той кимна.

— Да, момиче. И в него.

Оттогава нататък Странникът идваше в Малбри веднъж годишно — винаги между Празника на огньовете и рождения ден на Мади в края на Месеца за жътва — да разменя платове, сол, кожи, захар, мехлеми и новини. За Мади идването му беше най-голямото събитие в годината, заминаването му — начало на дълъг мрачен период.

Всеки път той й задаваше един и същ въпрос:

— Какво ново в Малбри?

И всеки път тя му разказваше едно и също за гоблините и техните пакости: опустошени килери, опразнени изби, откраднати овце, пресечено мляко. И всеки път Едноокият казваше: Само толкова?

И след като Мади го уверяваше, че това е всичко, той като че ли се отпускате, сякаш от плещите му падаше голям товар.

И, разбира се, при всяко идване я учеше на нови неща.

Първо я научи да чете и пише. Мади учеше стихотворения, песни и чужди езици, лекове, билки, иносказания и приказки. Учеше истории, народни предания, поговорки и легенди, изучаваше карти и реки, планини и долини, камъни, облаци и небесни карти.

Но най-вече учеше руните. Имената им, значенията им и как да ги образува с пръсти.

Как да ги дълбае върху камъни за гадаене, да ги хвърля и разчита, за да надникне в бъдещето, или да ги връзва в царевични кукли, да ги превръща в ясенови пръчки, да вплита рунически стихове в заклинания, да ги пуска като жабки по вода, да ги хвърля като фойерверки или да нрави сенките им с пръсти.

Научи се да използва Ар за добра реколта.

Тир, за да може копието на ловеца да улучва целта.

Логр, за да намира вода под земята.

На десет години Мади вече знаеше всичките шестнайсет руни от Древното писмо, различни нечисти руни, привнесени от чужди места, и няколкостотин иносказания и заклинания. Тя знаеше, че Едноокият пътува под знака на Раедо Странника — макар че неговата руна беше обърната и следователно на лош късмет, което означаваше, че по пътя му са го сполетявали много премеждия и злополучия.

Руната на Мади не беше нито разчупена, нито обърната. Но според Едноокия това беше нечиста руна, не от Древното писмо, което я правеше непредсказуема. Нечистите руни са странна работа, казваше той. Едни действат, но не добре. Други изобщо не действат. А трети се отклоняват от предначертанието си, леко, небрежно кривнат нанякъде, измятат се като стрели, които дълго са стояли на дъжда, и рядко улучват целта, ако изобщо го правят.

И псе пак, казваше Странникът, да имаш руна е подарък. Руна от Древното писмо, необърната и неразчупена, е дар, на който никой не може да се надява. Някога боговете са подарявали такива сили. Сега хората правят каквото могат с малкото, което е останало.

Но нечиста или не, руната на Мади беше силна. Тя бързо изпревари стария си приятел, защото неговата магия беше слаба и бързо се изтощаваше. Нейният мерник беше точен като неговия, ако не и по-добър. А и Мади бързо се учеше. Тя изучи хуг-рунар, руните на мисълта, риста-рунар, изсечените руни, и сиг-рунар, руните на победата. Изучи руните, които дори Едноокият не владееше, нови руни и нечисти руни без имена и без стихове, и въпреки това учителят й установи, че Мади иска да знае повече.

Тогава той й разказа предания изпод Хълма, за змията, която живее в корените на Игдразил и яде основите на света. Разказа й за побити камъни и изгубени скалисти острови, за омагьосани кръгове, за Подземния свят и Задгробния свят, и земите на Съня и Хаоса отвъд тях. Разказа й за Наполовина родената Хел и за Йормунганд, Световната змия, и за Сурт Разрушителя, господаря на Хаоса, и за Ледените хора, и за Народа от Тунелите, и за Ванир, и за Мъдреца Мимир.

Но най-много Мади обичаше легендите за Аезир и Ванир. Тя никога не се уморяваше да ги слуша и в дългите самотни месеци между идванията на Едноокия героите от тези легенди бяха нейните приятели. Гръмовержецът Тор с магическия си чук, изцелителката Идун и нейните ябълки на младостта. Один, Бащата на всички богове, красивият Балдер, воинът Тир, Фрейя със соколовата премяна, Хеймдал с орловото зрение, ловджийката Скади, старият морски вълк Ньорд и Хитрецът Локи, който в различни ситуации помагаше ту за спасението, ту за унищожението на старите богове. Мади се радваше на победите им, оплакваше пораженията им и колкото и неестествено да изглеждаше, чувстваше това отдавна изчезнало Пророческо племе по-близко, отколкото някога бе чувствала Джед Смит или Мей. И колкото повече години минаваха, толкова повече тя жадуваше за компанията на своето племе.

— Сигурно някъде има и други като нас — казваше момичето. — Такива като нас, Огнени — „роднини“, мислеше си то — и ако успеем да ги намерим, тогава може би…

Това изпълваше Мади с разочарование. За седем години нито веднъж не й се случи да зърне другиго от племето. Имаше гоблини, разбира се, и тук-таме някоя котка или заек, родени с клеймо, от които селяните бързаха да се отърват.

Но хора като нея… Те са рядкост, каза Едноокият, когато Мади го попита, и повечето не притежават същински сили. Само проблясъци, ако имат късмет. Колкото да си навлекат беля на главата.

А ако нямат късмет? На Края на Света, където от сто години властва Орденът на Реда, рунически знак, дори ако е разчупен, обикновено води до арест, после до Разпит и после най-често до обесване (или Очистване, както предпочитат да го наричат по онези места).

Не мисли за това, каза Едноокият, и Мади неохотно послуша съвета му, учеше уроците си, преповтаряше легендите, търпеливо чакаше следващото му идване и усилено се мъчеше да не мечтае за онова, което никога не може да стане.

Тази година той за пръв път закъсня. Четиринайсетият рожден ден на Мади мина преди две седмици. Лунната жътварка изтъня до сърп и момичето започна да се тревожи, че може би този път старият й приятел няма да се върне.

Предната година у Едноокия започнаха да се забелязват промени: ново безпокойство, ново нетърпение. Той беше отслабнал през изминалите дванайсет месеца, пиеше повече, отколкото беше здравословно за него, и за пръв път Мади забеляза, че на места прошарената му коса е съвсем побеляла. Ежегодните му пътешествия до Края на Света бяха оставили своя отпечатък и след седем години неуморни странствания кой можеше да каже колко още ще издържи?

Руните не й донесоха голямо успокоение.

Мади имаше свои камъни за гадаене, направени от речни камъчета от Стронд, на всяко от които беше нарисувана различна руна. Тя откри, че като ги пръсне на земята и види как са паднали, понякога може по тях да отгатне бъдещето — макар че Едноокият я беше предупредил, че руните невинаги са лесни за разчитане, а бъдещето невинаги е ясно предначертано.

Така или иначе, съчетанието на Раедо, Странника…

… с Турис, руната на Тор, и Наудр, Връзващия, я изпълни с опасения.

Руната на Едноокия. Трънлив път? И третата руна — Връзващият — руната на ограничението. Затворен ли беше някъде? Или може би последната руна означаваше Смърт?

И затова когато госпожа Скатъргуд й каза, че той е дошъл най-после, с близо две седмици закъснение, Мади изпита голямо облекчение и още по-голяма радост и се затича към Хълма Червен кон, защото знаеше, че той я чака там, както прави всяка година и тя се надяваше, че ще го прави и занапред, винаги.

5

Но Мади не беше помислила за Адам Скатъргуд. Синът на ханджийката рядко й досаждаше по време на работа — в избата беше тъмно и мисълта за нещата, които момичето би могло да върши там, го плашеше — но понякога той се навърташе край крана за бира и дебнеше сгоден случай да подхвърли нещо или да се изсмее. Виковете в кухнята го бяха накарали да наостри уши — Адам предпазливо избягваше всяка опасност да го хванат да свърши нещо и когато видя Мади да излиза през вратата, очите му светнаха и той реши да разузнае какво става.

Синът на ханджийката беше с две години по-голям от нея, малко по-висок, с мека кестенява коса и вечно нацупени устни. Отегчен, сърдит и глезен от майка си, ученик на енорийския свещеник и любимец на епископа, той будеше къде страх, къде завист у другите деца и постоянно правеше бели. За Мади Адам беше по-лош от гоблините, защото те поне бяха забавни, макар и досадни, докато неговите пакости бяха само отвратителни и глупави.

Той връзваше пиратки за опашките на кучетата, огъваше младите фиданки, докато се прекършат, дразнеше просяците, крадеше прането от просторите и го тъпчеше в калта, но винаги се стараеше да стовари вината върху другиго. Накратко, Адам беше подлец и пакостник и като видя Мади да тича към Хълма, му стана любопитно каква работа може да има тя там и реши да напакости, с каквото може.

Той я последва крадешком, като се криеше в храстите край пътя, а когато стигнаха подножието на Хълма, безшумно се заизкачва от другата страна и за кратко се изгуби от поглед.

Мади нито го видя, нито го чу. Тя се затича нагоре по Хълма, като се препъваше от нетърпение, и там зърна познатия издължен силует сред падналите камъни под Червения кон.

— Едноок! — провикна се момичето.

Изглеждаше досущ като при последната им среща: седеше, опрял гръб на един камък, с лула в устата, захвърлил вързопа си в тревата. Той както винаги кимна небрежно за поздрав, сякаш се бяха разделили преди няколко часа, а не преди дванайсет месеца.

— Е, какво ново в Малбри? — попита Едноокият.

Мади го погледна възмутена.

— Само това ли ще кажеш? Закъсня с две седмици, поболях се от тревога, а ти ме питаш: „Какво ново в Малбри?“, като че ли тук някога се случва нещо…

Едноокият сви рамене.

— Забавиха ме.

— Забавиха те? Кой?

— Няма значение.

Мади се усмихна напук на себе си.

— Ти с твоите новини! Сигурно изобщо не ти минава през ум, че може да се разтревожа. Ти идваш чак от Края на Света и никога не ми носиш новини от там. Нищо ли не се случва на Края на Света?

Едноокият кимна.

— Краят на Света е богат на събития.

— И въпреки това идваш тук.

— Да.

Мади въздъхна и седна до него в меката трева.

— Ами голямата новина тук е… че сега съм без работа.

И като се усмихваше при спомена за физиономията на госпожа Скатъргуд, тя му разказа за сутринта, за заспалия гоблин в избата и как в стремежа си да го хване от много бързане погрешно е призовала половината обитатели на Долната земя.

Едноокият я слушаше мълчаливо.

— И, Небеса, да знаеш каква врява вдигна ханджийката! Чуваше се чак до Мечешката гора — честна дума, помислих си, че ще се пръсне…

Мади се разсмя, обърна се към Едноокия и видя, че той я гледа без следа от веселие, по-скоро с мрачно изражение.

— Какво точно направи? — попита той. — Това е важно, Мади. Разкажи ми всичко, както си го спомняш.

Мади спря да се смее и се съсредоточи, за да си припомни съвсем точно случката в избата. Тя повтори разговора си с гоблина (стори й се, че когато спомена за гоблинския Капитан, Едноокият се сепна, но не беше сигурна), описа всяка руна, която беше използвала, после се помъчи да обясни случилото се след това.

— Ами първо надрасках Турис — каза момичето. — И после просто… Посочих дупката и като че ли… Извиках в нея…

— Какво извика? — бързо попита Едноокият.

Но Мади вече беше обзета от безпокойство.

— Какво има? — възкликна тя. — Нещо лошо ли съм направила?

— Просто ми кажи, Мади. Какво извика?

— Ами нищо особено. Безсмислен звук. Не беше даже заклинание. Стана толкова бързо… Не мога да си спомня… — Мади тревожно млъкна. — Какво има? — повтори въпроса си тя. — Какво съм направила?

— Нищо — мрачно отвърна Едноокият. — Знаех си, че е само въпрос на време.

— Кое? — попита момичето.

Но той мълчаливо гледаше Коня и гривата му от избуяла трева, окъпани в светлината на утринното слънце. Накрая заговори:

— Мади — каза, — ти растеш.

— Сигурно — отвърна тя намръщена.

Надяваше се това да не се окаже проповед като онези, които понякога й изнасяха добронамерени жени от селото за израстването и превръщането в жена.

Едноокият продължи:

— И най-вече силите ти растат. Ти беше силна от самото начало, но сега дарбите ти се пробуждат. Разбира се, още не можеш да ги контролираш, но и това ще стане. Ще се научиш.

Това наистина е проповед, помисли си Мади. Може би не толкова непоносима, колкото приказките за превръщането в жена, но…

Едноокият каза:

— Магическото сияние, както знаеш, може да дреме с години. Тъй като този Хълм дреме от дълги години. Отдавна подозирам, че пробуди ли се едното, пробуждането на другото няма да закъснее.

Той млъкна, за да напълни лулата си, и докато тъпчеше стръкчетата в чашката, пръстите му леко трепереха. Над главите им прелетя ято гъски във формата на клин в посока към Хайндарфел. Мади ги проследи с поглед и изведнъж по кожата й плъзна хлад. Лятото си беше отишло и есента скоро щеше да се смени със зима. Кой знае защо, при тази мисъл очите й леко се насълзиха.

— Този ваш Хълм — обади се накрая Едноокият — кротува от толкова време, че вече си мислех, че не съм разчел правилно знаците и че това е — както ми се стори в началото — просто поредната красиво оформена могила, останала от Древните времена. Разбираш ли, има толкова много други хълмове и извори, и каменни кръгове, и менхири, и пещери, и кладенци, белязани по същия начин, от които накрая нищо не излиза. Но когато намерих теб, с тази руна на дланта… — той рязко млъкна и й направи знак да слуша. — Чу ли това?

Мади поклати отрицателно глава.

— Стори ми се, че чух… — нещо като жужене на пчели, помисли си Едноокият. Пчели, уловени под земната повърхност. Нещо, което напираше да излезе навън…

На Мади й хрумна да го попита какво има предвид под „тази руна“. Но за пръв път виждаше стария си приятел толкова неспокоен и не на себе си и почувства, че с по-добре да изчака.

Той отново погледна към върха на Хълма Червен кон, където Конят грееше на утринното слънце. Каква красива гледка, помисли си Странникът. Толкова красива и толкова смъртоносна.

— Не разбирам как можете да живеете тук — каза, — в съседство с това, което е заровено отдолу.

— Имаш предвид съкровището? — прошепна Мади, която все още вярваше в легендите за заровеното злато под Хълма.

Едноокият я погледна с тъжна усмивка.

— Значи наистина е там?

— Там е — отвърна той. — Лежи заровено от петстотин години и чака сгоден случай, за да се измъкне. Без теб сигурно нямаше да му обърна внимание и изобщо нямаше да помисля за него. Но когато те срещнах, помислих, че ми се отваря възможност. А ти беше още малка, толкова малка. Знаех ли какви дарби ще развиеш след време? Знаех ли каква ще станеш един ден с тази руна?

Мади слушаше с ококорени очи.

— И така — продължи Странникът, — аз се заех да те уча. Научих те на всичко, което знам, и внимателно те наблюдавах, защото не се съмнявах, че колкото по-силна ставаш, толкова по-голяма е вероятността неволно да събудиш онова, което дреме под Хълма.

— Гоблините ли имаш предвид? — попита Мади.

Едноокият бавно поклати глава.

— Гоблините, както и техният Капитан, знаят за теб от деня, в който си се родила. Но досега не са имали причина да се страхуват от дарбите ти. Бъди сигурна, че след случката от тази сутрин всичко ще се промени.

— Какво искаш да кажеш? — тревожно попита момичето.

— Искам да кажа, че този техен Капитан не е глупав и ако заподозре, че ние се интересуваме от… съкровището…

— Тоест, гоблините могат да намерят златото?

Едноокият нетърпеливо изсумтя.

— Златото? — възкликна той. — Врели-некипели!

— Нали каза, че под Хълма има съкровище.

— Така е — потвърди Едноокият, — има. — Съкровище от Древните времена. Но не злато, Мади — нито кюлчета, нито жила, нито жълтици.

— Тогава що за съкровище е това? — попита момичето.

Странникът помълча.

— Наричат го Шепнещия.

— И какво е то? — попита Мали.

— Не мога да ти кажа. Може би след време, когато сме в безопасност.

— Но ти знаеш какво е, нали?

Едноокият запази хладнокръвие, макар и с известно усилие.

— Мади, сега не му е времето. Това… съкровище… може да се окаже колкото ценно, толкова и опасно. Рисковано е дори да говорим за него. И в много отношения щеше да е по-добре, ако беше останало заспало и забравено — той запали лулата си с помощта на огнената руна Каен, която образува с ловко щракване с пръсти. — Но сега е будно, за добро или за зло, и най-голямата опасност е някой друг да го намери да го намери и да го използва.

— Кой друг? — попита Мади.

Странникът я погледна.

— Друг като нас, разбира се.

Сърцето на Мади заби по-силно от чуковете ма баща й.

— Като нас? — възкликна тя. — Има и други като мен? Познаваш ли ги?

Едноокият кимна.

— Колко са? — попита момичето.

— Има ли значение?

— За мен има — отсече Мади.

Имаше и други, а Едноокият никога не й беше споменавал за тях. Кои бяха те? Къде бяха? И ако той през цялото време е знаел за тяхното съществуване, то тогава…

— Мади, знам, че ти е трудно. Но трябва да ми вярваш. Повярвай ми, като ти казвам, че дори да съм крил от теб, дори да съм те подвеждал понякога…

— Ти си ме лъгал — прекъсна го тя.

— Лъгал съм те заради твоята безопасност — търпеливо й обясни Едноокият. — Вълците от различни глутници не ловуват заедно. А понякога дори се нахвърлят едни срещу други.

Мади го погледна, очите й пареха.

— Защо? — настоятелно попита тя. — Какво представлява Шепнещият? Защо е толкова важен за теб? И изобщо откъде знаеш толкова много за него?

— Търпение — каза Едноокият. — Първата ни работа е Шепнещия. Обещавам ти, че после ще отговоря на всичките ти въпроси. Но сега… Моля те, имаме работа за вършене. Хълмът не е отварян от стотици години. Ще има защити, които ще ни спират. Руни за намиране. Магии за разваляне. Ето… Ще ти трябва това.

Той извади от вързопа си нещо, което й се стори познато, и й го подаде.

— Какво е?

— Лопата — отговори Странникът. — Защото магията, като всичко друго, е една десета гениалност и девет десети къртовска работа. Трябва да разкопаеш очертанията на Коня на дълбочина около четири-пет пръста. Може да отнеме време.

Мади го изгледа подозрително.

— Виждам, че лопатата е само една каза тя.

— Геният не се нуждае от лопата — сухо отвърна Едноокият и седна на тревата да допуши лулата си.

Работата се оказа продължителна и тежка. Конят беше дълъг двеста стъпки от муцуната до опашката и вековете атмосферно влияние, злонамереното и небрежно отношение, бяха разрушили някои от най-изящните му черти. Но глината на Хълма беше гъста и твърда, а Конят беше направен така, че да издържи векове, и на равни интервали бяха вкопани защити и руни, за да запазят очертанията му.

Те ще бъдат девет, предрече Едноокият, по една за всеки от Деветте свята, и за да влязат, двамата с Мади ще трябва да ги намерят всичките.

Той намери първата, надраскана върху речен камък и заровена под опашката на Коня.

— Мадр, Средните земи. Народът. Добро начало — каза Едноокият и докосна руната, за да я накара да светне. Прошепна заклинание — Мадр ер молдар ауки — и изведнъж едно място при главата на Коня грейна, озарено от лъч светлина, и почти веднага под пласта трева Мади намери руната Ир.

Ир. Долната земя. Основата. Сега работата ще тръгне по-бързо.

Така и стана. Ир освети пътя към Раедо, Външността, скрита под корема на Коня, оттам към Логр, Морето, в устата на Коня.

После — по една при всеки крак — Бяркан за света на Съня, Наудр за Подземния свят.

Хагал за Задгробния свят и Каем за Хаоса или Отвъдното.

И накрая точно по средата на Окото руната на Небесната цитадела.

Ос, Аезир, най-ярката от всички, като централната звезда в съзвездието на Тяци, Ловеца, който грее над Седемте спящи в ясните зимни нощи.

Ос. Аезир. Небесният свод. Мади мълчаливо гледаше руната. Това беше мигът, за който бе мечтала, но сега, когато беше толкова близо до целта, необяснимо защо не искаше да продължи. Малко се ядоса на себе си, но ясно почувства как нещо я подтиква да се отдръпне и да се върне в Малбри, в сигурността на сгушеното в долчинката село.

Едноокият като че ли усети това, усмихна се и сложи ръка на рамото й.

— Не те е страх, нали, момиче?

— Не. А теб?

— Мъничко — отвърна той. — Толкова време мина…

Извади лулата си, наново я запали и всмука глътка ароматен дим.

— Лош навик — каза. — Научих го от Народа на Тунелите при едно от пътуванията си. Изкусни ковачи са, но хигиената им никаква я няма. Мисля, че димът им помага да прикрият вонята.

Мади докосна последната руна. Тя грейна в матови цветове като зимно слънце. Момичето изрече заклинанието:

Ос бит ордфрума…

Хълмът се отвори с трясък и скърцане и там, където беше Окото, зейна тесен тунел с грапави стени, който се спускаше надолу в земята.

6

Преди петстотин години, в зората на Новите времена, малко укрепления можеха да съперничат на непристъпната крепост на Хълма Червен кон. Построена на стръмно възвишение над долината, тя се издигаше над цялата околност и оръдието й винаги бе насочено към прохода Хайндарфел, единственото място, освен хребета Седемте спящи, откъдето можеха да нападнат неприятели.

Всъщност за хората от Малбри беше необяснимо как крепостта е паднала, освен може би в резултат на епидемия или предателство, защото от разрушения каменен кръг се откриваше гледка чак до Фарнли Тайъс на север, а на юг до Ковачницата в подножието на планината.

Пътят се виждаше като на длан, тук-таме обрасъл с прещип и редки храсти, а склоновете на Хълма бяха прекалено стръмни, за да бъдат кастрени от мъже в броня.

Но Адам Скатъргуд не носеше броня, оръдието беше претопено много отдавна, а от времето, когато на Хълма Червен кон е имало наблюдателен пост, бяха изминали петстотин години. Затова той успя да изкачи Хълма незабелязан и като пропълзя през тревата от подветрената страна на Коня, се скри зад един паднал камък и чу какво си казаха момичето вещица и едноокият безделник.

Адам открай време беше недоверчив към Мади. Хората с въображение го изнервяха, а в света, който населяваха — странен, тъмен свят, където Адам Скатъргуд не беше нито уважаван, нито желан — той се чувстваше крайно неудобно. Но макар че никога не би го признал пред себе си, Мади го плашеше. Това би било прекалено нелепо. Все пак тя имаше лоша кръв. На никого не беше притрябвала, особено с тази руна на ръката. Никога нямаше да постигне нищо.

Адам Скатъргуд (слава на Небесата) беше хубаво момче с прекрасно бъдеще. Вече беше ученик на енорийския свещеник; с малко късмет (и със спестяванията на майка си) можеха дори да го изпратят да учи на Края на Света, във Вселенския град. Накратко, той беше от видните жители на Малбри, а ето че сега шпионираше момичето и приятеля й, Странникът от Външността, като някой доносник, който няма свои приятели. Изпълнен е досада от тази мисъл, той се промъкна по-близо до основата на камъка и наостри уши да чуе нещо тайно, нещо важно, нещо, с което по-късно да може да дразни Мади.

Щом чу за съкровището под Хълма, Адам се ухили. Това му даваше обилна храна за подигравки. „Хей, гоблинско момиче — ще каже, — намери ли злато? Купи ли си нова рокля, гоблинско момиче? Взе ли си пръстен от Феерия?“

Мисълта му се стори толкова привлекателна, че той едва се сдържа да не изскочи веднага от скривалището си, но беше сам и сега момичето и Странникът от Външността не му се виждаха толкова смешни, колкото когато беше с приятелите си. Всъщност изглеждаха дори опасни и Адам се зарадва, че е на сигурно място зад големия камък.

Когато чу за Шепнещия, още повече се зарадва, че е скрит. Не искаше да има нищо общо с тази реликва от Древните времена, колкото и ценна да беше тя. Най-вероятно беше прокълната или обладана от демон. А щом стана дума за отваряне на Хълма, Адам не можа да си намери място от злорадство, защото, макар и да изпитваше истински ужас от всякакви странни неща, нямаше съмнение, че този път Мади и едноокият й приятел са прекрачили границата.

Да отворят Хълма към Долната земя! Нат Парсън със сигурност имаше какво да каже по въпроса. Дори Мат Лоу, който недолюбваше енорийския свещеник, не би могъл да отрече, че този път Мади е отишла твърде далеч. Нямаше как да се пренебрегне такова дръзко нарушение на законите, записани в Добрата книга.

Това несъмнено щеше да бъде краят на момичето вещица. Хората от Малбри отдавна търпяха странностите на Мади заради баща й, но такова действие беше сериозно престъпление и в момента, в който Нат Парсън разбереше (а Адам възнамеряваше да се погрижи за това), Мади можеше да бъде подложена на Разпит или дори на Очистване.

Адам никога не беше виждал истинско Очистване. Такива неща се случваха често само на Края на Света, но цивилизацията напредваше, както обичаше да казва енорийският свещеник, и беше само въпрос на време Орденът на Реда да се установи някъде край Малбри. Адам се надяваше това да стане час по-скоро. Да сложат край на магиите, да разкопаят Хълма, да изгорят демоните и да въдворят Реда в долината на Стронд…

Но времето минаваше, а нищо не се случваше и както се спотайваше зад камъка, започна да му се доспива. Той задряма и когато най-после Мади отключи Окото на Коня, Адам се сепна и ахна от изумление. Едноокият вдигна поглед от сключените си пръсти и момчето остана с убеждението, че странникът вижда през древния гранит на падналия камък, зад който се беше скрило.

В пристъп на силен ужас Адам зарови лице в земята, като почти очакваше да чуе приближаващи стъпки.

Нищо не последва.

Той се поуспокои и след секунди вродената му самонадеяност започна да взема връх. Разбира се, не бяха го видели. Просто това място, този Хълм с призраците и шумовете си, го изнервяше. Не го беше страх от някакъв си едноок скитник. И със сигурност не го беше страх от едно малко момиче.

Какво всъщност правеше то? Като че ли протегна ръка нагоре; от скривалището си Адам виждаше само сянката на Мади върху тревата. Не можеше да предположи, че тя използва Бяркан и че вече също го вижда — приведен зад падналия камък с изкривено от страх и злоба лице.

Не й трябваше магия, за да разбере какво търси тук най-големият й враг. Още в първата секунда тя разбра всичко. В цветовете му видя как я е проследил, как е шпионирал нея и Едноокия и как възнамерява да изтича обратно в селото с подслушаните сведения и да съсипе всичко, както прави винаги.

Най-после имаше към кого да насочи гнева си. Без много да му мисли и подтиквана от парещата топлина на нечистата руна върху дланта си, Мади запрати гнева и гласа си подобно на камъните, които Адам така често хвърляше по нея, право към приклекналия му силует.

Беше инстинктивна реакция. Викът й отекна над Хълма и в същия миг блесна искра, стърчащият камък се разцепи с оглушителен трясък и по склона се посипаха късчета гранит.

Адам Скатъргуд стоеше все така приведен между двете половини на счупения камък с лице, пребледняло като прясно сирене, и голямо мокро петно на чатала на финия вълнен панталон.

Мади безпомощно се разсмя. Не можа да се сдържи. Тя беше уплашена от разцепването на камъка почти толкова, колкото и момчето, но смехът извираше от нея и не спираше и Адам я гледаше първо уплашено, после възторжено и накрая (когато се увери, че е невредим) със зловеща и горчива омраза.

— Ще се разкайваш, вещице — произнесе той със запъване и неуверено се изправи. — Ще кажа на всички какво си намислила. Ще им разкажа как се опита да ме убиеш.

Но Мади продължаваше да се смее неудържимо. От очите й се стичаха сълзи, коремът я болеше и въпреки това й беше толкова хубаво, че не можеше да спре, задъхваше се от смях. Смя се почти до задавяне, а Адам с помръкнало лице се измъкна от наредените в кръг камъни и се втурна надолу по Хълма Червен кон към Малбри. Нито Мади, нито Едноокият се опитаха да го спрат.

Мади се приближи към разчупения камък. Смехът й секна също толкова бързо, колкото беше избухнал, и я остави опустошена и с леко чувство на гадене. Гранитът бе три стъпки висок и също толкова широк и въпреки това беше разцепен на две половини. Тя докосна мястото на разцепването: повърхността беше груба и с остри ръбове, тук-таме изпъстрена с блестящи късчета слюда.

— Значи можеш да мяташ мисловни мълнии — отбеляза Едноокият, който стоеше зад нея. — Браво, Мади. С малко упражнения ще се научиш да използваш това умение.

— Нищо не съм мятала — отвърна зашеметено момичето. — Само насочих… гласа си. Но не беше руническо заклинание, просто безсмислица, спонтанен вик, както днес в избата.

Едноокият се усмихна.

— Смисълът — каза той, — е понятие на Реда. Езикът на Хаоса по дефиниция е безсмислен.

— Езикът на Хаоса? — попита Мади. — Но аз не го знам. Никога не съм чувала за…

— Напротив — отговори Едноокият. — Той е в кръвта ти.

Мади погледна оттатък Хълма, където дребният силует на Адам Скатъргуд все повече се отдалечаваше по пътя към Малбри, току огласян от пронизителните гневни викове на бягащото момче.

— Можех да го убия — каза тя и потрепери.

— Някой друг път.

— Не разбираш ли? Можех да го убия!

Едноокият като че ли не се трогна.

— Не искаше ли точно това?

— Не!

Той се усмихна, но не каза нищо.

— Наистина, Едноок, стана от само себе си.

Странникът сви рамене и отново запали лулата си.

— Мило момиче, такива неща не стават от само себе си.

— Не разбирам.

— Естествено, че разбираш.

И Мади осъзна, че е така — неслучайно бе дъщеря на ковач. Това, което беше метнала по Адам — мисловната мълния, не бе изникнало от нищото, а беше изковано. Беше тежко като стрела от арбалет и тя го бе запратила по Адам със силата — и злобата — натрупана с години гняв.

Отново я обзе ужас, когато си представи какво би могло да стане, ако камъкът не беше поел удара. И ужасът бе съпроводен с още по-страшната мисъл, че тази случка може да (и ще) се повтори.

Едноокият сякаш прочете мислите й.

— Помниш ли на какво съм те учил? — кротко попита той. — Огънят гори, такава е природата му. Дали ще го използваш или не, запомни: мисловната мълния не е пушка, няма да гръмне от само себе си — Странникът се усмихна. — Колкото до момчето, нищо страшно не е станало. Жалко, че ни е чул, разбира се. Така ще имаме по-малко време. Но не променя нищо.

— Почакай малко — каза Мади и погледна в отворения тунел. — Нали не мислиш, че трябва да влезем още сега? След това, което се случи…

— След това, което се случи — повтори Едноокият, — какво друго ни остава?

Мади се замисли. Адам сигурно вече беше разказал за видяното — освен ако не бе минал първо през къщи, за да се преобуе — и несъмнено бе украсил историята си с всякакви измислици за демони, каквито бедното му въображение беше в състояние да роди.

Не можеше да не е казал на Джед Смит и на пристава Мат Лоу, а да не забравяме и Нат Парсън, който чакаше такова извънредно събитие още от легендарното си пътешествие до Края на Света и който на драго сърце би се заел с подобно сериозно нарушение. И каквото и друго да станеше оттук нататък, случката щеше да влезе в аналите на Малбри редом е най-важните събития в историята на селото и името на Адам Скатъргуд щеше да се помни дълго след като костите му се превърнат в прах.

Слънцето грееше високо в небето и долината се къпеше в зелено и златисто на бледата му светлина. Над покривите се издигаше тънка струйка дим и Мади отдалеч долови мириса на горяща суха трева, от който очите й се напълниха със сълзи. Спомни си за ковачницата и за сгушената до нея къщурка, за миризмата на нагорещен метал и пушек, за градинката от невени пред пътната врата.

Това е нейният свят, помисли си тя, и едва сега, когато й предстоеше да го напусне, Мади за пръв път осъзнаваше колко й е скъп. Тръгне ли да бяга, тя негласно ще признае вината си и нищо вече няма да бъде същото.

— Струва ли си. Едноок? — попита момичето. — Този, Шепнещият или какъвто е там, заслужава ли си?

Едноокият кимна.

— Заслужава си — каза той.

— И струва повече от злато? — попита Мади.

— Много повече от злато.

Тя отново хвърли поглед оттатък хълма. Разбира се, можеше да остане и да се защитава. Най-малкото щяха да й гарантират безпристрастно изслушване. В долината не бяха бесили никого от десет години насам, откакто Черната Нел — черна свиня с руническо клеймо на гърба — беше изяла прасенцата си. Но Едноокият беше Странник от Външността, където живееха просяци и бандити, и неговият процес със сигурност щеше да бъде кратък и суров. Мади нямаше избор — а и отворът на Хълма зееше в краката й с обещание за скрити съкровища, как можеше да обърне гръб на Коня?

Тунелът беше с грапави стени, тесен и се спускаше надолу в недрага на Хълма. Тя пристъпи вътре с колебливи крачки и предпазливо опипа пръстения таван. С облекчение установи, че е сух и здрав, от дълбините на тунела лъхаше мирис на изба. Мади направи още една крачка, но Едноокият стоеше неподвижно и я наблюдаваше, сякаш нямаше намерение да я последва.

— Е? — подкани го тя. — Идваш ли, или ще стоиш тук?

Приятелят й помълча малко. После бавно поклати глава.

— Не мога да отида там, Мади — каза. — Той ще ме познае още щом стъпя в Долната земя. И тутакси ще разбере за какво съм дошъл.

— Кой? — попита момичето.

— Де да можех да ти кажа — отвърна Едноокият. — Но времето ни е малко, няма да стигне за дълга история. Съкровището, което търсиш — Шепнещия — не е обикновена скъпоценност. На вид може да изглежда като къс стъкло, като буца желязна руда, дори като скала. Такава е природата му, да се крие, но ти ще го познаеш по цветовете му, тях не може да скрие. Търси го в кладенец или в извор. Може да е заровен много надълбоко. Но повикаш ли го, ще дойде при теб.

Мади отново впери поглед в тунела — там беше тъмно, тъмно като в гроб, и тя си спомни как Едноокият й беше казвал, че под Хълма има пътища, които водят чак до Смъртта, Съня и отвъд тях…

Момичето потръпна и отново се обърна към него.

— А откъде сме сигурни, че съкровището е още там? Ами ако някой вече го е взел?

— Не е — отговори Едноокият. — Щях да разбера.

— Но ти каза, че има и други като нас. А сега…

— Истината, Мади — прекъсна я Странникът, — е, че не знам дали той изобщо е там, и ако е там, какво крои. Но ако дойда с теб и го заваря да ме чака въоръжен с магическото сияние, с което е успял да се сдобие…

— Кой е той? — отново попита Мади.

На лицето на Едноокия се появи крива усмивка.

— Един… приятел. От миналото. Човек, който стана предател през Зимната война. Мислех го за умрял и наистина може да не е жив, но такива като него имат девет живота, а той винаги е бил ловък в измъкването.

Мади понечи да каже нещо, но Странникът я прекъсна:

— Слушай, Мади, той чака мен. Няма да заподозре теб. Възможно е изобщо да не те забележи. Така ще можеш да намериш Шепнещия и да ми го донесеш, преди той да се усети. Ще го направиш ли?

Мади отново надникна в Окото на Коня. То зееше бездънно в краката й: Конят като че ли се пробуждаше от многовековния си сън.

— Ами ти? — попита тя накрая.

Странникът се усмихна и здравото му око блесна.

— Може да съм стар, Мади, но мисля, че още мога да се справя с тълпа селяни.

И може би беше игра на светлината, но на Мади й се стори, че приятелят й е станал някак по-висок и изглежда по-млад, по-силен, цветовете му са по-ярки и по-внушителни, сякаш бе свалил години от плещите си години, помисли си тя, или повече. Защото Мади знаеше, че Зимната война е свършила преди около пет века, когато вълците демони са погълнали слънцето и луната, а река Стронд се е разляла до подножията на планините, помитайки всичко по пътя си.

Нат Парсън наричаше това Бедствието и в проповедите си твърдеше, че на Древните времена им е дотегнало от злото на човечеството и са изригнали огън и лед, за да очистят света.

Едноокият го наричаше Рагнарьок.

— Кой си ти? — попита Мади.

— Има ли значение? — отвърна Странникът.

Може би прочете отговора на лицето й, защото кимна и се поотпусна.

— Добре — каза той. — А сега тичай да намериш Шепнещия или нека той те намери, ако може. Крий се и бъди нащрек. Не се доверявай на никого, независимо какъв изглежда, и най-вече не казвай нищо на никого за мен.

— Почакай! — извика Мади, когато Едноокият й обърна гръб.

— Чаках достатъчно — отвърна той и без да я погледне, без да й махне за сбогом, тръгна надолу по Хълма Червен кон.

Втора книга

Долната земя

Името ми е неизречен…

Заклинания, 9:1

1

Тунелът беше трудно проходим, с неравномерни стръмни участъци, на места бе наводнен, на други се стесняваше до процеп, през който Мади трябваше да се промъква с усилие, за да продължи напред. Тя беше затворила входа на тунела с обръщане на отключващите руни и сега руната Бяркан на върховете на пръстите й бе единственото й средство за придвижване в тъмнината.

След няколко минути обаче момичето забеляза, че тунелът леко се с разширил, а пръстените му стени са станали по-твърди и наподобяват стъкло. Със спускането си по-надълбоко във вътрешността на хълма Мади осъзна, че това е скала, някакъв тъмен и лъскав минерал, но чиято повърхност на места избиваха кристали, които искряха като побити игли.

След половин час подът на тунела също премина в гладка като стъкло скала, а стените се изпъстриха с фосфоресциращи частици, които изпълваха тунела с мека светлина.

И навсякъде се виждаха следи от цветове, сякаш изплетени от паяжина, прекалено много, за да бъдат преброени или разпознати. По много от тях личаха останки от магия — заклинания, сияния, капани и руни, ясно видими като следи от каруца по кален път.

Мади използва Ир, Защитника, за да се прикрие, но въпреки това беше сигурна, че при толкова много капани не може да не е изпратила няколко предупредителни сигнала. Тя с безпокойство се запита що за паяк би могъл да живее в такава сложна паяжина, замисли се за Едноокия и за онзи — приятел или враг — който го плашеше и който може би дебнеше в очакване в дълбините на Хълма.

Какво търся, чудеше се Мади, и какво знае Едноокият за Древното съкровище?

Е, имаше само един начин да разбере, а и самият факт, че се намираше под Хълма, беше достатъчно вълнуващ — поне засега. Тя се запита колко ли надълбоко се спуска тунелът и в този момент усети рязка стръмнина под краката си, изведнъж тесните стени изчезнаха и пред нея се разкри огромен подземен каньон, толкова широк, че докъдето погледът й стигаше, Мади виждаше лабиринт от тунели, просторни пещери и зали.

Тя дълго гледа и се чуди. Тунелът завършваше със стръмни стъпала, издълбани в скалата, които водеха надолу към широка галерия, която се пресичаше с други коридори, на места в стените й зееха входове към пещери, а в дъното се виждаха нещо като висящи мостове, осветени от факли или окачени фенери.

Мади очакваше да има една пещера, може би един тунел. Но те бяха стотици — не, хиляди — пещери и тунели. От дъното на каньона се чуваше шум на течаща вода. Въпреки фенерите беше прекалено тъмно, за да се вижда реката, но момичето предположи, че тя е широка и бърза, ревеше като вълк с гръклян, пълен с камъни.

Тук също имаше заклинания и следи: зелени фосфоресциращи лъчи, стените искряха от късчета слюда и там, където по скалата се стичаше вода, протягаха пръсти цветя с мускусен аромат: бледите тъжни лилии на Долната земя.

— Богове — възкликна Мади, — откъде да започна?

Като за начало й трябваше повече светлина. Тя вдигна ръка и образува Сол, Слънцето, върховете на пръстите й светнаха и кристалите по стъпалата и стените се озариха от внезапен блясък.

Не беше достатъчно, за да освети голямото пространство пред себе си, но все пак се почувства малко по-добре, ако не за друго, то, защото така имаше по-малка вероятност да падне по стъпалата. В същия момент й се стори, че вижда нещо до лакътя си — нещо, което потъна в сенките веднага щом грейна светлината, — и почти без да се замисля, хвърли Наудр като мрежа и я издърпа с едно щракване с пръсти.

— Пак ли ти? — възкликна Мади, когато видя какво е уловила.

Гоблинът започна да плюе, но не можа да се измъкне.

— Престани! — сопна се тя и придърпа по-здраво руната.

Създанието направи физиономия, но спря да мърда.

— Така е по-добре — каза Мади. — А сега, Забраденкрал — гоблинът изпъшка, — искам да стоиш тук, при мен. Този път няма измъкване, разбра ли?

— Уф! — пак изпъшка той. — Толкоз суетня за една глътка бира.

Въпреки това остана неподвижен, вперил в Мади кехлибарените си очи и оголил острите си зъби.

— Защо ме следиш?

Гоблинът сви рамене.

— От любопитство, какво друго?

Мади се разсмя.

— Освен това знам името ти.

Гоблинът не отговори, но очите му блеснаха.

— „Има ли име, питомно е.“ Така е, нали?

Гоблинът пак мълчеше.

Момичето се усмихна, зарадвано от неочаквания си късмет. Не знаеше колко дълго ще има власт над гоблина, но с помощта на съюзник, макар и недоброволен, задачата й в Долната земя можеше да се окаже по-лесна.

— Слушай ме сега, Забраденкрал…

— Викат ми Захар — сърдито отсече гоблинът.

— Как?

— Захар. Ти глуха ли си? На галено от Захар-в-Чувал. Е? Да не мислиш, че някой от нашите ще ходи да разправя на хората как е същинското му име?

— Захар-в-Чувал? — повтори Мади.

Захар се намръщи.

— Тъй ни кръщават нас от Доброто племе — каза той, — Захар-в-Чувал, Клъвни-Короната, Маринован-на-Вятъра. Аз не прихвам, като ти чуя името, нали?

— Извинявай, Захар — отговори Мади, като се мъчеше да остане сериозна.

— Добре. Нищо лошо не е станало — заяви Захар с достойнство. — Кажи сега за какво съм ти притрябвал.

Мади се надвеси над него.

— Трябва ми водач.

— Трябва ти цяр за болната ти глава — отсече гоблинът. — Щом Капитанът научи, че си тук…

— Тогава ще се погрижиш да не научи — каза тя. — Аз не мога да се ориентирам сама тук…

— Гледай сега — прекъсна я гоблинът, — ако си дошла за бирата, мога да ти я върна, лесна работа…

— Не съм дошла за бирата — отвърна Мади.

— Тогава за какво?

— Не знам какво е — каза тя. — Но ти ще ми помогнеш да го намеря.

Трябваха й няколко минути да убеди Захар, че той няма избор. Но гоблините са простовати създания, а и на него му беше ясно, че колкото по-бързо Мади получи каквото желае, толкова по-скоро ще се махне от очите му.

Въпреки това Захар очевидно изпитваше голямо страхопочитание към личността, която наричаше Капитана, и момичето разбра, че е по-добре да не изправя новия си съюзник пред твърде силен конфликт на интереси.

— И кой е този твой Капитан?

Гоблинът подсмръкна и извърна поглед.

— Хайде, Захар. Не може да няма име.

— Има, то се знае.

— Е?

Гоблинът изразително сви рамене. Това беше движение, което тръгна от върховете на косматите му уши и завърши чак при ноктите на краката му и от което всяка брънка от ризницата му потрепери.

— Викай му Небесен Катерач, ако щеш, или Горски Ножар, или Разкривена Уста, или Орлов Поглед, или Кучешка Звезда. Викай му Празноглав, викай му Вълкодан.

— Не прякорите, Захар. Истинското му име.

Гоблинът направи физиономия.

— Да не мислиш, че ще ми го каже?

Мади потъна в размисъл. Едноокият я беше предупредил, че може би не е единственият заинтересован от съкровището под Хълма, а сложната система от магии и заклинания, на които тя се бе натъкнала по пътя си, затвърждаваше подозренията му. Но възможно ли беше гоблинския Капитан, по всяка вероятност също гоблин, или може би едър пещерен трол; да е онзи, за когото приятелят й говореше? Едва ли. Никой гоблин не би могъл да изплете такава мрежа от капани.

И все пак, разсъждаваше тя, струва си да се разбере нещо повече за този Капитан, за да се види каква заплаха може да представлява. Но Захар беше досадно уклончив, вниманието му трудно се задържаше върху един предмет и когато разговорът се завъртя около подробности и въпроси като „къде“, „защо“ и „как“, той просто загуби интерес.

— И какъв е твоят Капитан? — попита Мади.

Захар се намръщи и се почеса по главата.

— Чини ми се, най-му приляга думата „неуловим“ — отговори той след дълъг размисъл. — М-да, тъкмо таз дума търсех. Неуловим и лош-ш-ш. И лукав.

— Исках да кажа, как изглежда? — поясни Мади.

— Моли се да не го видиш — загадъчно отговори Захар.

— Прекрасно — каза тя.

Те мълчаливо тръгнаха напред.

2

Според легендата светът под Средните земи е разделен на три нива, свързани помежду си от една голяма река. Долната земя е населена от Планинския народ: гоблини, тралове и джуджета. Под него е царството на Хел, традиционно считано за обител на мъртвите, после Сън, един от трите големи ръкава на Речния котел, и накрая, в самото преддверие на Хаоса, Задгробният свят, наричан от някои Черната крепост, чиято порта се охранява от Сурт Разрушителя и където самите богове нямат власт.

Мади, разбира се, вече знаеше това. Всичко, което Едноокият й бе казвал във връзка с географията на Деветте свята, беше точно и изчерпателно. Но тя не си бе представяла чудовищната необятност на Долната земя, безбройните коридори, тунели, ниши и хралупи, които се намираха под Хълма. Там имаше процепи и пукнатини, и дупки, и долчинки, и землянки, и бърлоги, и странични разклонения, и складове, сводове и пещери, ями и лабиринти, килери и скривалища. И след часове, както й се стори, лутане из тях въодушевлението на Мади от това, че се намира в приказните подземни зали, започна видимо да се изпарява и тя постепенно осъзна, че дори с помощта, която Захар неохотно й оказваше, трудно би могла да обходи и една стотна от тях.

Натъкнаха се на гоблини само на горното ниво в главната галерия. Създанията с котешки муцуни, златисти очи и катеричи опашки, облечени в ризници, парчета плат и кожи, почти не обърнаха внимание на Мади и на спътника й.

Те не бяха единствените обитатели там. Докато препускаше по оживените коридори, момичето мина покрай десетки други живи твари, погълнати от своите работи и лишени от любопитство също като гоблините: Народът от Тунелите с цвят на кожата като глината в родната им земя, с големи челюсти и малки очички без клепачи, Планинският народ, Небесният народ, Дървесният народ, дори неколцина представители на Хората, които се озъртаха крадешком, скрити под качулки, с тояги в ръце и бали със стоки на гръб.

— Да, девойче, тук винаги има някой, който търгува с Доброто племе — каза Захар, когато Мади сподели наблюденията си. — Да не мислиш, че само ти си намерила пътя дотук? И че Окото е едничката врата към недрата на Хълма?

По-надолу не беше толкова оживено и магиите бяха по-малко. Там имаше хранилища, скривалища, спални помещения, складове за храна. Мади беше започнала да огладнява и се изкушаваше да нахълта в някой от последните, но гоблините не са особено претенциозни по отношение на това, което ядат, и тя се беше наслушала на твърде много истории, за да рискува. Вместо това пребърка джобовете си, намери сърцевина от ябълка и шепа лешници и си напрани с тях малка незадоволителна закуска — решение, за което после щеше да съжалява.

Те тръгнаха надолу към реката и там най-после видяха каменни улички, пълни с трофеи и плячка. Като си спомни какво й беше казал Едноокият, Мади си помогна с руната Бяркан и захвана да търси, но сред плетеницата от дребни капани в и следи, с които бяха осеяни тунелите, сред вързопите с пера, сандъците с парцали, гърнетата, тенджерите, счупените ножове и очуканите щитове тя не можа да открие нищо, което да наподобява съкровище от Древните времена.

Разбира се, гоблините са ужасни вехтошари и за разлика от джуджетата крадат каквото им попадне, независимо дали е ценно или не. Но Мади не губеше кураж. Беше сигурна, че някъде сред всички тези неща ще намери Шепнещия. Странно име за съкровище, помисли си тя, но после си спомни за Драупнир, Канещия, пръстена на Один, за копието му Гунгнир, Точно Целещото, и за Мьолнир, Гръмовния, чука на Тор, и си каза, че съкровищата на Древните времена често носят такива загадъчни имена.

И продължи да търси: сред стари дюшеци, сухи кокали и потрошени грънци, сред клечки и камъни, глави на кукли и обувки, от които едната липсваше, ашици и изкуствени нокти за крака, парчета хартия и безвкусни порцеланови фигурки, мръсни носни кърпи и забравени любовни стихотворения, проскубани ориенталски килими, изгубени учебници и мишки без глави.

Но както я беше предупредил Едноокият, тя не намери нищо ценно, нито злато, нито сребро, нито дори никелова монета.

— Тук няма нищо — гоблинът започваше да става все по-нетърпелив, колкото по-надълбоко в недрата на Хълма се спускаха. — И надолу няма нищо, и хич не е безопасно.

Мади сви рамене и продължи да върви.

— Поне да знаех какво търсиш… — каза Захар.

— Ще ти кажа, като го намеря.

— Ти даже не знаеш как изглежда, нали? — попита той.

— Млъкни и си гледай пътя.

— Даже туй не знаеш!

Мади вървеше след Захар надолу към дълбините на Хълма и постепенно започна да я обзема страх, че гоблинът е прав. Този Хълм беше раят на вехториите, пълен от край до край с безполезни боклуци. Нищо тук не й приличаше на съкровище, нямаше нищо магическо, нищо ценно, нищо, което да отговаря на описанието на Едноокия.

Освен това й беше ясно, че Захар е също толкова неориентиран в търсенето, колкото и самата тя. Той няколко пъти повтори, че под Хълма няма никакво съкровище и след като размисли, Мади беше готова да му повярва. Гоблините не разбират кое е ценно и могат да откраднат както счупен чайник, така и половин корона или пръстен с диамант. А и тя не си представяше как съкровище от Древните времена — нещо толкова важно, че Едноокият е посветил години на търсенето му — ще се задържи дълго в ръцете на Захар и приятелите му.

Не, колкото повече Мади размишляваше, толкова повече й се струваше, че Доброто племе няма нищо общо с това. Тайната, ако изобщо имаше такава, беше заровена по-надълбоко, не в леговищата на гоблините.

През изминалите часове тя два пъти използва Наудр, за да задържи спътника си, и с всеки следващ път ефектът леко отслабваше. Мади вече изпитваше силен глад и съжаляваше, че не се е възползвала от храната в складовете на гоблините, но сега те бяха далеч зад нея, а гладът, умората и усилията да удържа гоблина, постоянно да борави със Сол и да се движи незабелязана през лабиринта от магии започваха да изцеждат силите й. Сиянието й отслабваше като лампа, чието масло бързо свършваше. Скоро щеше съвсем да угасне.

Захар не забелязваше това, златисти те му очи грееха в тъмното и той неуморно изминаваше един след друг коридорите, които отвеждаха Мади все по-надолу в недрата на Хълма, далеч от складовете и навътре в гъстия мрак.

Тя го следваше неотстъпно. Плетеницата от капани, която толкова я беше озадачила на предишните нива, оредяваше и почти се губеше, оставаше само една все така ярка пътека, която засенчваше всичко останало и изпълваше момичето с любопитство. Тя беше с необичаен цвят светъл и искрящ оттенък на виолетовото — озаряваше тъмнината и приличаше на надраскани една върху друга линии, сякаш някой бе минавал по нея много пъти. Мади вървеше измъчвана от жажда и капнала от умора, но с нарастващо въодушевление и надежда, които я правеха сляпа за отслабващото й сияние, както и за лукавите искрици в очите на гоблина.

Те вървяха през голяма пещера с високи сводове и полилеи от сталактити, които улавяха светлинката от руната на Мади и я запращаха обратно към нея под формат ма хиляди игриви светлосенки. Захар, който крачеше напред, машинално сведе глава и мина под една издадена скала, където Мади спря задъхана.

— По-бавно! — извика тя.

Но Захар като че ли не я чу. Мади продължи след него с вдигната ръка, за да освети пътеката, и го видя как изчезва зад пласт излъскан до блясък варовик.

— Казах ти да ме чакаш!

Докато тичаше напред, тя осъзна, че тук се вижда по-ясно. Отнякъде идваше светлина, не от руна, не от магия, не от хладните пещерни отблясъци, а топла, червеникава, уютна светлина.

— Захар! — извика Мади, но гоблинът или не я чуваше, или нарочно не й отвръщаше, защото отговор не дойде, само ехото от собствения й глас, слабо и някак изгубено, звънна като стъкло сред едрите сталактити.

Изведнъж земята потрепери, момичето политна напред и разпери ръце, за да запази равновесие. От труса по гърба му се посипаха прах и късчета скала. Мади понечи да се изправи, когато втори трус я тласна към стената, а от тавана падна камък с големината на говежди бут.

Тя инстинктивно се скри в един страничен тунел. От тавана на главната зала като стрели заваляха сталактити, цялата планина се тресеше из основи. Но макар че върху нея се изсипваше дъжд от прах и скални късчета, таванът на тунела се оказа здрав и когато трусът заглъхна в далечината и до слуха на Мади долетя звук, наподобяваш грохот на далечна лавина откъм Седемте спящи, тя подаде глава от отвора на тунела и погледна навън.

Разбира се, момичето знаеше всичко за земетресенията. Те бяха дело на Световната змия, сгушена в корените на Игдразил — или поне така разправяше Лудата Нан — и тъй като е твърде голяма, за да се побере в Задгробния свят, тръска опашка в реката Сън. С времето, казваше Нан, змията ще порасне толкова много, че ще опаше света, тъй както е било в дните преди Бедствието, и ще прегризе корените на Световното дърво, и от това Деветте свята един по един ще се сгромолясат, и Хаосът навеки ще се възцари над всички неща.

Пат Парсън разказваше друга история: според него трусовете бяха предизвикани от победените, които дрънчаха с вериги в подземията на Задгробния свят, където лошите (тоест старите богове) лежаха оковани до Свършека на Всички дни.

Едноокият отричаше това и говореше за реки от огън под земята и за лавини от гореща кал, и за планини, които кипят като врящ чайник, но за Мади обяснението му беше най-неправдоподобното от всички: според нея той и тук преувеличаваше, както правеше с много друг и неща.

Все пак тя не се съмняваше, че това е земетресение, и много предпазливо излезе от сигурното си скривалище. Полилеят от сталактити бе частично рухнал и насред залата се беше образувала опасна купчина от натрошени парчета. Иначе наоколо цареше спокойствие и тишина, с изключение на заглъхващото ехо в далечината и на праха, който се стелеше между треперещите степи.

— Захар! — извика Мади.

Отговор не последва, но до слуха й долетя далечно шумолене вдясно от нея.

— Захар!

Пак никой не отвърна. Тя пристъпи напред и й се стори, че го зърна за миг на стотина крачки от нея, но той се шмугна под един разцепен свод и изчезна.

Мади бързо направи Наудр, но вече не беше толкова съсредоточена заради земетресението, светлината отслабваше, тя изведнъж почувства как краката й не я слушат и осъзна — твърде късно — че е станала жертва на най-изтъркания гоблински трик.

Захар нямаше никакво намерение да я води, където и да било. Вместо това, без открито да й противоречи, я беше подмамил надълбоко в опасните коридори под Хълма, за да изтощи силите й и да дочака мига, когато издръжливостта й отслабне и тя вече няма власт над него, за да има възможност да избяга и да я остави сама, изтощена и изгубена в заплетените тунели на Долната земя.

3

За свой късмет Мади беше разумно момиче. Всеки друг би се опитал пипнешком да търси път из тъмните коридори с риска да навлезе още по-навътре в коварните недра на Хълма. Или да вика за помощ, с което да призове незнайно кого от мрака.

Но Мади не постъпи така. Макар че се страхуваше, самообладанието й не я напусна. Магическото й сияние беше изчерпано, което бе достатъчно лошо, но тя беше почти сигурна, че може да го възстанови със сън, със сън и — ако успееше да намери — храна. Късият тунел, в който бе намерила убежище, й се струваше достатъчно сигурно място: там беше топло и подът бе от пясък. Тя опипом се върна обратно и се настани вътре да отпочине.

Нямаше представа колко е часът. На Горната земя можеше да е нощ или дори сутрин. Но тук нямаше дни и времето като че ли имаше свой живот, точеше се като нишка от прежда и се навиваше на кълбо от непрогледен мрак.

При цялата си умора Мади беше сигурна, че няма да заспи. През няколко минути подът под нея потреперваше, от тавана се посипваше прах, а имаше и други звуци — шумолене и потропване край входа на тунела — които рисуваха в разпаленото й въображение гигантски плъхове или едри хлебарки, пъплещи сред падналите камъни. Най-после умората й взе връх над страховете. Тя се сви на кълбо на земята, загърна се в палтото си и заспа.

Дали бяха минали три или пет, или дори дванайсет часа, нямаше как да се разбере. Но Мади се чувстваше отпочинала, Сол грееше в пръстите й, без да трепва, и макар че беше гладна — и силно изтръпнала от лежането на пода — тя изпита приятно усещане и облекчение, когато цветовете около нея отново оживяха.

Момичето стана и надзърна през отвора на тунела. Забеляза, че мракът не е непрогледен. На тази дълбочина стените не бяха фосфоресциращи, но сега ясно се виждаше червеното сияние, което идваше от пещерите като отражение на огън в ниска облачна пелена, а виолетовата следа, по която Мади вървеше досега, беше по-ярка от всякога и водеше право към далечната светлинка.

От Захар нямаше и помен, само един отпечатък, твърде размазан, за да й бъде от полза. Имаше вероятност по пътя си гоблинът да вдигне тревога, но Мади не можеше да го предотврати. Не, помисли си тя, единственото, което можеше да стори, е да продължи навътре по виолетовата следа с надеждата, че ще намери някаква храна: от последното й оскъдно ядене като че ли беше минало много време.

След залата коридорът се разделяше на две разклонения, едното по-широко от другото, все така озарено от мъждивата огнена светлинка. Мади без колебание тръгна по него: там беше по-топло, отколкото в ниските зали, и докато се спускаше надолу — склонът бе полегат, но ясно забележим — й се стори, че далеч под себе си чува нещо, наподобяващо тихия шум в рапаните, които Едноокият й носеше от бреговете на Единното море.

Когато наближи, тя осъзна, че шумът не е постоянен. Той се надигаше и заглъхваше, сякаш подхвърлян от силен вятър, на интервали от около пет минути. Имаше и мирис, който се усилваше с приближаването на Мади към източника му, странно познат мирис на пране със слабо доловими примеси на сяра, и ето че по стените на коридора започна да се стеле дим, а подът стана неочаквано хлъзгав, което означаваше, че източникът е близо.

Въпреки това момичето вървя още около час, докато коридорът свърши. През този час то усети още няколко леки труса, които не предизвикаха разрушения, шумът се усили и въздухът се изпълни с дим и изпарения. Светлината стана по-ярка — като слънце, но по-алена и колеблива, достатъчно силна, за да скрие цветовете на следите, ако тук изобщо имаше такива.

Мади обаче тръгна към нея и когато коридорът свърши, се озова в зала, по-широка от всички, които беше виждала или сънувала.

Стори й се широка близо миля, таванът й се губеше в мрака, а подът беше от натрошена скала с цвят на пепел. Там минаваше река — Мади виждаше отвора в дъното на залата, където се губеше водата — а в центъра зееше кръгла яма, насред която имаше огнище, несъмнено източникът на червеникавата светлина.

С влизането на Мади в залата се разнесе съскаме и от огнището изригна голяма струя пара като от завиране на милион чайници, която я накара тичешком да се върне обратно в коридора. Мирисът на пране се усили, серните изпарения я обгърнаха в парлива мъгла и тунелите, и коридорите на Долната земя забучаха и засвистяха като тръби на гигантски орган.

Това трая минута, може би по-малко. После секна.

Мади предпазливо тръгна към ямата и след около половин час я наближи.

Изригванията ставаха на равномерни интервали — на пет минути, както й се стори — и не след дълго тя започна да разпознава признаците и да се укрива, когато стане опасно. Но придвижването не беше лесно, тук едва се дишаше и скоро от парата и потта ризата и косата на Мади залепнаха за кожата й. Някъде трябва да има подземна река, помисли си тя — може би самата река Сън по пътя си към Задгробния свят — която минава през огнения котел и всяка от стихиите се бори за надмощие над другата, докато и двете изригнат като вулкан от нажежен въздух.

Но Мади и не мислеше да се отказва. В огнената яма имаше нещо, някаква сила, която я привличаше като риба към стръв. Не е трик, помисли си тя; тази сила беше нещо, с което не се бе сблъсквала досега. Каквото и да представляваше това, то беше на път да постигне целта си и Мади с усилие потисна нетърпението си, като продължи бавно да се придвижва напред.

Гейзерът отново изригна. Сега тя беше на по-малко от двайсет крачки и усети тласъка в тила си, и щом съскането започна да утихва, Мади измина останалото разстояние до целта си. Застана на ръба на ямата, закри лице с края на палтото си и погледна право към дъното.

Ямата се оказа по-малка, отколкото момичето очакваше, не по-широка от една стъпка, с формата на правилен кръг като отвор на кладенец. Тя изглеждаше измамно голяма заради силата на пламъците в огнището и добре че Мади беше закрила лицето си, защото погледът й вече се премрежваше, сякаш се бе взирала в обедно слънце.

В сравнение с това ковашката пещ на Джед Смит беше като свещичка; тук, на хиляда или повече крачки от ръба на ямата металите и скалите клокочеха като супа, а миризмата на сяра се издигаше нагоре със струя въздух, толкова горещ, че пърлеше косъмчетата в носа на Мади и образуваше мехури по голите й ръце.

Момичето издържа не повече от пет секунди. Но през тези секунди то зърна сърцето на планината, пламтящо по-ярко от слънцето. Видя отвора, през който се изтичаше реката, и сблъсъка на стихиите в ямата. Забеляза и още нещо в огненото гърло нещо неопределено и трудно различимо, което обаче й говореше също толкова красноречиво, колкото и ярките следи по коридорите.

Не беше голямо — с размерите на диня — и с приблизително кръгла форма. Можеше да е буца нагорещена скала, която незнайни сили бяха запратили в гърлото на ямата.

Разбира се, Мади не се и надяваше да измъкне нещо от такова недостъпно място. И най-опитният катерач не би могъл да го достигне: дори ако по някакво чудо съумееше да издържи на нажежения въздух, при изригването на гейзера щеше да изхвръкне от ямата като коркова тапа от бутилка, преди да е изминал и половината разстояние.

Впрочем и глупак можеше да види, че нещото е стабилно закрепено, изкусна паяжина от магически сияния и руни го държеше по-здраво и от най-дебелите вериги.

Докато Мади наблюдаваше камъка, той сякаш засвети още по-ярко, като въглен под ковашко духало. През главата й премина мисъл колкото абсурдна, толкова и обезпокоителна: „Той ме вижда“; и загледана в ямата, тя почти бе готова да повярва, че го чува — властния беззвучен вик, който сякаш пронизваше съзнанието й.

Мади! При мен!

Шепнещият.

Задъхано и на път да припадне от горещината, момичето започна да отстъпва назад, като използваше камъните и вдлъбнатините по пода за прикритие. Засега не можеше да направи нищо повече. Само се надяваше да възстанови силата си и да се помъчи да измисли някакъв план, ако ли не, да намери обратния път към Червения кон и да каже на Едноокия, че колкото и да е разочарован, че Мади не е успяла да му донесе Шепнещия, поне може да е спокоен, че никой друг няма да го вземе.

В края на залата беше по-прохладно и въздухът, макар и лютив, бе по-приятен за дишане. Там Мади седна да почине за малко и да даде време на очите си отново да свикнат с полумрака. В стените имаше отвори към малки пещери, някои плитки като ниши, други просторни колкото големи стаи, които можеха да бъдат добро убежище по време на трусове и изригвания.

В една от пещерите Мади видя да тече струйка чиста вода и с благодарност пи от нея, защото жаждата вече я мъчеше почти колкото глада.

В стената на друга забеляза жила матовожълт метал, дебела почти колкото ръката й.

А в трета за голямо свое учудване зърна непознат, опрял гръб в стената и насочил зареден арбалет право в лицето й.

4

В първата секунда-две тя се стъписа. Фигурата в тъмното бе сякаш безформена, безплътна: Мади виждаше само очите, а на мястото на устата — светъл процеп, който трепкаше и блестеше. Но ако мислите й бяха объркани, ръцете й сякаш знаеха точно какво да правят. Тя импулсивно ги вдигна и без миг колебание с всичка сила запрати Каен, Пожар, право в лицето на непознатия.

Мади не можеше да каже защо е избрала точно тази руна, но действието й беше незабавно и разрушително. Тя плесна противника й като камшик, накара го да захвърли арбалета си и с вой да коленичи на пода на пещерата.

Мади беше почти толкова зашеметена, колкото и той. Действието й бе съвсем инстинктивно, без гняв и без желание да го нарани. И сега, когато успя да го разгледа, тя с учудване установи, че нападателят й не е гигантски свръхгоблин, както си беше помислила отначало, а слабичък червенокос юноша, не по-висок от нея.

— Стани — каза момичето и ритна арбалета на безопасно разстояние.

— Очите ми — изстена непознатият иззад вдигнатите си ръце. — Моля те. Очите ми.

— Стани — повтори Мади. — Покажи ми лицето си.

Изглеждаше не повече от седемнайсетгодишен. Червената му коса беше вързана на тила и откриваше лице с остри, но не неприятни черти, изкривени от болка и тревога. Очите му сълзяха, а на носа, там, където го бе ударила мисловната мълния, имаше зловещ белег, но иначе за голямо облекчение на Мади като че ли нямаше трайни увреждания.

— Очите ми… — на светлината от далечното огнище те имаха интересен искрящо зелен цвят. — Богове, какво ме удари?

Със сигурност не беше гоблин, но Мади веднага позна, че не е и от долината, макар че по обноските и облеклото му не личеше да е и от Външността. Беше малко дрипав, сякаш бе извървял труден и дълъг път: коженото му палто бе много изцапано, а подметките на ботушите му бяха изтънели.

Той бавно се изправи на крака, погледна Мади с присвити очи и вдигна ръка да се защити в случай на нова атака.

— Коя си ти впрочем?

По акцента му личеше, че е чужденец, северняк, може би от Райдингс, ако се съдеше по цвета на косата му. Но Мади, която като го видя, отначало се уплаши, сега с учудване установи, че изпитва голямо облекчение. Срещата с друго човешко същество след дълги часове самотно скитане из пещерите й донесе неочаквана радост, но чужденецът не споделяше чувствата й.

— Коя си ти? — рязко повтори той.

Мади му каза.

— Не си ли с тях? — попита непознатият и кимна към горните нива.

— Не. А ти?

— Ти си Фурия — отбеляза той. — Виждам сиянието ти.

— Фурия? — Мади погледна клеймото си и видя, че то грее с матова светлина на дланта й. — А, това ли? Нима да ти причини вреда, обещавам.

Тя забеляза, че уверението й не успокои чужденеца. Всеки мускул от тялото му беше напрегнат, сякаш младежът се двоумеше дали да побегне, или да се отбранява, но не можеше да откъсне поглед от дланта на Мади.

— Няма страшно, няма да те омагьосам. Как се казваш?

— Наричам ме Ловкия — отвърна той. — И не се приближавай.

Мади седна на един камък до входа на пещерата.

— Така по-добре ли е?

— Засега да.

Те се погледнаха изпитателно.

— Още ли те болят очите?

— Ти как мислиш? — сопна се чужденецът.

— Извинявай — каза Мади. — Мислех, че ще стреляш по мен.

— Можеше да попиташ, вместо направо да ме цапардосаш по лицето — той предпазливо опипа наранения си нос.

— Знам едно руническо заклинание, което ще помогне.

— Не, благодаря — юношата като че ли се поотпусна. — Какво всъщност търсиш тук?

Мади се поколеба само за миг.

— Загубих се — каза. — Влязох тук през Окото на Коня и се залутах из тунелите.

— Защо влезе?

Тя отново се поколеба и избра полуистината.

— Не знаеш ли? Целият Хълм е гигантска могила със съкровища. Със злато, останало още от Древните времена. Ти не си ли дошъл за същото?

Щастливецът сви рамене.

— Чувал съм тази история — отвърна той. — Но тук няма нищо. Само боклуци и гоблини.

Мади научи, че Ловкият се крие в тунелите от близо две седмици. Попаднал в Долната земя от другата страна на планините, оттатък Хайндарфел, по пътя си неколкократно се измъквал на косъм от пленничество, докато накрая се натъкнал на шайка гоблини, които го заловили и го завели при своя Капитан.

— При своя Капитан? — попита Мади.

Ловкият кимна.

— Едър, мускулест, свиреп главорез. Явно ме помисли за нещо като шпионин. Когато му казах, че съм само чирак стъклар от Райдингс, той изпадна в ярост и се закле, че ще ме остави да гладувам, докато кажа истината. После ме затвори в една хралупа и ме държа там три дни.

На третия ден на Ловкия му провървяло. На пода на килията си намерил решетка, някогашен отвор на отточна шахта, през който успял да избяга. Изгладнял, мръсен и уплашен, той откраднал каквото могъл от складовете на гоблините и си намерил по-сигурно убежище, в което се укривал досега, като живеел от риба и прясна вода от реката плюс останките от откраднатата храна.

— Опитах да се върна обратно горе — каза младежът на Мади, — но сега всички гоблини под Хълма ме издирват. Тук обаче няма да дойдат — той погледна горящото огнище. — Никой от тази пасмина не слиза чак дотук.

Но мислите на Мади бяха другаде.

— Храна? — попита тя. — Имаш храна?

— Защо? Гладна ли си?

— Ти как мислиш?

За миг Ловкият като че ли се поколеба. После реши:

— Добре. Ела.

При тези думи я поведе извън пещерата по ръба на горящата яма до място, където реката изтичаше бърза и тъмна през отвор в стената и леко завиваше покрай купчина рухнали скали.

— Почакай тук — каза Ловкият.

Изтича до водата, скочи върху един от падналите камъни и се изгуби в тъмното.

В първата секунда Мади се разтревожи: от мястото, където стоеше, й се стори, че Ловкият скочи право в бързите води. Но после го видя да стои върху плоска скала почти по средата на реката, чиито бели води се носеха от двете му страни. Мади реши, че той е знаел за тази скала, но така или иначе действията му бяха опасни. Но всеки рибар ще ни каже, че речната риба обича бързите води, и Мади не се учуди, когато след секунди Ловкият рязко се наведе и издърпа нещо от реката.

Там имаше риболовна мрежа, изкусно изплетена от влакна или стъбла. Момчето прегледа съдържанието й, метна мрежата на рамо и се върна с бързи и ловки скокове по невидимите камъни.

Докато Ловкият се занимаваше с улова си, Мади внимателно го наблюдаваше през Бяркан, магическото кръгче между палеца и показалеца си. Тя се постара той да не я забележи: не искаше да го уплаши. Все пак Едноокият й бе казал да не се доверява на никого и тя искаше да се увери, че този чирак стъклар е такъв, какъвто изглежда.

Но Бяркан затвърди предчувствията й. Ловкият нямаше никакви цветове. Първият й бегъл поглед, при който й се привидя по-стар, по-висок човек с огнени очи и крива усмивка, се оказа чисто и просто игра на светлината и последица от собствените й страхове. И когато момчето застана на брега на реката широко усмихнато, метнало улова си на рамо, Мади въздъхна облекчено и най-после си позволи да се отпусне.

Двамата си разделиха уловената риба. Ловкият й показа как да я сготви. Тези риби бяха кисели на вкус и костеливи, с огромни слепи очи, но Мади изяде своите до последната костица, като облизваше пръсти и премляскваше от удоволствие.

Момчето мълчаливо я гледаше как яде. Суетенето около улова, готвенето и яденето на рибата до голяма степен премахна задръжките между тях, Ловкият изостави мрачния тон и стана доста дружелюбен. Мади предположи, че и той като нея изпитва облекчение, че е намерил съюзник в тунелите, а фактът, че бе издържал две седмици сам тук, говореше много за неговата смелост и находчивост.

През това време, както се разбра, момчето беше измислило как да си набавя храна и как да я готви, открило бе източник на добра питейна вода и място, където да се мие, беше проучило къде въздухът е най-чист и бе намерило най-удобното място за спане. Ловкият беше обходил и тунелите един по един в търсене на път към повърхността, който да заобикаля голямата галерия, но засега нямаше успех. И всичко това без нито едно заклинание, с което да си помогне.

— Какво ще правиш, ако няма изход? — попита Мади, когато той свърши разказа си.

— Сигурно ще рискувам. Все някога бдителността им ще отслабне. Но онзи Капитан… Не искам повече да се срещам с него.

Мади се замисли. Капитанът. Постоянно й се струваше, че нещо й убягва, но не можеше да проумее какво.

— Ами ти? — попита Ловкият. — Как слезе чак дотук? И откъде знаеш толкова много за това място?

Въпросът беше уместен. Мади се съсредоточи и момчето я погледна изпитателно, без да се усмихва, със зелени пламъчета в очите, които играеха на светлината от огъня.

— Хайде — подкани я Ловкият, като видя колебанието й. — Може да не съм Фурия, по това не значи, че съм глупав. Видях сиянието ти и знам какво означава. Дошла си тук с цел. И не ми излизай със старите истории за съкровище под Хълма. Тук няма съкровище и ти го знаеш.

Значи не се беше хванал на приказките й. Всъщност нямаше нищо чудно. Той беше прекалено съобразителен, за да го заблуди. Донякъде това й вдъхна сигурност. Един съюзник в пещерите можеше да й бъде от полза, а познанията и изобретателността на Ловкия щяха да й помогнат.

„Не се доверявай на никого“ — казваше Едноокият. Но Мади със сигурност дължеше обяснение на момчето, а и ако гоблинският Капитан беше врагът, значи нямаше нищо страшно, ако обясни на Ловкия някои неща.

— Е? — в гласа му се долови нотка на раздразнение. — Вярваш ли ми или не?

— Не че не ти вярвам… — започна Мади.

— Как не — отсече Ловкият. — Не ми трябва да съм Фурия, за да разбирам това-онова. И с какво толкова съм заслужил подозрението ти? Е, освен че ти налових риба и ти показах къде водата става за пиене, и…

— Моля те…

— За теб няма страшно, нали? Ти не си в опасност. Можеш да излезеш, когато си поискаш. Аз обаче съм тук, докато ме хванат. В края на краищата, защо да ми помагаш? Аз съм само едно стъкларче от Райдингс. Защо да те е грижа какво ще стане с мен?

При тези думи той й обърна гръб и млъкна.

„Не се доверявай на никого.“ Думите на Едноокия продължаваха да отекват в ушите й. Но Едноокият не беше тук, нали? Едноокият я накара да слезе под Хълма без каквито и да било предупреждения и приготовления, като очакваше от нея да знае точно какво да прави. Но нито той, нито Мади бяха предвидили тази ситуация — и как трябваше да постъпи тя сега? Да остави Ловкия на произвола на съдбата?

— Слушай… — започна Мади.

Момчето се сви. Дори на мъждивата светлина се виждаше, че трепери.

— Уплашен си — каза тя.

— Е, ами… — обади се Ловкият. — Ако щеш вярвай, но в плановете ми за тази седмица не влизаше да бъда разкъсан от гоблини. Само че ти не ми вярваш…

Мади въздъхна.

— Добре. Ще ти се доверя.

Само се надяваше Едноокият да я разбере.

И тя разказа цялата си история — всичко, което възнамеряваше да разкаже, и доста неща, които не възнамеряваше. Разказа за детството си, за баща си, за Мей, за госпожа Скатъргуд и нашествието на плъхове и насекоми в избата — тук Ловкият се смя с цяло гърло — за мечтите и стремежите си, за страховете си. Той беше добър слушател и когато най-после Мади млъкна уморена и с пресъхнала уста, тя с недотам неприятно чувство осъзна, че никога досега не се е разкривала така пред никого — дори пред Едноокия.

— Значи — затвори Ловкият, когато Мади свърши, — ти си отворила Хълма. Стигнала си дотук — по някаква причина тя не му спомена за Захар, — а вече си намерила и Шепнещия. Какво ще правиш оттук нататък?

— Едноокият каза да му го занеса.

— Чисто и просто? — Ловкият се усмихна. — А даде ли ти напътствия как да го осъществиш? Може би с вълшебно въже или със заклинание, което да те направи огнеупорна?

Мади мълчаливо поклати глава.

— Това е сияние, нали? — каза той. — Някаква останка от Древните времена, цялата окована с езически руни. Откъде знаеш дали не е опасна, Мади? Откъде си сигурна, че няма да те разкъса на парчета в мига, в който я докоснеш?

— Едноокият щеше да ми каже.

— Ако самият той е знаел.

— Нали знаеше, че е тук.

— Хм — недоверчиво изсумтя Ловкият. — Просто това ми се вижда малко странно. Да те изпрати сама долу ей така.

— Казах ти — отсече Мади. — Така беше по-безопасно.

Последва дълго мълчание.

— Не ми се гневи — бавно заговори Ловкият, — но ми се струва, че твоят приятел пътешественикът знае много неща, които не ти е казал. Първо разправя, че пол Хълма има злато, после казва, че е съкровище от Древни времена, но не обяснява какво е, после те изпраща тук сама без никакво предупреждение… Извинявай, не си ли чувала приказката за Аладин и вълшебната лампа?

Мади започна да се дразни.

— Едноокият ми е приятел. Аз му вярвам — каза тя.

— Твоя работа — Ловкият сви рамене.

— Впрочем никой не ме е карал насила да слизам тук.

— Мади, той от седемгодишна ти пълни главата с приказки за Долната земя. Бих казал, че добре е подготвил почвата.

Момичето едва забележимо сви юмруци.

— Какво искаш да кажеш? Че ме е лъгал?

— Искам да кажа, че човек сади дърво по много причини — отвърна Ловкият. — Може да обича дървета. Може да иска сянка. А може и да знае, че един ден ще му потрябват дърва за огрев.

Лицето на Мади поаленя от гняв. Тя пристъпи напред и изведнъж руната на дланта й стана от ръждивокафява яростно червена.

— Не се чуваш какво говориш.

— Виж, аз само казах…

В миг ръката на Мади пламна и от дланта й изригнаха преплетени снопове руническо сияние. Беше Турис, Трънливата, най-гневната от руните, и Мади чувстваше как тя жадува да ухапе, да ужили, да изпепели източника на яростта…

Разтревожено, момичето я метна по стената. Турис се стовари върху скалата и остави остра миризма ма изгоряла гума във въздуха.

— Добре се целиш — отбеляза Ловкият. — Сега олекна ли ти?

Но Мади стоеше с гръб към него. За какъв се мислеше? Той беше само случаен участник в тази игра, страничен наблюдател, достатъчно съобразителен, за да слезе в Долната земя, но недотам, че да се върне обратно, един нищо и никакъв чирак стъклар без магия и без сияние.

И все пак, помисли си тя, ако е прав?

Мади го стрелна с поглед през рамо и видя, че той я наблюдава с любопитство. Заслужава да го оставя тук, помисли си тя. Да изгние под земята или да го заловят гоблините. Така му се пада. Момичето рязко стана и се насочи към изхода на пещерата.

— Къде тръгна? — попита Ловкият.

— Отивам да взема Шепнещия.

— Сега ли?

— Защо не?

Гласът на Ловкия прозвуча тревожно.

— Ти си луда — рече той и я хвана за ръката. — Късно е, уморена си, нямаш представа как…

— Ще се справя — отсече Мади. — Доста по-умна съм, отколкото си мислиш.

Ловкият жално въздъхна.

— Мади, извини ме — каза. — Тази моя уста. Брат ми все разправяше, че трябва да ми я зашият, че така ще е по-добре за всички.

Момичето погледна сърдито, без да се обърне.

— Мади! Моля те. Не отивай. Извинявай.

Сега вече и по гласа му личеше, че съжалява, и Мади напук на себе си омекна. От него не можеше да се очаква да приема всичко на доверие. Светът му бе много различен от нейния, съвсем естествено беше да има подозрения. Той не притежаваше магия, не знаеше нищо за Шепнещия и — което е по-важно, припомни си Мади — не познаваше Едноокия.

Оставаше един въпрос: а тя самата познаваше ли го?

5

Съмненията, пробудени от Ловкия, упорито не я напускаха. След мълчалива вечеря с останките от рибата Мади се почувства уморена, но не можа да заспи. Докато момчето спеше и като че ли нищо не усещаше, тя напразно се мъчеше да се намести удобно на каменния под, но мислите й отново и отново се връщаха към онези думи.

Човек сади дърво по много причини.

Каква беше причината на Едноокия? Защо я научи на толкова неща и същевременно толкова много премълча? И най-вече откъде можеше да знае за съкровище, изгубено след Зимната война?

Зад нея Ловкият спеше ли, спеше. Мади не проумяваше как може да се спи в такава непоносима горещина сред звуците на Долната земя, които ехтяха и тътнеха като гръмотевици наоколо, а той лежеше удобно свит на кълбо в една вдлъбнатина в скалата, подложил навитото на руло палто под главата си, и леко потръпваше, сякаш сънуваше нещо.

Може би е свикнал с горещината, помисли си тя. Чираците стъклари трябва да прекарват дълги часове пред пещите, да раздухват и да поддържат огъня за разтопеното стъкло. Впрочем той беше необичайно изобретателен за чирак, а и явно бе имал достатъчно време да свикне с тежките условия.

Но сега, като се замисли, Мади си даде сметка, че докато Ловкият знаеше много за нея, тя все още не знаеше почти нищо за него. Какво търсеше той под Хълма? По негови думи беше тук от две седмици и повече — сериозно нарушение на договора за чиракуване, за което щяха да го накажат, когато се върне. И защо му е на чирак стъклар да идва тук? Нещо повече, как един чирак стъклар бе успял да слезе в Долната земя?

На няколко крачки от нея Ловкият спеше — въплъщение на невинност. Мади не можеше да повярва, че дори не го е разпитала, че не е и помислила за това досега. Имаше толкова други неща за вършене, а и Ловкият нямаше магия, нямаше сияние, Бяркан го потвърди — и не оставяше следа.

Но сега и това караше Мади да се тревожи. Тя се помъчи да си спомни какво точно видя, когато Ловкият се върна от скалите с риболовната си мрежа. Със сигурност би трябвало да се види нещо, помисли си момичето, поне цветовете му. Той беше млад, силен и умен, би следвало да оставя ясна, ярка следа зад себе си. Но дори с Бяркан не се виждаха цветове. Нито проблясък, нито мъждукане.

Дали не ги беше скрил по някакъв начин?

Тази мисъл бе прекалено обезпокоителна. Това означаваше…

Мади рязко седна, вдигна ръка и повторно направи Бяркан, и този път се съсредоточи колкото можа, като се вглеждаше през руната за всичко — всичко — необичайно.

Чиракът стъклар продължаваше да спи, присвил едната ръка към тялото си, а другата отметнал върху скалата. Сега тя виждаше знаковия му цвят, ярко и богато виолетово, което грееше на пресекулки, докато момчето спеше.

Мади въздъхна облекчено. Нерви, нищо повече — нерви и собствените й страхове, които я караха да подскача от всяка сянка. Тя сведе поглед…

И тогава видя лявата му ръка, която се беше отпуснала от съня. Тройка руни, подобни на тънки шарки от пъстър огън, надраскани върху дланта му: Ир, Защитникът, пресечена от Бяркан и Ос, магическа комбинация, която да го пази, докато спи.

Дотук с невинността му, помисли си Мади. Само боговете знаеха кой е Ловкият и защо я е излъгал, но едно бе сигурно за новия й приятел: той не беше никакъв чирак.

Беше Фурия като нея.

Повечето руни могат да бъдат неутрализирани или чрез обръщане, или с помощта на друга руна, която да обори действието им. Мади разсъди, че Тир може да пробие защитата на Ловкия и да й покаже какво крие. Разбира се, до известна степен успехът зависеше от силата на сиянието му, но предимството беше на страната на Мади, а и сега със сигурност съпротивата му беше най-слаба.

Като внимаваше да не смути съня му, тя стана и безшумно призова руната. После с рязко движение я задейства.

Магическата му защита примигна, но не падна.

Мади направи втори опит, като в същото време образува Бяркан. Руните изчезнаха и тя зърна пред себе си лице, което бе виждала и преди и което сега в същинските си цветове й се стори неочаквано познато.

Обликът му не се промени много. Той бе с приблизително същите нюанси и фигура, само че малко по-висок. Но беше по-стар, отколкото й се видя в началото, и дори насън чертите му не изглеждаха толкова невинни, в тях имаше лукавство. Появиха се и знаци, каквито по-рано нямаше, руна обърната Каен на голата му ръка, а сега Мади забеляза, че устата му е набраздена от тънки, бледи напречни белези, прекалено равномерни, за да са случайни.

Мади отпусна ръка. Тя разбра всичко твърде късно, твърде късно си спомни предупрежденията на Захар, твърде късно вникна в думите на Едноокия.

„Един… приятел — казваше той, — който стана предател през Зимната война. Мислех го за умрял и наистина може да не е жив, но такива като него имат девет живота, а той винаги е бил…“

— Ловък в измъкването — прошепна Мади и пребледня.

— Точно така — обади се Ловкият и отвори очи. — Но ти можеш да ме наричаш Капитана.

6

Движенията му бяха бързи прекалено бързи за човек, току-що събудил се от дълбок сън. За голямо нейно учудване обаче той не се опита да я нападне, само отскочи към входа на пещерата, за да избегне мисловната мълния, запратена по него, и тя се заби в стената, като отприщи дъжд от скални късчета.

Мади отново вдигна ръка и пристъпи към входа на пещерата, за да му пресече пътя за бягство. Но Ловкият не се опита да бяга, а със светкавично щракване с пръсти призова руната Каен и като я насочи не към Мади, а към себе си, изчезна — или поне така й се стори — оставяйки след себе си тънка огнена следа — като от посипан барут — там, където стоеше само допреди секунда, и тази следа бързо запълзя към отвора на пещерата.

Виолетовата диря запълзя след нея, но в този миг Мади призова Логр, Водата, метна я по огнената следа и я спря, от което въздухът се изпълни с гъста пара.

След миг Ловкият се появи отново целият мокър и задъхан.

Руната Логр затрепка повторно в пръстите на Мади, готова за нов удар. Ловкият бавно се изправи с вдигнати ръце.

— Опитай пак и ще те убия — закани се момичето.

— Почакай, Мади, мислех, че сме приятели.

— Не си ми приятел — отсече Мади. — Ти ме излъга.

Ловкият направи гримаса.

— Разбира се, че те излъгах. Какво очакваше? Промъкна се, цапардоса ме по лицето с нещо средно между ковашки чук и светкавица, подложи ме на разпит и после… после най-небрежно спомена, че си голяма приятелка не с кого да е, а с Едноокия…

— Значи съм права — прекъсна го тя. — Кой си ти?

Той беше свалил маската си и стоеше пред нея в истинския си облик. Отново й се стори познат, макар че със сигурност не се бяха срещали по-рано. Може би от някоя легенда или от картинка в книгите на Едноокия. Но Мади го познаваше, нямаше съмнение, тези очи й бяха познати.

— Слушай. Знам, че не ми вярваш. Само че има много неща, които Едноокият не ти е казал. Неща, с които аз мога да ти помогна.

— Кой си ти? — отново попита Мади.

— Приятел.

— Не, не си — каза тя. — Ти си този, за когото Едноокият ме предупреди. Крадецът. Който иска да вземе Шепнещия.

— Крадец? — той се разсмя. — Мади, аз имам точно толкова право да получа Шепнещия, колкото и всеки друг — всъщност повече от някои.

— Тогава защо ме излъга?

— По-скоро се запитай защо той те е излъгал.

— Не става дума за Едноокия — отсече Мади.

— Така ли? — на погледа на Ловкия беше трудно да се издържи, гласът му бе плътен и странно убедителен. — Той е знаел, че аз ще бъда тук. Задай си въпроса защо. А колкото до Шепнещия, ти все още нямаш представа какво е това, нали?

Мади бавно поклати глава.

— Нито какви свойства притежава.

Тя отново поклати глава.

Ловкият се засмя. Това беше лек и приятен звук, който веднага очароваше, неустоимо заразен. Мади неволно се усмихна в отговор, преди да усети, че е трик. Беше омагьосана.

— Престани — сопна се тя и образува с пръстите си Ир.

Той я погледна без разкаяние. Въпреки руната за защита в усмивката му имаше нещо, което подтикваше Мади да й отвърне.

— Познавам те — бавно произнесе тя. — И Едноокият те познава.

Ловкият кимна.

— Казал ти е, че съм предател, нали?

— Да.

— И че съм преминал на страната на врага, когато войната се е обърнала срещу него?

Мади отново потвърди.

О, у него със сигурност имаше нещо познато, нещо, което тя помнеше отнякъде. Тази мисъл не я оставяше на мира, но Ловкият продължаваше да говори с тих и подкупващ глас:

— Добре. Само едно ще ти кажа. Нещо, което Едноокият не ти е споменал, обзалагам се — усмивката му стана скована и метално хладна, а в тъмното очите му заискриха със зеленикави меки пламъчета. — Чуй това, Мади: ние сме братя.

Очите й се разшириха.

— Кръвни братя, дали сме клетва един на друг. Знаеш какво означава това, нали?

Момичето кимна.

— И въпреки това той избра да наруши клетвата си, да предаде брат си, в името на своята кауза, на войната си, на властта си. Що за преданост е това според теб? И наистина ли мислиш, че човек, който може да жертва брат си, ще се поколебае да жертва теб?

Изведнъж Мади почувства, че се дави. Думите се носеха над главата й и тя усещаше как безпомощно потъва. Но докато се бореше срещу магията, отново я прониза тъничкото жило на мисълта, че само ако си припомни откъде го познава, тогава всичко друго ще си дойде на мястото.

Мисли, Мади, мисли.

Тя отново начерта руната за защита. Ир припламна в пръстите й и замъгли убедителния блясък на Каен.

Мисли, Мади, мисли.

Този глас. Тези очи. Сребристите напречни белези на устните, сякаш много отдавна някой въоръжен с нещо много остро…

И ето че най-после си спомни: старата легенда за Хитреца, който предизвикал Народа от Тунелите — майстори ковачи, синове на Ивалди — да премерят уменията си, заложил главата си в замяна на техните съкровища и загубил. Но когато те понечили да му я отсекат, той извикал: „Главата е ваша, но не и шията!“ Така ги надхитрил и избягал с богатството.

Тогава джуджетата, разгневени от измамата, решили да отмъстят, зашили устата на Локи и от този ден нататък усмивката му била разкривена като мислите му.

Локи. Хитрецът. Как можа да не се сети? Толкова добре знаеше историите за него, беше виждала лицето му в десетки книги. Едноокият я предупреди, доколкото можа, дори Захар го нарече Разкривена уста. А най-красноречивият знак беше пред нея, на ръката му.

Каен. Огнената руна. Обърната.

— Познавам те — каза Мади. — Ти си…

— Какво значение има едно име? — Локи се усмихна. — Носиш го като дреха: изцапаш го, изгориш го, захвърлиш го, вземеш друго. Едноокият знае, него питай.

— Но Локи е мъртъв — заяви момичето и тръсна глава. — Умрял е на бойното поле в Рагнарьок.

— Не съвсем — той направи гримаса. — Знаеш ли, доста неща останаха непредсказани от Оракула, а старите легенди имат свойството да се изменят.

— Но така или иначе това е станало преди векове — каза Мади озадачена. — Тоест тогава е дошъл Свършекът на Света, нали?

— Е, и? — нетърпеливо възкликна Локи. — Светът не свършва нито за пръв път, нито за последен. Кълна се в брадата на Тор, Мади, Едноокият май на нищо не те е научил!

— Но това означава, че си… — недоумяваше Мади. — Тоест Пророческото племе, Аезир, тоест те не са ли били… богове?

Локи махна презрително с ръка.

— Богове? Не изпадай във възторг от това. Всеки може да бъде бог, ако има достатъчно поклонници. Вече дори не е задължително да притежаваш сили. По мое време, Мади, имаше богове на театъра, богове на гладиаторите, даже богове на разказвачите — вие, хората, виждате богове навсякъде. Това ви дава оправдание да не мислите с главите си.

— Но аз мислех…

— „Бог“ е само дума, Мади. Също като „Фурия“. Също като „демон“. Това са просто думи за назоваване на неща, които хората не разбират. Смени една буква и ще получиш „бос“. Еднакво подходящо е.

— Ами Едноокият? — попита Мади и се намръщи. — Щом ти е брат… — тя се сепна при спомена за друга стара легенда. — Значи той е…

— Точно така — каза Локи с крива усмивка. — Бащата на всички богове. Генералът. Самият стар Один.

Трета книга

Шепнещият

Говоря за Ясен с могъща снага.

Името му е Игдразил.

Предсказание на Оракула

1

Рагнарьок. Свършекът на Света. Според Нат Парсън това било голямо Очистване, дело на Безименния, един-единствен титаничен опит да изкорени злото у всичко Сътворено и да въдвори Съвършен ред в Световете, като им прати огън, лед и Бедствието.

Оцеляло само потомството на Нойр, или така се твърди в Добрата книга, и оцелелите — демоните и еретиците, измамили Смъртта — били хвърлени в Задгробния свят, където трябвало да дочакат Свършека на всички неща.

От друга страна, Едноокият й беше разказал за Предсказанието на Оракула и за последната голяма битка на Древните времена, за това как Сурт Разрушителят се слял с Хаоса и тръгнал срещу боговете в Асгард, а армиите на мъртвите с флотилията си от кораби ковчези излезли насреща им от Подземния свят.

В тази последна битка боговете паднали облени в магически сияния и кръв: Один, последният Генерал погълнат от Вълка Фенрис, Гръмовержецът Тор отровен от Световната змия, Едноръкият Тир, Златозъбият Хеймдал, Жътварят Фрейр, Локи…

— Но щом са богове — недоумяваше Мади, — как са могли да паднат? Как са могли да умрат?

Едноокият сви рамене.

— Всичко умира.

А ето че Локи й разказваше друга история: как повалените богове не загинали, а оцелели — с изтощени сили, разбити, победени от самите себе си — и все така чакали да се завърнат, дори след като Хаосът опустошил Деветте свята и помел всичко по пътя си.

Минали години, настъпил нов Ред. Неговите храмове израснали върху някогашните извори, могили и побити камъни, светилища на по-стара вяра. Дори легендите били забранени — „Къде забравен, там и умрял, не си го ни чул, ни видял“, казваше Лудата Нан — и в победния си ход Редът успял да стъпче старите обичаи почти до пълна забрава.

— И все пак нищо не трае вечно — бодро отбеляза Локи. — Времената се менят, народите идват и си отиват и светът преживява своите революции, тъй както морето — приливите и отливите.

— Така казва и Едноокият.

Морето без приливи и отливи ще стане неподвижно — продължи Локи. — Така и свят, който не се променя, ще застине и ще умре. Дори Редът се нуждае от мъничко Хаос. Один знаеше това, когато ме прие и си дадохме клетва за братство. Другите не го разбраха. От самото начало се нахвърлиха срещу мен. Хаосът бил в кръвта ми, така казваха, но нямаха нищо против да използват дарбите ми, когато им беше изгодно. Презираха измамите, мразеха лъжите, но с удоволствие жънеха плодовете от тях.

Мади кимна. Тя знаеше за какво говори Локи. Да те смятат за чужд, с лоша кръв, да те обвиняват за всичко и никога да не ти благодарят. О, да. Мади го разбираше отлично.

— Когато Один ме прие — продължи Локи, — той много добре знаеше какво представлявам. Огън, който не може да бъде укротен. И какво като съм се измъквал от юздите веднъж-дваж? Спасявал съм ги много повече пъти, отколкото някой от тях подозира. Никой не ми благодари. А накрая — на лицето му отново се появи разкривената, но странно подкупваща усмивка, — накрая кой кого предаде? Моя ли беше вината, че станах необуздан? Аз просто бях верен на природата си. Но стават и произшествия. Нещо се обърка. Може да е било превъзбуда, леко и напълно разбираемо разсейване в труден момент. И отведнъж старите приятели престанаха да се държат приятелски и аз започнах да си мисля, че би било добре да се оттегля, докато нещата се уталожат. Но те ме подгониха и извършиха недодяланото си отмъщение. Предполагам, че знаеш историята.

— Донякъде — отвърна Мади, която беше чувала малко по-различен разказ за събитията. — Но аз мислех, тоест чувала съм, че си убил Красивия Балдер.

— Не съм — сърдито отсече Локи. — Е, така и не се доказа, че съм го убил. Какво стана с презумпцията за невинност? Впрочем той нали беше неуязвим? Аз ли съм виновен, че не се оказа такъв? — лицето му отново стана мрачно и очите му блеснаха злорадо. — Один можеше да ги спре. Той беше Генералът, щяха да го послушат. Но прояви слабост. Виждаше, че краят наближава и че ще има нужда от предаността на всичките си хора. Само че си затвори окото, ще ме прощаваш за шегата, и ме предаде в ръцете на врага.

Мади кимна. Знаеше историята, или поне отчасти: как Асите го приковали към една скала, как Ловджийката Скади, която открай време го мразела, окачила над главата му една змия, чиято отрова капела на лицето му, как лошият късмет ги преследвал от този ден нататък чак до Свършека на Света и, накрая, как Локи се освободил в навечерието на битката, за да изиграе ролята си в последвалото унищожение.

Той явно не съжаляваше за нищо. Сам го призна, докато разказваше на Мади за последния отпор на расата Аезир — битката, която Едноокият наричаше Рагнарьок.

— Може би щях да ги спася, ако не ме бяха предали. Кой знае, може би дори щях да обърна хода на битката. Но те направиха своя избор. Той направи своя избор. И светът свърши, и ето ни сега, жалки останки, крием се в пещерите или търгуваме със заклинания, докато се мъчим да проумеем какво се обърка.

Мади кимна. Гласът на Едноокия в главата й я предупреждаваше, че това е Локи — Локи — и че тя в никакъв случай не бива да се поддава на чара, ласкателствата или измамите му, а да стои нащрек. Спомни си думите на Едноокия за това, че чарът е присъщ на децата на Хаоса, и твърдо реши да не приема нищо от чутото за чиста монета.

Но разказът на Локи звучеше заплашително правдоподобно. Той обясняваше толкова много неща, които Едноокият не бе пожелал да й каже, но някои все още й беше трудно да проумее, а най-неприемлив за нея бе навикът му да говори за боговете така, сякаш са човешки същества — уязвими, несъвършени, победени. Мади бе израснала с приказките за Пророческото племе, беше свикнала да гледа на тях като на приятели, те присъстваха в най-съкровените й мечти, но дори в най-смелите й мисли не бе й хрумвало, че един ден може да срещне някого от тях, да разговаря с него като с равен, да се докосне до създание, живяло в Асгард, и то да стои пред нея със съвсем човешки белег между очите — белег, оставен от собствената й мисловна мълния…

— Ами… ти… безсмъртен ли си? — попита тя накрая.

— Нищо не е безсмъртно — отвърна Локи и поклати глава. — Някои неща живеят по-дълго от други, чисто и просто. И всичко трябва да се променя, за да оцелява. Защо, мислиш, нося сиянието си обърнато? Както впрочем и Один?

Мади погледна руната на ръката му. Каен, Пожарът, още тлееше във виолетово на бледата му кожа. Мощен знак, дори когато е обърнат — самата Мади го бе използвала достатъчни често, за да знае, че трябва да се отнася с уважение и недоверие към онзи, който го носи.

— И как се обърна сиянието ти?

— Много мъчително — отговори Локи.

— А-ха — отбеляза Мади и помълча малко. — А какво става с обитателите на Фурия? С Фуриите, или както там се казват…

— Е, сега всички сме Фурии — отвърна той и сви рамене. — Като всичко, що е докоснато от Огъня. Демони, както би казал вашият свещеник. Разбира се, аз открай време съм такъв, понеже съм дете на Хаоса, но на Генерала, който винаги е държал на Закона и Реда, едва ли му е лесно — Локи се усмихна. — Сигурно му е трудно да го приеме: поне за новите богове, за Реда, сега той е врагът.

— За новите богове?

Локи кимна и усмивката изчезна от лицето му.

— Искаш да кажеш, че и те съществуват в действителност? И Безименният, и всичко, което Нат Парсън проповядва от Книга Бедствие?

Локи отново кимна.

— Те са също толкова действителни или въображаеми, колкото и всеки от нас — отвърна Локи. — Нищо чудно, че вашият свещеник не харесва старите обичаи. Той много добре знае кой е врагът и знае, че неговото племе ще бъде в безопасност, когато пропъди нашето от Деветте свята и всички легенди бъдат забравени, всички магии смазани, всяка Фурия — унищожена до последната искрица и пламъче.

— Но… аз съм Фурия — каза Мади, разтвори длан и погледна своята руна, която сега тлееше като въглен.

— Такава си — съгласи се Локи. — В това няма съмнение, я какво сияние имаш. Нищо чудно, че не му се говореше за теб. Ти си нещо уникално — и то струва повече от Откупа на Видрата както за него, така и за мен, и за всекиго, който успее да те спечели на своя страна.

Руната на Мади се разгоря, тънки огнени пламъчета се протегнаха към върховете на пръстите й.

— Оракулът те предсказа — продължи Локи, запленен от гледката. — Предсказа нови руни в Новото време, руни, които ще бъдат цели, не разчупени, и с които ще се пренапишат Деветте свята. Тази твоя руна е Аеск, Ясенът, и когато я е видял на ръката ти, Едноокият сигурно си е помислил, че всичките му Ясни дни и дни на Зимно слънцестоене са дошли наведнъж.

— Аеск — тихо каза Мади и сви пръсти в шепа, пълна с огън. — И ти мислиш, че Едноокият е знаел това?

— Би трябвало — отвърна Локи. — Пророчеството беше казано на Один.

Мади се замисли за миг.

— Защо? — попита тя. — Какво иска той? И какво представлява… Шепнещият, на който толкова държи? Оракулът споменавал ли е за това?

— Мади — каза Локи и бавно се усмихна, — Шепнещият е Оракулът.

2

В пещерата имаше скътано шише тъмна медовина. Локи даде на Мади една глътка и допи останалото, докато разказваше историята.

— Шепнещият — започна той — е древна сила, по-стара от самия Генерал, макар че той не обича да му го напомнят. Тази история води началото си от зората на Древните времена, от първите войни между Реда и Хаоса, и ако питаш мен, не показва в добра светлина нито едната, нито другата страна. Разбира се, по онова време позицията на моя милост беше напълно неутрална…

Мади скептично повдигна вежди.

— Виж какво, искаш ли да чуеш историята или не?

Момичето кимна.

— Добре. В онези стари, стари времена, когато Генералът беше млад, Асгард бе крепост на съвършения Ред и там нямаше и искрица магия. Ванир, вълшебници от границите на Хаоса, бяха пазителите на Огъня и между тях и Аезир от години се водеше война, докато накрая и двете страни осъзнаха, че никоя никога няма да спечели. Затова в знак на добра воля те си размениха заложници и Аезир получиха Ньорд и децата му Фрейр и Фрейя, а при Ваните отидоха Хьонир — добро момче, но не много умно — и един ловък стар дипломат на име Мимир, който открадна сиянието им, започна да им дава съвети и тайно докладва у дома. Ваните обаче скоро се досетиха, че при тях има шпиони и за да отмъстят, убиха Мимир и върнаха главата му в Асгард. Но Генералът вече се беше сдобил с това, което му трябва. Руните от Древното писмо, буквите на древния език, създал Световете.

— Езикът на Хаоса — каза Мади.

Локи кимна.

— И Хаосът не остана доволен от кражбата. А Один използва новите си умения, за да съживи Главата, и й даде сияние, за да я накара да говори. Малцина се завръщат от мъртвите и това, което имат да кажат, обикновено си заслужава да се чуе. Старият Мимир получи дарбата да пророкува, която се оказа безценна за Генерала. Само че дарбата имаше висока цена. Один я плати с окото си. А що се отнася до Мимир или, както той го нарече, Шепнещия — Локи довърши бутилката медовина, — не ми се вярва, че още тогава го е било грижа за нас, така че и сега не бих разчитал на добрата му воля. Правил съм опити да говоря с него, но той никога не ме е обичал, нито преди, нито сега. А пък как може да се извади от там…

— Но какво искате от него? — попита Мади. — Защо с толкова важен?

— Стига, Мади — нетърпеливо отсече Локи. — Шепнещият не е шега работа. Той е Оракул. Знае разни неща. Предсказа Рагнарьок и много други събития, за които ми се ще да съм знаел навремето. Ако Один беше обърнал повече внимание на пророчеството му, вместо да се мъчи да доказва, че е грешно, тогава може би Рагнарьок нямаше да свърши така.

Настана мълчание, докато Мади размишляваше над казаното.

— Но какво иска от него сега? — попита тя.

— Втора възможност? — Локи се усмихна накриво. — Слушай, Мади, Один вложи половината от себе си в това старо сияние. Половин Генерал в млада възраст, помисли от каква полза може да бъде сега. Сили, каквито не можеш да си представиш, само чакат да ги впрегнеш. Сили от недрата на Хаоса — той въздъхна. — Само че проклетото нещо има свой собствен разум и няма желание да съдейства. Въпреки това някои биха дали всичко, за да се сдобият с него. А други, разбира се, биха дали всичко, за да им попречат.

— Богове — прошепна Мади.

— Амин — отбеляза Локи.

Той й разказа, че намерил Шепнещия при една от разузнавателните си обиколки стотина години след края на войната. Всичко друго било Хаос и разруха. Мнозина били сразени, някои — изгубени завинаги, други — заровени в лед, трети — погълнати от пламъците на Хаоса. Оцелелите се озовали в Задгробния свят, но неизменно ловкият Локи успял някак да избяга.

— Избягал си от Черната крепост? — попита Мади.

Локи сви рамене.

— Накрая успях.

— Как?

— Дълго е за разправяне — отвърна той. — Ще кажа само, че намерих… друго място за отсядане в Долната земя. И точно там открих Шепнещия, но скоро разбрах, че не може да ми бъде от полза. Той ме позна, разбира се, но не пожела да изрече друго, освен подигравки и обиди, не ми зае и искрица сияние и със сигурност не беше склонен да пророкува. Хрумна ми, че може да го извадя от ямата, да го използвам като разменна монета в сделка с някого от оцелелите Аезир…

— Оцелелите Аезир? — бързо повтори Мади.

— Слухове, нищо повече. Имах чувството, че Один може да е някъде наблизо. Знаех, че със сигурност ще ми бъде от полза, ако успея да му занеса Шепнещия. А, разбира се, ако спечеля отново Генерала на своя страна, това ще ме опази от бивши колеги със сметки за уреждане. Или с чукове за размахване.

Локи й разказа, че вече много пъти се е опитвал да измъкне Шепнещия от огненото му ложе. Но още не е намерил начин да разкъса магиите, приковали го към ямата — сияния, останали от Рагнарьок, с които неговото обърнато и поради това отслабено сияние не може да се пребори.

Иначе беше успял да направи Хълма непревземаем с помощта на войска от гоблини, мрежа от магии, лабиринт от коридори, с цел да скрие Шепнещия от света.

— И може би е най-добре да си остане скрит — каза Локи. — Освен ако Один не ти е дал нещо, което да помогне. Сияние, средство, може би дума?

— Не — отговори Мади. — Дори най-просто заклинание.

Локи поклати глава възмутен.

— В такъв случай се откажи. Все едно да се мъчиш да хванеш луната с примка от конец.

Мади се замисли за това.

— Значи смяташ, че е безнадеждно? — попита тя след кратко мълчание. — И няма никакъв начин да се извади от там?

Локи сви рамене.

— Повярвай ми, опитах. Ако Генералът иска да говори с него, ще трябва лично да слезе тук.

— Може би — Мади продължаваше усилено да размишлява.

— Знаеш ли, трябва да му кажеш. Рагнарьок свърши. А що се отнася до Реда, за него всички сме врагове. Може би трябва да преосмислим пристрастията си. Да забравим разприте. Да започнем от начало.

— Ти си предал Аезир — отвърна Мади. — Не си с всичкия си, ако си мислиш, че той изобщо някога ще те приеме обратно.

— Аезир!

Неочаквано за нея думите й попаднаха в целта: очите на Локи в миг засвяткаха от непресторен гняв. И цветовете му пламнаха, призрачно виолетовото стана огненочервено.

— Те правеха само едно: използваха ме, когато им беше изгодно. Изпаднеше ли някой в беда, винаги се започваше: „Моля те, Локи, измисли нещо.“ Щом всичко свършеше, идваше ред на: „Марш в колибката“, без дори едно „благодаря“. В Асгард аз винаги бях гражданин втора класа и никой от тях не пропускаше да ми го напомни.

— Но ти си се бил срещу тях в Рагнарьок — възрази Мади, която започваше да изпитва по-голяма симпатия към тази опасна личност, отколкото смееше да признае.

— Рагнарьок! — презрително възкликна Локи. — На чия страна очакваха да застана? Аз нямах страна. Аезир ме бяха изоставили, Ванир открай време ме мразеха, а за Хаоса бях предател, който заслужава да умре. Никой не ме приемаше, затова аз както винаги се погрижих за Номер Едно. Вярно, пътьом може и да съм си разчистил сметките с този или онзи. Но от моя гледна точка всичко това е минало. Генералът няма защо да се страхува от мен.

— Какво искаш да кажеш? — попита Мади.

Локи й отвърна с кривата си усмивка.

— Мади, аз се крия в Долната земя от кажи-речи петстотин години. Вярно, че тук не е като в Черната крепост, но не е и самото блаженство. Тук вони, тъмно е, гъмжи от гоблини и трябва да имам очи и на гърба… Освен това, ако правилно разчитам знаците, много скоро ще дойде време, когато никой от нас няма да е в безопасност, когато и в най-дълбоката дупка няма да можем да се скрием от враговете си.

— Е, и?

— Уморих се да се крия — каза Локи. — Искам да си отида у дома. Искам пак да видя небето. Но което е по-важно, искам Генералът да обясни на всички други, които може би още ми се сърдят, че официално се връщам на страната на боговете.

Той млъкна и на лицето му се изписа тъга.

— Предстои война. Усещам я. Не ми трябва Оракул, за да го разбера. Редът вече е тръгнал на поход и разпространява Словото из Средните земи. Один знае, според моите съгледвачи той е прекарал последния век в пътувания от тук до Края на Света и обратно, следил е напредъка му, опитвал се е да разбере колко време ни остава. Аз мисля, че то току-що е изтекло. Затова му трябва Шепнещият. Що се отнася до мен — Локи широко се усмихна и остави бутилката, — Мади, нищо не мога да направя. Хаосът е в кръвта ми. Има ли война, аз искам да се бия.

Мади дълго време мълча.

— Тогава му го кажи — накрая отсече тя.

— Какво, да се срещна с него горе? — възкликна Локи. — Май че не си с всичкия си, дете.

— Наистина ли мислиш, че Едноокият ще дойде при теб?

— Ще му се наложи — каза Локи. — Ако иска Оракула. С такъв съюзник няма да има тайна, план или стратегия на Реда, които да останат скрити за него. Иначе не може да се надява, че ще спечели войната. А със сигурност не бива да допуска Оракулът да попадне в ръцете на врага — Локи се усмихна. — Така че както виждаш, Мади, той няма друг избор, освен да приеме моите условия. Доведи Один при мен и аз ще го оставя да поговори с Шепнещия. Ако ли не, тогава, честно казано, не знам какви шансове ще има, когато Редът стигне дотук.

Мади се намръщи. Всичко това й се струваше някак твърде лицеприятно. Тя вече беше изпитала силата на чара на Локи, но знаеше и каква репутация има и беше наясно, че мотивите му рядко са почтени. Погледна го и видя, че той я наблюдава с опасен блясък в огнените си очи.

— Е? — попита Локи.

— Нямам ти доверие — каза момичето.

Той сви рамене.

— Малко хора ми имат доверие. Но защо? Ти си силна. Веднъж вече ме надви.

— Два пъти — поправи го Мади.

— Както и да е — каза Локи.

Мади се замисли за момент. Осъзна — с известно закъснение — че всъщност не знае много за силите на Локи. Със сигурност го беше надвила — дали? Битката беше неравна. Мади го изненада. Или, помисли си тя, може би той я остави да го изненада. Може би и това беше част от плана му.

В главата й се тълпиха мисли. Какво знае за Шепнещия? Локи каза, че това е Оракул. Сила от Древните времена, стар приятел на Едноокия, враг на Хаоса. По думите на Локи Оракулът го мрази, не говори с него, само му се подиграва. Но Едноокият каза, че Шепнещият ще дойде при нея, а възможно ли е, помисли си тя изведнъж, Локи също да го е разбрал по някакъв начин…

Възможно ли е, размишляваше Мади, той да я подвежда? И вместо да се опитва да измъкне Шепнещия, Локи всъщност не дава на другите да го измъкнат?

А дали не е възможно самият Локи да е вързал Шепнещия в огнената яма, след като не е успял да го принуди да му служи?

В края на краищата, огънят е неговата стихия. Възможно ли е всичко това да е грижливо заложен капан, който има за цел да подмами Едноокия в Долната земя, където Локи в продължение на векове се е подготвял за очаквания сблъсък?

— Е? — нетърпеливо попита той.

Е, беше твърде късно да си губи времето с въпроси. Вчерашната бира е тазсутрешна пикня, казваше Лудата Нан, което, с други думи, означаваше, че ако някой ще измъкне Мади от тази бъркотия, това ще е самата тя.

— Е?

Мади въздъхна. В главата й започнаха да се оформят наченки на план за действие. Отчаян план, но той беше единственото, което можа да й хрумне за такова кратко време.

— Добре — каза тя. — Но първо трябва да ми го покажеш.

— Какво да ти покажа?

— Шепнещия.

3

Мади го последва към средата на залата с огнището, като се стараеше да не го изпуска от поглед. Той прие да изпълни искането й с привидна доброжелателност, но цветовете му леко помръкнаха, което подсказваше, че не му е много приятно. Тя знаеше, че е коварен — всъщност Локи беше самото коварство — и ако вече подозираше какво е намислила, не можеше да се предвиди как ще реагира.

Те се приближиха към огнената яма и се скриха зад една скална издатина, докато пръскането на гейзера отслабна. После в краткия промеждутък между две изригвания Локи пристъпи напред и застана на ръба на ямата.

— Стой настрана — каза той на Мади. — Може да стане опасно.

Тя видя как Локи застана неподвижно, цветовете му внезапно грейнаха ярко, а палецът и кутрето на дясната му ръка оформиха руната Ир.

По лицето му изби пот, той сви юмруци и стисна очи, сякаш се приготвяше за мъчително изпитание. Сега поне не се преструва, помисли си Мади. Тя чувстваше какви усилия полага Локи, виждаше треперенето на мускулите му и напрежението във всяка част от тялото му, застинало в очакване на Шепнещия.

Дори когато гейзерът започна да се пробужда и приглушеното клокочене прерасна в гърлено ръмжене, Локи не помръдна, а продължи да чака въпреки опасността, търпелив като рибар, който дебне пъстърва.

Изминаха две минути и Мади вече чуваше как гейзерът се надига като неудържим рев в гърлото на гигант.

Тогава Локи направи почти незабележимо движение.

Ако не го наблюдаваше внимателно, Мади изобщо нямаше да го види, защото начинът му на действие беше много различен от нейния. Благодарение на Едноокия тя се бе научила да поставя на първо място предпазливостта и точността, да подмамва руните към целта, вместо да ги мята, да се отнася грижовно с тях като с нещо, което в противен случай може да избухне.

Но Локи беше бърз. Застанал като въжеиграч на ръба на ямата, от която към него се стрелна стълб пара, той вдигна глава и направи странно светкавично движение с ръка. В същото време прие огнения си облик — чертите му станаха едва различими в играещите пламъци — и с плавно движение хвърли няколко руни към стълба като шепа фойерверки.

Мади нямаше време да ги прочете всичките. Стори й се, че разпознава Иза и Наудр, но коя беше пъргавата руна, която се завъртя като кленово листо в клокочещия поток, и онази, която се пръсна на десетина лъскави частици, щом я докосна пламъкът?

Тя обаче не успя да се замисли над този въпрос, защото в същия миг гейзерът изригна. Стълбът пара се заби в тавана и в нажежения въздух се разлетяха скални късчета. А в стълба за миг сред буйния поток от дим и пламък Мади зърна нещо, което изскочи като коркова тапа от бутилка, и отчасти чу, отчасти усети мълчаливия му зов…

(?)

(?)

… и отново падна в ямата.

Локи беше побягнал в огнения си облик и се беше скрил зад един камък. След малко възвърна естествения си вид. Лицето му беше поруменяло, косата му лъщеше от пот, а от дрехите му се носеше мирис на изгоряло. Въпреки това изглеждаше развеселен, на мъждивата светлина в очите му играеха причудливи пламъчета. Той се обърна към Мади.

— Видя го, нали?

Тя кимна неловко при спомена за това колко бързо нещото изскочи на повърхността и как светлината като че ли грейна през него, и как й извика…

— Това беше Шепнещият. Ох — изпъшка той, докато духаше в обгорелите си шепи.

— Но той е жив!

— Може и така да се каже.

Сега Мади виждаше колко усилия му е струвало това начинание: въпреки безгрижните си думи Локи трепереше, дишаше тежко, а цветовете му бяха помътнели.

— Той наистина не ме харесва. Макар че, ако трябва да бъда честен, не ми се вярва да обича, когото и да било от нас. А колкото до изваждането му, видя го какъв е. Ако Один иска да се допита до Оракула, ще трябва да го направи по трудния начин.

Последва мълчание, през което Мади съзерцаваше ямата, а Локи чакаше дишането му да се успокои. Тя предпазливо се изправи. Чувстваше как следващото изригване набира сили, под краката си по-скоро усещаше, отколкото чуваше разкъсването на огнената обвивка от огромния натиск.

— Какво правиш? — попита Локи. — Не чу ли какво ти казах преди малко?

Мади пристъпи към огнената яма. Долу клокочеше течна лава. Локи тръгна след нея — неловко, но добре го прикриваше, само цветовете му издаваха тревогата и умората му. Каквото и да беше направил с Шепнещия, то до голяма степен го бе лишило от сиянието му и Мади възнамеряваше да използва това предимство.

Тя застана на ръба на ямата.

— Внимавай къде стъпваш — небрежно подхвърли Локи, — освен ако не ти се ходи в Задгробния свят.

— Само секунда отвърна Мади и надзърна в огненото гърло.

Ямата се готвеше да изригне. Момичето усещаше миризмата на изпарения от горещо пране, чувстваше как парата пърли тънките косъмчета в носа й. Очите й горяха, ръцете й трепереха, докато оформяха руната Ир.

— Мади, внимавай — каза Локи.

В дъното на ямата нагорещеният въздух нададе рев при сблъсъка на подземната река с потока от клокочеща скална маса. След секунда парата щеше да скрие ямата, после, след още секунда, щеше да изригне стълбът от нажежен газ и пепел.

Мади се надяваше да е изчислила правилно времето.

Сега тя се мъчеше да запази равновесие на самия ръб на огнената яма. Камъните под краката й бяха хлъзгави от сяра и от подобни на стъкло наслагвалия от безбройните изригвания. Мади се опита да си спомни как го правеше Локи как стоеше на ръба като въжеиграч и ръцете му оформяха руни толкова бързо, че тя едва успяваше да ги види, преди да се изгубят в облака в краката му.

Той застана непосредствено зад нея, от близостта му кожата й настръхна, но Мади не посмя да се обърне — Локи не биваше да вижда какво с намислила. Вътре в ямата светлината на огнището се нажежи от оранжево до жълто, от жълто до почти бяло и докато напрежението се нагнетяваше, момичето с всички сили се съсредоточи върху Шепнещия.

Повикаш ли го, ще дойде при теб.

Мади го чувстваше, чуваше го в съзнанието си…

(?)

И на свой ред го повика, не с думи, а със сияние — онова, което Локи наричаше езика на Хаоса. Тя никога не беше учила този език и въпреки това усещаше как той я свързва с Шепнещия, как ги съединява като ноти на отдавна изгубен акорд.

Най-после в дълбините на ямата Мади съзря нещо подобно на шепа светлина, на сложна диаграма, в която много, много руни и следи се пресичаха и преплитаха в невъобразимо гъсти паяжини.

Мрежа, помисли си тя, и за втори път долови отговор блясък, зов — от предмета в ямата. Мрежа, същата като онази, която Локи използваше за лов на риба…

(!)

И тази мрежа Мади се надяваше да използва срещу него. Но руните на Локи не играеха честно: те се гърчеха и се мятаха между пръстите й. Наудр, Връзващият, Турис, Трънливата, Тир, Воинът, Каен, Пожар, Логр, Вода, Иза, Лед.

Руните на Локи — неговият капан. Дори докато ги оформяше с ръце, Мади усещаше как шават, как лукаво се измятат и дебнат тя да се разсее.

— Мади! — отекна гласът на Локи зад нея и не й трябваха руни, за да долови страха му.

Ръката му докосна рамото й: Мади се олюля с неприятното усещане за ямата в краката й. Едно побутване, помисли си тя…

Отново призова нещото в огъня и с вик, който отекна из цялата зала, дръпна мрежата заедно със сияещия й улов нагоре и навън от ямата.

Точно тогава гейзерът изригна.

Парата, огромен нагорещен чук от въздух, излезе с тласък от тясното гърло. За миг всичко побеля, мирисът на пране изпълни залата и Мади почувства как я обгръща горещо наметало. Но в този миг Локи се отдръпна назад и тя хвърли мрежата — не върху Шепнещия в огнения стълб, а право зад себе си, в лицето на Локи.

Той нямаше време да се предпази. Руните от Древното писмо светнаха и угаснаха — Наудр, Турис, Тир и Ос, Хагал и Каен, Иза и Ур. Мрежата падна и Локи се хвана в нея като риба, и накрая Аеск, руната на Мади, запрати Хитреца в другия край на залата в мига, когато огненият стълб изригна и върху двама им се посипа дъжд от пепел, сяра и късчета вулканично стъкло.

Изригването беше по-силно от досегашните. То тласна Мади на двайсет крачки по-нататък и тя падна зашеметена на колене. Зад нея гейзерът достигаше връхната си точка, въздухът се изпълни с пепел и сажди, навсякъде край нея се посипаха горящи камъни, на земята само на крачки от мястото, където стоеше, се сгромоляса нещо тежко.

— Локи! — гласът на Мади отекна пусто между мокрите степи.

Почти заслепена от нагорещената пара, тя легна задъхана зад една плоска скала. Непознатата магия беше изтощила сиянието й. Ако той я нападнеше сега, Мади нямаше да може да му отвърне с нищо повече от простичко заклинание.

— Локи! — извика тя.

Отговор не последва.

След минута изригването секна и залата се изпълни със серни изпарения. Мади рискува и надигна глава да се огледа, но в мътножълтата мъгла нищо не се виждаше.

После, когато мъглата се разсея и разкри нанесените поражения, Мади разбра. Част от тавана над тях се беше срутил. От ямата се издигаше купчина отломки, най-отгоре на купчината като юмрук в метална ръкавица лежеше огромен камък, от който стърчаха парчета сталактити.

А Локи?

А Шепнещият?

В разрушената зала нямаше и следа от тях.

4

Едва след няколко минути Мади успя да се изправи. Направи го колебливо, след като изтръска пепелта от косата си. Зрението й все още беше замъглено от взирането в огнената яма, лицето и ръцете я боляха, все едно бяха изгорели на слънце.

Земята вече не се тресеше и сега в залата цареше призрачен покой. От разрушения таван върху гигантската купчина камъни и отломки се сипеше прах, който пречеше на Мади да види мястото, където преди се намираха Локи и мрежата му.

„Поздравления, Мади — обади се безизразен глас в главата й. — Вече си убийца.“

— Не — прошепна тя ужасена.

Разбира се, намерението й съвсем не беше да го нарани. Тя само искаше да го отдалечи от себе си, да го задържи, докато призове Шепнещия. Но всичко стана толкова бързо. Нямаше време да прецени силата си. И ако сега по нейна вина Локи лежеше там отдолу, смазан под каменния юмрук…

А сега не само изпаренията от ямата затрудняваха дишането на Мади. Купчината камъни, която толкова приличаше на могила от Древните времена, сякаш почти изпълваше залата. Момичето бавно, неохотно тръгна към нея. Дълбоко в себе си то таеше частица надежда, че Локи може да е затрупан, но невредим, и затова трескаво започна да обръща по-малките камъни в напразно търсене на част от ръкав, на ботуш, на сянка…

Следа.

Това беше начинът! Мади чак се ядоса на своята недосетливост. С трепереща ръка оформи Бяркан и веднага я намери — огнената му диря не можеше да се сбърка. Няма две еднакви следи, а тази на Локи, също като на Едноокия, беше необичайно сложна и жива.

Жива!

Добрият следотърсач може да познае възрастта на вълка, който преследва, дали накуцва, колко бързо е бягал и кога е убил последната си плячка. Мади не беше толкова опитна, но забеляза късчета от мрежата и следи от мисловната руна, която беше запратила.

В тази последна руна се съдържаше огромна сила, достатъчна да събори тавана, докато Мади изваждаше Шепнещия от ямата. По пода още се виждаха частици от Аеск като късчета от избухнала бутилка с джинджифилова бира: ето къде беше паднала руната, която бе приковала Локи като пеперуда, докато таванът над главата му се срутваше.

И все пак…

Противно на всички очаквания, следата се отдалечаваше от купчината камъни. Не едва видима, не частична, а светла диря, бегла черта върху скалата, обагрена в онова характерно пламтящо виолетово.

Тя беше тънка, което подсказа на Мади, че Локи е опитвал да се скрие, но или е бил прекалено слаб, за да заличи цветната си следа, или падащите камъни са му попречили да се съсредоточи, защото линията безпогрешно водеше към отвора на пещерата.

Там го и намери. Беше паднал зад една скала с вдигната ръка, за да закрие лицето си, пръстите му все още стърчаха във формата на руната Ир, Защитника. Той лежеше съвсем неподвижно, на скалата зад него имаше и кръв — обезпокоително много.

Сърцето на Мади бавно натежа. Тя коленичи разтреперана и протегна ръка да докосне лицето му. Видя, че кръвта идва от малка цепнатина над веждата му. Или го беше ударил камък, докато е бягал, или от падането бе изгубил съзнание. Във всеки случай поне беше жив.

В пристъп на облекчение Мади се разсмя с цяло гърло, но когато чу как гласът й зловещо отекна в разрушената зала, млъкна.

Каза си, че Локи е жив и щом се опомни, ще стане двойно по-опасен отпреди. Това беше неговата територия. Не се знаеше с какви ресурси разполага. Мади трябваше да се махне от тук, и то бързо.

Тя се огледа. В залата все още се носеше задушливата миризма от огнището, но поне вече не валяха отломки и въздухът беше станал по-прохладен. Сега Мади виждаше, че се е отървала на косъм: в краката й се въргаляше светещ къс вулканично стъкло с големината на свинска глава, долетял откъм ямата и паднал на сантиметри от нея.

Тя трескаво обмисли положението си. Не изглеждаше добро: беше се провалила, беше загубила Шепнещия, силите й бяха изтощени и се намираше вдън тунелите на Долната земя на много коридори и галерии разстояние от земната повърхност.

И все пак, помисли си Мади, планът не беше лош. Трябваше да даде резултат. За секунда двамата установиха връзка. Шепнещият като че ли отвърна на нейния зов. Тя почти успя, но както казваше Лудата Нан, с „почти“ не се печели битка.

Мади отчаяно се огледа наоколо. Какво да прави сега?

— Убий го — обади се глас зад гърба й.

Тя се сепна и се обърна.

— Давай. Той си го е заслужил.

Беше мъжки глас, сух и загрижено неодобрителен като на Нат Ларсън по време на проповед. Но наоколо никой не се виждаше, само огнището пое дъх, мракът стана по-плътен и леко се обагри в червено.

— Къде си? — попита Мади.

— Хайде, убий го — отново се разнесе гласът. — Ще направиш услуга на Световете. Никога няма да имаш друг такъв сгоден случай.

Мади погледна наляво и надясно, но не видя никого.

Нима си въобразяваше? Толкова ли беше зашеметена от дима и изпаренията? Някъде дълбоко в съзнанието й тихо, но упорито гласче й подсказваше да бяга, защото гейзерът отново ще изригне, а тя вече е отровена от изпаренията от ямата и ще припадне, ако не излезе на чист въздух, но в момента това не й се струваше важно. Толкова по-лесно беше да не обръща внимание, да затвори очи, да не мисли за нищо.

— Стига — рязко се обади гласът. — Малоумна ли си? Погледни надолу, момиче, надолу!

Мади сведе очи.

По-ниско.

— Но тук няма нищо… — понечи да каже тя, после млъкна и с разширени очи най-после видя — наистина видя — нещото, което беше паднало почти в краката й и все още светеше от горещината на огнената си люлка.

— Ох — най-после каза Шепнещият с раздразнение. — А сега ако можеш да понесеш още известно натоварване, поне сритай този мошеник от мен.

5

Доколкото бе известно, никой досега не беше нито правил карта, нито пресмятал броя на коридорите в недрата на Хълма Червен кон. Дори Капитанът не ги знаеше всичките. В продължение на векове беше използвал това място за скривалище и за склад за гоблинска плячка, но той не беше нито архитект на Хълма, нито пазач на тайните му.

Говореше се, че ако слезеш достатъчно надълбоко, по река Стронд можеш да стигнеш чак до Задгробния свят и до Черната крепост, разположена на двата бряга на река Сън, но това никой не знаеше със сигурност, освен може би Капитанът, а всеки гоблин, който беше толкова глупав да го пита за подробности, щеше да си получи заслуженото наказание.

Захар-в-Чувал не беше глупав. Обаче бе любопитен — може би по-любопитен, отколкото беше безопасно — а се бе натъкнал на доста интересни неща, които гореше от желание да проучи. Като се започне от онова момиче, което научи истинското му име и което слезе в дълбините, където никой гоблин не стъпваше, но където понякога изчезваше Капитанът и се връщаше ядосан и вмирисан на дим.

После и събитията в Горната земя. При обичайни обстоятелства Захар не би се заинтересувал от тях. Гоблините не обичат неприятностите, освен когато самите те ги създават, а необичайното оживление на Хълма Червен кон заради отрядите и енорийския свещеник, които смущаваха спокойствието в околността, по всяко друго време би го принудило да стои на сигурно място под земята.

Но този път той чувстваше, че става нещо, нещо повече от обичайното напрежение между Хората и Феерия. Носеха се слухове, мярна се и конник на едър боен жребец, препускащ в галоп обратно към Хайндарфел. Имаше и миризма като на тамян и изгоряло стърнище, а преди половин час Капитанът се върна от поредното си разузнаване с увит около главата парцал и свиреп блясък в очите, постави охраната си в пълна бойна готовност и се затвори в покоите си, откъдето се зъбеше на всеки гоблин, който дръзваше да се приближи.

Захар знаеше, че е по-добре да не му се мярка пред очите. Той постъпи така, както правеше винаги при подобни обстоятелства: скри се на сигурно място с намерението да се подкрепи със сливов сладкиш, парче зряло сирене и малко буре силно бренди, с което се беше сдобил преди няколко седмици. Тъкмо се настани удобно, когато до слуха му долетяха гласове, единия от които той веднага разпозна: беше гласът на Мади.

Дългът му недвусмислено повеляваше да спре момичето. Такива бяха нарежданията, повече от ясни — нареждания, дадени от самия Капитан — а Капитанът знаеше как да създава неприятности на онези, които не изпълняват нарежданията му.

От друга страна, разсъждаваше Захар-в-Чувал, всеки, успял да притесни Локи, внушава страхопочитание. В този случай най-добре би било да не демонстрира излишна храброст, а да кротува и да допие брендито.

Планът му беше добър и щеше да се увенчае с успех, както по-късно си даде сметка Захар, ако не беше проклетото му любопитство — същото, което и първия път го отведе при момичето, — и ето че сега то отново надделя и го подтикна да се промъкне в тъмното в опит да подслуша какво си говорят гласовете.

Те като че ли спореха.

Много скоро Мади разбра, че Шепнещият изобщо не й е благодарен за освобождаването си. В часовете след измъкването им от залата, докато вървеше, нарамила омотаното си на вързоп палто с увития в него предмет, тя неведнъж се прокле, че планът й се е оказал толкова успешен.

Мади мислеше колко прав излезе Едноокият. И на вид, и на пипане Шепнещият приличаше на парче скала. Наподобяваше стъкло с вулканичен произход — може би обсидиан или някакъв вид кварц, но при по-внимателно вглеждане се виждаше лицето му: крив нос, сърдита уста, очи, в които блестеше злобна съобразителност.

А колкото до нрава му… Все едно да си имаш работа със сприхаво старче. Нищо не му харесваше. Нито как се движеха твърде бавно, но щом Мади ускореше крачка, тръскането му причиняваше неудобство — нито говоренето й, нито мълчанието й, а най-вече фактът, че отиваха при Едноокия.

— Ах, военачалникът! — мърмореше Шепнещият. — Аз не съм негова собственост, никога не съм бил. Мисли си, че още е Генерал. Мисли си, че още може да командва.

Мади, която не за пръв път чуваше тази тирада, не каза нищо. Вместо това се съсредоточи върху пътя, който беше каменист и осеян с дупки.

— Самонадеян както винаги. За какъв се мисли, а? Баща на всички богове! Друг път…

— Сигурно щеше да е по-добре да си останеш в огнената яма — измърмори Мади под носа си.

— Какво? Говори по-високо!

— Чу ме.

— Сега ти ме чуй — сопна се Шепнещия. — Мисля, че не знаеш с какво си имаш работа. Да знаеш, че не съм ти обикновен камък. Попадна ли в лоши ръце, мога да избухна като снаряд.

Мади не му обърна внимание и продължи да върви. Беше й трудно. Шепнещият беше тежък и неудобен за носене, а всеки път, когато й се приискаше да спре за почивка, тя си представяше как Локи ядосан, с възстановени сили и жаден за отмъщение — тича по коридора след нея. Мади правеше каквото може, за да прикрие следата си, като на определени интервали я зачеркваше с руната Ир или се връщаше назад по собствените си стъпки. Надяваше се това да го забави или да го заблуди, но не можеше да бъде сигурна.

Шепнещият не пропускаше да я упрекне за състраданието й.

— Трябваше да го убиеш, когато имаше възможност — каза той за двайсети път. — Той беше безпомощен, в безсъзнание, изцяло в наша власт. Или можеше да го оставиш там, изпаренията сигурно щяха да го довършат. А ти какво направи? Спаси го. Измъкна го на чист въздух. Превърза главата му. Кажи-речи, сложи го да си легне — какво следва, чаша мляко и рохко яйце?

— Ох, престани — сряза го Мади.

— Ще съжаляваш — каза Шепнещият. — Той ще ти донесе само неприятности.

Все пак трябваше да му се признае, помисли си Мади, нещото имаше основателна причина да изпитва неприязън към Хитреца. Докато вървяха към Горната земя, Шепнещият й изреди многовековен списък с жалби срещу Локи: като се започне от приемането му в Асгард и суматохата, която бе създал там, и се свърши с изненадващото му появяване стотина години след Рагнарьок, при това на най-невероятното място — в катакомбите на Вселенския град в далечния Край на Света.

— Какво търсеше там? Не знам. Кроеше нещо то се знае, но беше слаб заради обърнатото си сияние. Обаче хитрецът си е хитрец, проклет да е, сигурно е знаел, че аз съм някъде наблизо…

— Знаел ли е? — попита Мади.

— Да, разбира се — изсъска Шепнещият. — Мислех си, най-после малко спокойствие, заспах вековен сън, а какво направи той? Събуди ме, проклетникът.

— Но откъде е можел да знае къде си?

Шепнещият запулсира с гневна светлина.

— Ами като се има предвид, че аз вече не мога, така да се каже, да се придвижвам сам, предполагам, че просто се е заровил в руините, докато…

— В какви руини? — попита Мади.

— На Асгард, естествено — сопна се Шепнещият.

Мади се ококори.

— Асгард? — попита тя.

Знаеше, разбира се, че по време на Рагнарьок Небесната цитадела е рухнала. Беше слушала толкова истории за това място, че почти й се струваше, че го е виждала с очите си — златните зали и Моста дъга, увиснал в небето.

Шепнещият се разсмя.

— Какво? Один не ти ли е казал? Този мост свършваше на Края на Света. Никой от Хората не знаеше за това, разбира се. Те не можеха да минат по него, виждаха го само когато едновременно валеше дъжд и грееше слънце и дори тогава го мислеха за природно явление, което се дължи на особеното съчетание на природни условия. Но Звездното куче — или Локи, както ти му казваш — знаеше, намери ме и ме донесе тук, в самия център на Световете, където се пресичат линии с голяма сила, с руни и хитрост ме окова и се закле, че ще ме освободи, ако му дам каквото иска.

— Знаех си — каза Мади. — Но какво е искал?

Шепнещият отново засъска:

— Искаше да възвърне истинския си облик. Искаше руната му да не е обърната. Ако това не стане, да ме използва, да ме продаде или на Аезир, или на Ванир, за да отърве жалката си кожа. Само че беше свършил работата си прекалено добре. Не можеше да ме извади от ямата. Силите, които ме бяха оковали — сили от Съня и Смъртта, и отвъд — ме държаха здраво и на него му оставаше само да ме пази, да се надява и да се моли никога да не се измъкна. И така стоях векове наред — Шепнещият сухо се изсмя — и ако това не ми дава право на отмъщение, тогава това ваше Ново време е още по-жалко, отколкото съм си мислил.

Те вече бяха стигнали горните нива и Мади все по-често се натъкваше на признаци на гоблинско присъствие. Цветовете им искряха по пътя, червеният пръстен под беше осеян със стъпките им. Когато установи, че освен това ги и чува, тя спря.

Това беше най-опасната част. Оттук нататък нямаше да има къде да се скрие. При дългото й изкачване по каменната стълба тя щеше да бъде в полезрението на всички за опасно голям период от време. Но Мади не знаеше друг път нагоре, всички коридори водеха към лабиринта от складове и хранилища, които запълваха недрата на Хълма, а под тях беше реката и потискащият мрак, от който нямаше изход.

— Защо спряхме? — попита Шепнещият.

— Тихо — каза Мади. — Мисля.

— Загуби ли се? Трябваше да го предположа.

— Не съм се загубила — отвърна момичето с досада. — Просто…

— Казвах ти да го убиеш — упорстваше Шепнещият. — Ако бях на негово място, щях да избързам напред, да заложа капан, да поставя гоблинска стража на всеки ъгъл…

— Добре, какво предлагаш? — тросна се Мади.

— Предлагам да го беше убила.

— Е, много ми помогна с това — каза тя. — Мислех, че си Оракул. Оракулите не предсказваха ли бъдещето или нещо такова?

Шепнещият грейна от нескрито презрение.

— Чуй ме, момиче. Боговете платиха — и то скъпо — за моето пророчество. Генералът ми даде окото си, ако не знаеш — но това беше много отдавна и така се бяхме спазарили. Що се отнася до теб…

— Няма да ти дам окото си — прекъсна го Мади.

— Да ме пазят боговете, момиче. За какво ми е притрябвало?

— Тогава какво искаш?

Шепнещият грейна още по-ярко.

— Слушай, дете — започна той, — харесваш ми. Харесваш ми и искам да ти помогна. Но сега трябва да ме слушаш. Да ме слушаш и да си вземеш поука. Твоят приятел Едноокият доста те е лъгал, за да те накара да стигнеш дотук. През последните седем години той грижливо ти е поднасял полуистини и заблуди, още по-чудовищни, поради факта че си такава…

— Какво искаш да кажеш, каква съм?

Шепнещият засия още по-ярко отпреди и сега Мади забеляза искрици руническа светлина, уловени като светулки във вулканичното стъкло. Те танцуваха, омайваха я и тя започна да изпитва приятно опиянение, сякаш беше пила топла бира с подправки. Това е магически чар, каза си момичето, пропъди приятното чувство и насочи пръсти във формата на Ир към Шепнещия, който продължаваше да свети самодоволно, както й се стори — сякаш беше казал нещо много остроумно.

— Престани — отсече Мади.

— Само демонстрирах — отговори Шепнещият. — Говоря каквото трябва и не мога да мълча. Тази твоя руна е силна, да знаеш. Аз предрекох такива руни преди Рагнарьок. Предполагам, затова Едноокият е изпратил теб. Не е искал да рискува собствената си кожа.

Мади нищо не каза. Беше недоверчива към Шепнещия, но той потвърждаваше някои неща, казани от Локи. Разбира се, на Локи не можеше да се вярва, но на Оракула…

Може ли Оракул да лъже, мислеше си тя.

— Той иска да започне война — каза Шепнещият. — Второ Бедствие, за да премахне Реда веднъж завинаги. Една дума и хиляди ще умрат.

— Това пророчество ли е? — попита Мади.

— Говоря каквото трябва и не мога да мълча.

— Какво означава това?

— Говоря каквото трябва…

— Добре, добре. Какво друго виждаш? — сърцето на Мади биеше силно, зад каменистото лице на Шепнещия подскачаха и танцуваха светлини и цветове.

— Виждам войска, подредена за битка. Виждам Генерал, стои сам. Виждам предател пред портите. Виждам жертва.

— Не може ли да говориш малко по-ясно?

— Говоря каквото трябва и не мога да мълча. Мъртвите от залите на Хел ще се пробудят. И Безименният ще въстане, и Деветте свята ще бъдат изгубени, ако не се събудят Седемте спящи и Гръмовержецът не се освободи от Задгробния свят…

— Продължавай! — каза Мади.

Но цветовете на Шепнещия изведнъж помътняха и той отново заприлича на камък. И тогава тя долови нечие присъствие наблизо, крадливо движение в сенките, тихо изщракване на камъчета по пода. Бързо изрече заклинание — Нид бит неару, сключи ръце във формата на руната Наудр, после протегна ръка в тъмното и издърпа нещо дребно, с космати уши, златисти очи, покрито с броня от главата до петите.

— Пак ли ти! — възкликна Мади смаяна.

Любопитството на Захар накрая беше надделяло.

6

— Убий го — каза Шепнещият.

Мади гледаше замаяния гоблин.

— Шпионираше ли?

— Убий го — повтори Шепнещият. — Не го оставяй да се измъкне.

— Няма — отвърна Мади. — Ще престанеш ли да ме караш да убивам? Познавам този гоблин — продължи тя. — Той ме доведе дотук.

Шепнещият гневно изсумтя.

— Какво значение има? Искаш ли да съобщи за нас?

Захар погледна Мади и предпазливо примижа.

— Да съобщя ли? — обади се гоблинът. — Та аз нищичко не знам, не ми и трябва. Прочее — добави той във внезапен прилив на вдъхновение, — май че си загубих паметта, не помня нищо, ама хич. Тъй че няма за какво да се тревожите, че нещо съм чул, вървете си по пътя, а пък аз ще си кротувам…

— О, стига — сряза го Шепнещият. — Всичко е чул.

Захар направи физиономия на обидено стъписване.

— Знам — каза Мади.

— Тогава? Нямаме избор. Веднага щом му се отвори възможност, ще съобщи на господаря си. Защо просто не го убиеш, бъди добро момиче и…

— Замълчи — отговори тя. — Никого няма да убивам.

— Това са думи на дама, госпожичке — каза Захар облекчен. — Недей да слушаш онова лошо нещо. Върви си по живо, по здраво при Окото на Коня. Няма какво да се заседяваш тук, нали?

— Млъкни, Захар. Ти ще ни отведеш в Горната земя.

— Какво? — сопна се Шепнещият.

— Е, явно не можем да го оставим тук, а трябва да намерим сигурен път за излизане от Хълма. Затова си помислих…

— Чу ли изобщо какво ти казах?

— Ами…

— Аз току-що изрекох голямо пророчество — продължи Шепнещият. — Имаш ли представа с каква привилегия беше удостоена? Четиристотин години в онази гърмяща яма Звездното куче всеки ден ме тормозеше и аз не му казах нито дума.

— Не трябваше ли да кажеш всичко това на Едноокия?

Шепнещият издаде звук, подобен на подсмъркване.

— Виж какво стана миналия път — отвърна той. — Този глупак се остави да го убият.

В този момент те чуха шума. Далечен тропот точно над главите им, прекалено равномерен, за да е случаен, от който кухият Хълм се разтресе и каменните стени потрепериха.

Бум-бум-бум.

Бум-бум-бум.

— Какво е това? — попита Мади.

— Неприятности — отговори Шепнещият.

Според Мади звуците наподобяваха оръдейни изстрели, според Захар Народът от Тунелите се трудеше, може би добиваше или копаеше нещо. Изведнъж се разнесе шум от падащ чакъл, който се посипа по стълбата от висините на тавана.

— Какво става, Захар?

Захар сви рамене по своя изразителен начин, с цяло тяло.

— Като че ли идва от Окото на Коня — каза той. — Май че пак твоите хора се навъртат там. Доста шум вдигат напоследък.

Мади се зачуди колко ли време е прекарала под земята. Един ден? Два дни?

— Ние обаче трябва да излезем. Не можем ли да избегнем Хълма Червен кон?

— Можете, госпожичке, ама много се обикаля, чак оттатък Спящите, а пък…

— Добре. Значи ще е безопасно.

Безопасно, помисли си Захар. Безопасно! От споменаването на „безопасно“ и „Спящите“ в едно изречение — или дори в две съседни — му се прииска да зареве. Но тропотът горе напомняше за себе си, а освен него острият му слух долови и други звуци: тежки конски стъпки, скърцане на колела и откъслечно звънтене от сблъсък на метални предмети…

— Олеле — каза Захар.

— Какво?

— Като че ли се опитват да влязат — отвърна той смаян.

За петстотин години обсада (както я наричаше) никой от Хората не беше успял дори да открехне вратата към Долната земя, а ето че сега си пробиваха път, като трошаха скалата.

— На Капитана тая работа няма да му хареса — каза гоблинът. — Ама никак няма да му хареса.

7

В отдалечен край на Мечешката гора Локи още го мъчеше главоболие. Името му бе Пожар, Пожар бе и нравът му и в Долната земя той го прояви е пълна сила, захвана да кълне на всички езици, които знаеше, и да чупи множеството дребни ценни предмети, които му бяха подръка.

Знаеше, че е допуснал грешка. Беше подценил Мади — и неведнъж, което можеше да му бъде простено, а два пъти, което бе непростимо; беше проявил небрежност и самонадеяност, бяха го надхитрили — едно момиче! — и, разбира се, най-лошото беше, че то бе успяло да избяга с Шепнещия.

Шепнещият. Този трижди проклет скален къс. Именно преследването на Оракула, а не страхът от Хората на Хълма накара Локи да излезе от укреплението си, но сега, когато отново беше на сигурно място и наблюдаваше Хълма от едно високо дърво, той с безпокойство забеляза множеството хора, събрани край Окото на Коня.

Там бяха приставът, кметът с официалната си шапка, няколкостотин мъже и жени, въоръжени с вили и мотики (колко селско, помисли си Локи), шепа хлапета на различни възрасти, няколко машини за копаене, теглени от волове, а свещеникът, издокаран в церемониалните си одежди, на бял кон и съпровождан от ученика си, четеше на глас от Книга Бедствие.

Във всичко това нямаше нищо необичайно. От време на време сред Хората се забелязваше безпокойство, често след лоша реколта, мор по добитъка или епидемия от холера. Обикновено вината за всички беди се приписваше на създанията на Феерия и през годините тази легенда набираше сила, така че сега повечето селяни вярваха — начело с Нат Парсън — че Хълмът е свърталище на демони.

Локи не правеше нищо, за да обори това вярване. Страхът държеше хората на разстояние и когато организираха шествия срещу него (веднъж на двайсетина години) с хоругви, реликви и клетви да изгорят изчадията веднъж завинаги, те рядко се задържаха дълго там. Един-два дни и една-две зрелищни магии — обикновено бяха достатъчни да охладят евангелския им ентусиазъм. А и Окото впрочем беше добре заключено. Беше запечатано с руни и със сигурност можеше да устои на всеки опит на Хората да влязат.

Този път обаче Локи напук на себе си се чувстваше неспокоен. Машините за копаене бяха нещо ново, а за всичките години, които бе прекарал под Хълма, той не беше виждал толкова многобройно и добре организирано събиране. Нещо ги бе въодушевило повече от друг път. Може би грабеж? Дали гоблините не бяха отмъкнали нещо в негово отсъствие? Твърде късно Локи си даде сметка, че е трябвало да обръща повече внимание на събитията в Горната земя. Най-вече да наблюдава свещеника. Но както винаги трябваше да се занимава с Шепнещия. Това нещо като че ли притежаваше безгранична енергия и през годините Локи беше вложил по-голямата част от силата си в укротяването му. После дойде Мади и цялото му внимание изведнъж се насочи към нея.

И ето го резултата: тази ужасна неразбория.

Локи въздъхна. Едва ли имаше по-лош момент да се лиши от Шепнещия. Не защото се страхуваше чак толкова от селяните. Макар че сиянието му беше обърнато, това не го правеше безпомощен. Дори машините не представляваха кой знае каква заплаха: щяха да минат седмици, може би месеци, докато стигнат до него.

Това, от което се страхуваше, беше техният фанатизъм. Оставен на самотек, той се изтощаваше, но в подходящото време и със способен водач — такъв, който да го пробуди, да го подхранва, да го разпалва, да го поддържа с молитви и цитати за Бедствието…

Разбира се, Локи беше чувал приказките. От укреплението си в Долната земя той беше изградил добра мрежа от шпиони и през последните няколкостотин години слуховете от Края на Света се усилваха — слухове за Ордена на Реда, съставен от последователи на Безименния, за задълбочаващата се вражда между Хората и Фуриите и за последното и най-голямо Очистване, свещената война, която ще премахне Фуриите от лицето на Световете.

Според слуховете на Края на Света имаше катедрали, високи колкото планини, големи колкото градове, където заседаваха Екзаминаторите, а техните ученици преписваха безкрайни призиви на безброй свитъци осветен пергамент.

На Края на Света господстваше Орденът на Реда, лошата кръв беше почти изцяло премахната, а разправата с гоблините и другите твари бе бърза и безмилостна. Ако на Края на Света се раждаше овца или крава с руническо клеймо, бързо се изтребваше цялото стадо, а ако — да пазят Законите — човешко дете се родеше с такова клеймо, тогава го отвеждаха и го поверяваха на грижите на Екзаминаторите и никой повече не чуваше за него.

Разказваха се и други истории за хълмове и могили, в миналото наречени на старите богове, изпразнени от първоначалните си обитатели и наново осветени в подготовка за Голямото очистване. Имаше и други, по-мрачни слухове за заловени демони, оковани със силата на Словото, демони, които пищяха, докато ги влачеха към бесилото или към кладата, които приличаха на хора, но всъщност бяха слуги на врага и следователно нямаха души, за да ги спасяват.

На Края на Света Молитвата беше задължителна, в неделите не се работеше, Служба имаше два пъти дневно и всеки, който отказваше да ходи — или показваше признаци на някакъв вид неестествено поведение, можеше да бъде подложен на разпит от Екзаминаторите или на Очистване, ако не се отречеше от навиците си.

Разбира се, мислеше Локи, Краят на Света е много далеч от долината на сънливата река Стронд. Но многобройните му шпиони все по-често говореха за идване на Екзаминаторите, а по Пътищата се носеше мълва, която стигаше и до Долната земя, че някои слухове и истории се разправят чак в Райдингс.

Истории за Словото, тази сила, дадена само на висшите духовници (макар че Локи винаги можеше да разпознае едно заклинание и според него техните проповеди бяха чисто и просто заклинания, скрити под нов пласт боя). Истории за Безименния, който, по думите в Книга Бедствие, е възкръснал от мъртвите на Края на Света и в час на нужда ще се завърне, за да спаси праведните и да покоси хулителите.

Локи не се съмняваше, че е в групата на хулителите. Заклеймен от новите богове като демон, презиран от старите богове като предател, положението му открай време не беше добро. Но сега бе изгубил Шепнещия — единствения коз в иначе слабата ръка — а без него не би могъл да сключи сделка, когато дойде часът на разплатата.

„Трябва да си го върна — мислеше Локи, — преди да е попаднал в ръцете на Генерала.“ Разбира се, Оракулът сигурно бе предсказал това и Мади беше нащрек. Но Локи още не беше победен. Той знаеше всички изходи от Хълма Червен кон и от скривалището си в гората можеше да следи бегълците, без никой да го забележи. Като не знаеше крайната им цел, в Долната земя лесно би могъл да ги изгуби в хилядите тунели, които прорязваха Хълма, но тук, в Горната земя, цветовете на Мади и на Шепнещия щяха да греят като фарове на мили околовръст. Вярно, това важеше и за неговите цветове, но въпреки всичко, мислеше той, рискът си струва. А и при първия признак за опасност Локи можеше да отвори вратата към недрата на Хълма и за секунди да се скрие под земята.

Зоркото му око огледа цялата долина от Хълма Червен кон до Фарнли Тайъс, от Фетълфийлдс оттатък Ковачницата чак до Хайндарфел, където далечен дим от запалена купа сено или огнище засенчваше хоризонта. Все още нямаше никаква цветна следа, но Локи беше сигурен, че Мади скоро ще се покаже. Той гледаше и чакаше, без да бърза, от десетилетия не беше идвал в Горната земя и въпреки важната си задача неволно се наслаждаваше на топлото слънце и на небесната синева.

Тази есен беше приятна, но сезонът почти отминаваше и скоро щеше да настъпи дълга мрачна зима. Локи я надушваше: дивите гъски бяха отлетели, нивите изглеждаха голи след оживения Месец за жътва и след изгарянето на стърнищата в подготовка за следващата сеитба. Където и да бяха намислили да се срещнат Мали и Один, в такова време те със сигурност нямаше да се осмелят да излязат от долината. Следобедното слънце все още беше топло, но във въздуха се долавяше хладен полъх, който скоро щеше да се превърне в лед и да настъпи дългото мудно петмесечие до пролетното събуждане.

Събуждане! Мисълта нахлу в главата на Локи с внезапна увереност и той се вцепени, впери поглед в задименото небе към далечния проход и към седемте възвишения, които ограждаха долината. Той знаеше, че за тези възвишения се носят много легенди. Някои от тях бяха разпространени от самия него с надеждата да отклонят вниманието от ледените зали под планините и от седемте страховити обитатели, които спяха под древните скали.

Спящите.

— Не. Не биха се осмелили.

В тревогата си Локи изрече това на глас и подплашени от звука, птиците литнаха с писъци от храстите. По той почти не ги забеляза. Бързо заслиза по ствола на дървото и земята наоколо се покри с листа и парчета кора. Разбира се, мислеше Локи, не биха се осмелили! Самият Генерал не беше стъпвал там — след Рагнарьок Один вече не можеше да очаква, че Спящите са в негова власт.

Освен ако не знаеше нещо неизвестно за Локи. Нов слух, предупредителен знак, поличба, която шпионите му не са успели да разгадаят. Може би все пак Один се беше осмелил.

Мислите бясно се щураха в главата му. Ако Спящите се бяха събудили, Локи със сигурност щеше да е разбрал. Пробуждането им щеше да отекне и да се усети в цялата Долна земя. Значи все още нямаше причини за паника. Генералът беше преди всичко тактик и не би рискувал да освободи Спящите, без предварително да се увери в абсолютната си власт над тях.

Но ако държеше в ръцете си Шепнещия…

Земята затрепери от далечно боботене. Може би идваше от машините, макар че за миг Локи почти можеше да се закълне, че долавя още нещо, някакъв трепет, който полази по долината като настръхване по козината на старо куче.

Той изтръпна.

Изключено! Все още има време…

Пробудеха ли се Спящите, с него беше свършено.

Ако обаче си върне Шепнещия…

Локи продължаваше да размишлява. Ако Мади е тръгнала към Спящите, разсъждаваше той, най-краткият път е под земята. Ще й трябват четири часа, за да стигне дотам — и ще има значителна преднина пред него — но той познава Долната земя по-добре от всеки друг. Има преки коридори през недрата на Хълма, за които никой друг не знае, и с повече късмет може би ще успее да й пресече пътя. Ако ли не, то поне може да е сигурен, че Один никога не би слязъл под земята. Така че Генералът ще се придвижва през долината към планините, което прави пътуването му двойно по-дълго и на места доста тежко. А през това време Мади и Шепнещият ще са сами.

Локи се усмихна. Знаеше, че в честна битка няма изгледи за успех, но той не беше свикнал да води честни битки и нямаше намерение тепърва да опитва.

Е, тогава…

С едно щракване на пръсти Локи образува Ир и се приготви да слезе в Долната земя.

Нищо не се случи.

Вратата, която трябваше по негова заповед да се отвори, остана запечатана.

Леко намръщен, Локи опита отново.

Вратата пак отказа да се отвори.

Локи започна да мята Турис, после Логр, Вода, и накрая Ур, Могъщия бик, руна с необуздана мощ, равносилна на гневен ритник по вратата.

Нищо не помогна. Вратата остана затворена. Локи седна на земята ядосан, озадачен и задъхан. Беше вложил в руните цялото си сияние. Дори ако вратата беше запечатана с магия, щеше да стане нещо.

Значи върху нея имаше някакъв щит. Той с всичка сила метна Бяркан.

Пак нищо не се получи. Нито проблясък, нито искрица. Вратата не беше запечатана, а сякаш изобщо я нямаше.

Онзи трус, каза си Локи. Беше решил, че се дължи на машините за копаене. Може и така да беше, но сега, като размишляваше за това, осъзна, че е сгрешил. Бил е отзвук от мощна магия, най-вероятно еднократна, и Долната земя е отвърнала с пълно отцепване за защита от всеки, който се опитва да проникне.

Той се замисли какъв вид действие би предизвикало такъв отпор.

Само едно му идваше наум.

Изведнъж Локи изпита страх. Беше откъснат от Долната земя, сам сред врагове от двете страни. Нямаше време, Спящите може би бяха вече будни и с всяка изгубена секунда Мади и Едноокият все повече се приближаваха един към друг. Изходът беше рискован, но Локи не виждаше друга възможност. Трябваше да ги последва през долината.

Той измърмори заклинание, образува Каен и Раедо и ако наблизо имаше свидетел, щеше да се смае, като види как младият мъж с набраздени от белези устни и тревожно лице се смалява, захвърля дрехите си и се превръща в кафява граблива птица: тя постоя секунда-две, огледа се с блестящите си, необичайни за птица очи и се вдигна във въздуха, описа два широки кръга над Хълма, гмурна се в потоците от топъл въздух и отлетя към Седемте спящи.

Разбира се, някой, който притежаваше дарбата да вижда, не би се заблудил дори за миг. Виолетовата следа беше прекалено ярка.

8

Нат Парсън примираше от удоволствие. Не само заради одеждите или церемонията, или съзнанието, че стои пред погледите на всички, величествено възседнал белия си кон, а до него Адам Скатъргуд държи кадилница в едната ръка и дебела църковна свещ в другата. Не беше и заради вниманието на посетителя от Края на Света, който го наблюдаваше (с възхищение, мислеше Нат) от мястото си в Окото на Коня. Не беше и заради благородното звучене на собствения му глас, който ехтеше над Хълма, нито заради рева на машините за копаене или дима от огньовете, или фойерверките за Ясния ден, които гърмяха и святкаха. Не беше дори заради факта, че онова досадно момиче най-после ще си получи заслуженото — и то, и Странникът от Външността. Не, всички тези неща бяха приятни, но щастието на Нат Парсън беше по-голямо.

Разбира се, той отдавна знаеше, че е роден за велики дела. Жена му Етелбърта също бе забелязала това — всъщност нейна беше идеята Нат да тръгне на онова дълго и опасно поклонение към Края на Света, което бе довело до прозрението му за суровия дълг на човека на Вярата.

О, не можеше да се отрече, че културата във Вселенския град го беше зашеметила, наред с абатствата, катедралите, строгите улици, законите. Нат Парсън винаги бе изпитвал уважение към Закона — доколкото той беше налице в Малбри — но Краят на Света направо му отвори очите. За пръв път Нат виждаше съвършен Ред, Ред, наложен от всемогъщо духовенство в свят, където да си свещеник, та дори в селска енория, означаваше да имаш невъобразима власт, да внушаваш уважение и страх.

Нат установи, че властта му харесва. Той се върна в Малбри изпълнен с жажда за повече власт и през десетте години след завръщането си с помощта на проповеди за насилие и зловещи предупреждения за наближаващи беди успя да си изгради голям кръг от привърженици, последователи, поклонници и ученици с надеждата, че един ден може да бъде призован в битката срещу Безредието.

Но Малбри беше спокойно място и начинът на живот в него бе вял и ленив. Рядко ставаха обикновени престъпления, а престъпления, наказуеми със смърт — такива, които биха му позволили да се обърне към епископа, дори към самия Орден, — бяха нещо нечувано.

Само веднъж Пат се възползва от това си правомощие, когато една черно-бяла свиня беше осъдена за противоестествени деяния, но висшестоящите му подходиха към случая без ентусиазъм и той, с червено като домат лице, прочете отговора на Торвъл Бишъп, донесен от вестоносец.

Разбира се, Торвъл беше родом от Райдингс и не пропускаше възможността да се присмее на съседа си. Това ядоса Нат и оттогава нататък той само чакаше сгоден случай да си разчисти сметките.

Нат често си мислеше, че ако Мади Смит се беше родила няколко години по-късно, тогава молитвите му можеха и да се сбъднат. Но Мади бе вече на четири, когато той се върна от Края на Света, и макар че новородени деца можеха да се взимат под опека, Нат знаеше, че е по-добре да не опитва с нея, защото подозираше, че Законът на Края на Света ще трябва да се пригоди за нуждите на енориашите му, в противен случай ще си има неприятности с хора като Торвъл Бишъп.

Въпреки това Нат държеше под око момичето на Смит, и за добро — сегашният случай беше прекалено сериозен, за да може Торвъл да го пренебрегне, затова Нат посрещна посетителя от Края на Света е чувство на отдавна чакано удовлетворение.

Това беше голям късмет за свещеника. Фактът, че Екзаминатор от Края на Света е приел да разследва малката му енория, беше достатъчен повод за въодушевление. Но че същият този Екзаминатор (изпратен по работа в Райдингс) се оказа само на ден път от прохода Хайндарфел — на такъв късмет Нат не можеше и да се надява. Тоест, вместо да язди седмици и месеци наред от Края на Света, Екзаминаторът успя да стигне в Малбри само за четирийсет и осем часа. Освен това Торвъл Бишъп вече не можеше да се меси, колкото и да искаше, а това само по себе си беше достатъчна причина сърцето на Нат Парсън да се изпълни със справедливо злорадство.

Екзаминаторът му изказа множество похвали: поощри всеотдайната му служба, поласка го с интереса си към мислите му по повод Мади Смит, приятеля й едноокия търговец и артефакта, наречен от тях Шепнещия, за който Адам ги бе чул да говорят на Хълма.

— И все още няма следи от мъжа или момичето? — попита Екзаминаторът, докато светлите му очи изучаваха Хълма.

— Нито следа — отговори енорийският свещеник, — но непременно ще ги открием. Ако се наложи, ще изравним Хълма със земята, но ще ги намерим.

Екзаминаторът го удостои с една от редките си усмивки.

— Сигурен съм, че ще го направиш, братко — каза той и Нат почувства как по гърба му полазват тръпки на удоволствие.

„Братко — помисли си свещеникът, — можеш да разчиташ на мен.“

Адам Скатъргуд също се наслаждаваше. За краткото време след изчезването на Мади той почти забрави унижението, което бе изтърпял заради момичето вещица, и колкото повече суматохата нарастваше, толкова повече растеше и самодоволството на Адам. За младеж с бедно въображение той успя да съчини изобилие от легенди, подтикван от Нат и от собственото си желание да унищожи Мади веднъж завинаги.

Резултатът далеч надхвърли и най-смелите им очаквания. Легендите доведоха до обиски, бойна тревога, посещения от епископа, от Екзаминатор — истински Екзаминатор! — и до това прекрасно съчетание между Ясен ден и лов за лисици, където той беше младият смелчак и героят на деня.

Адам хвърли бърз поглед през рамо. На Хълма имаше вече четири машини за копаене, гигантски винтове от дърво и метал, всяка теглена от два вола. От четирите ями, които копаеха — по две във всеки край на Коня, хвърчаха буци червена глина. Около тях копитата на животните бяха издълбали такива дълбоки бразди в пръстта, че очертанията на Коня едва се различаваха, но въпреки това Адам виждаше, че входът е все така здраво запечатан.

Бум-бум-бум!

За пореден път една от машините удари на камък. Воловете продължаваха да теглят и да мучат. Нат Парсън извиси глас, за да заглуши механичното скърцане. Измина минута, после втора. Воловете все така дърпаха, винтът направи половин оборот, след малко се чу „тряс“ и механизмът се откачи.

Двама мъже отидоха при воловете. Трети скочи в дупката, за да огледа повредата на винта. Останалите машини продължиха неумолимо да бръмчат. Нат Парсън като че ли не се разтревожи от неуспеха. Екзаминаторът го беше предупредил, че тази работа може да отнеме време.

Четвърта книга

Словото

Не кралете, а историците управляват света.

Пословици, 19

1

Дълбоко в тунелите на Долната земя Мади чувстваше глад и умора и търпението й се изчерпваше. Коридорът беше невзрачен, вървяха по него от часове и от полумрака и равномерното полюшване на тялото й, при всяка стъпка започваше да й прилошава.

Захар се цупеше, откакто разбра, че от него се очаква да върви с нея чак до Спящите.

— Колко още остава? — попита Мади.

— Знам ли — сърдито отвърна той. — Кога съм ходил чак дотам? И ти нямаше да идеш, ако знаеше какво е.

— Защо не ми кажеш? — отсече момичето, като едва се удържа да не го залепи за стената с една мисловна мълния.

— Как би могъл да ти каже? — обади се Шепнещият. — Той не знае друго, освен легенди и приказки. Средства, използвани от невежите, за да забавляват глупаците и да заблуждават лековерните.

Мади въздъхна.

— Предполагам, че и ти няма да ми кажеш.

— Защо? — отвърна Шепнещият. — Нали ще разваля изненадата?

И те продължиха да вървят по коридор, който миришеше на кисело и застояло и им се стори безкрайно дълъг (макар че всъщност дължината му беше три-четири мили). Когато излязоха от Хълма, боботенето на машините отслабна, но и тримата чуха последвалия странен трясък и усетиха хладния трепет, който разтърси гранитния пласт над главите им.

Мади спря.

— Какво беше това?

Звук от магия, помисли си тя. Характерното потреперване като след земетресение — но много по-оглушително, много по-силно от всяко заклинание, което беше виждала.

Шепнещият блесна като око.

— Ти знаеш, нали? — попита го Мади.

— О, да — отговори той.

— Какво беше?

Шепнещият грейна самодоволно.

— Това, драга моя — каза той, — беше Словото.

2

Нат Парсън едва сдържаше въодушевлението си. Беше чувал за него, разбира се — всички бяха чували — но никога не го бе виждал в действие и резултатът беше по-великолепен и по-зловещ, отколкото бе очаквал.

На Екзаминатора беше необходим повече от час молитви, за да се подготви. Дотогава Хълмът вече се тресеше от дълбок тътен, който сякаш неусетно прониза тъпанчетата на Нат. Селяните го почувстваха и настръхнаха, разтрепериха се, започнаха да се смеят без причина. Дори воловете го усетиха, замучаха и източиха шии в яремите, докато машините продължаваха да копаят, а Екзаминаторът с блеснало от пот бледо лице, с набраздено от умора чело и целият разтреперан протегна ръка и заговори.

Никой всъщност не чу думите му. Словото не се чува, макар и всички после да твърдяха, че са почувствали нещо. Едни плачеха. Други пищяха. Трети като че ли чуваха гласове на отдавна умрели хора. Четвърти изпитаха екстаз, който им се стори почти непристоен — почти противоестествен.

Локи го долови от Мечешката гора, но в стремежа си да зърне Мади и Шепнещия взе треперенето — и последвалия трясък — за резултат от работата на машините на Хълма.

Едноокият го почувства като внезапно нахлуване на спомени. Спомени за сина му Балдер, загинал от стръкче имел, за вярната му жена Фриг, за сина му Тор — всички отдавна изгубени, чиито лица рядко се мяркаха в мислите му.

Хълмът потрепери като при събуждане и накара косите на Нат да настръхнат. Последва трясък, подобен на гръмотевица.

О, Закони, каква мощ!

— О, Закони — каза той.

Екзаминаторът беше единственият, който като че ли не се вълнуваше от събитията. Всъщност Пат забеляза, че гостът изглежда почти отегчен, сякаш това бе нещо всекидневно и малко натоварващо, не по-занимателно от разкопаване на гнездо на невестулка.

После свещеникът забрави всичко и заедно с останалите впери поглед надолу.

В краката на Екзаминатора зееше назъбен процеп в земята, дълъг около шестнайсет инча[3] и може би три инча широк. Формата му като че ли не беше произволна — беше Ир, Основата, обърната — но Нат, който не познаваше Древното писмо, не разбра значението й.

— Аз разбих първия от деветте катинара — обяви Екзаминаторът с безизразния си глас. — Останалите осем са все още здрави, но този обърнат знак е най-важният.

— Защо? — попита Адам, за голямо удоволствие на Нат, защото самият той искаше да зададе същия въпрос, но не смееше от страх да не го вземат за невежа.

Екзаминаторът въздъхна тихо и нетърпеливо, сякаш да изтъкне невежеството на насъбралите се селяни.

— Виждаш ли този знак — този рунически знак? Той бележи входа към демонската могила. Още осем катинара трябва да се разбият, за да могат машините да влязат вътре.

— Откъде знаете, че няма друг вход към вътрешността на Хълма? — попита Дориан Скатъргуд, който стоеше наблизо.

— Има няколко входа — отговори Екзаминаторът, който видимо се наслаждаваше, макар че гласът му звучеше все така безизразно и презрително. — Първата защита на врага обаче е да затвори Хълма за всички външни лица. Да се окопае като заек, надушил ястреб. Така че сега, както виждате, Хълмът е запечатан. Няма изход от него, няма вход в него. Но както всеки ловец знае, понякога е от полза малките заешки дупки да се запълнят с пръст, преди да се заложи капан пред основния отвор. И накрая, когато отворим този вход — Екзаминаторът се усмихна хладно, — тогава, Парсън, ще ги изкараме навън.

— Говорите за… Доброто племе? — обади се глас зад гърба му.

Беше Лудата Нан от Ковачницата, може би единственият човек, помисли си Нат, който би дръзнал да говори открито за народа на Феерия — и то не пред кого да е, а пред Екзаминатор.

— Наричайте ги с името им, госпожо — отвърна Екзаминаторът. — Какво добро може да дойде от това зло място? Те са Фурии, деца на Огъня, и трябва да бъдат хвърлени в огъня, всички до един, докато Редът не възтържествува и светът не се очисти от тях завинаги.

Сред тълпата се разнесе одобрително мърморене, но Нат забеляза, че Лудата Нан мълчи, а няколко души изглеждат обезпокоени. И имаше защо: дори на Края на Света сили като тези на Екзаминатора бяха рядкост и чест, с която се удостояваха най-висшите и най-светите представители на духовенството. Торвъл Бишъп не би го одобрил, за старец като него такива неща бяха опасно близки до магията, която, разбира се, бе чудовищно дело, но Нат Парсън беше пътувал и видял свят и не можеше да сбърка едното с другото.

— Без децата обаче — упорстваше Нан. — Разбирам за гоблините, за Доброто племе, но нали няма да очистваме истински деца?

Екзаминаторът въздъхна.

— Децата на Огъня не са деца.

— Ох — изпъшка Лудата Нан облекчена. — Понеже Мади Смит я знаем от пеленаче и може да е малко дива, ама…

— Госпожо, Орденът ще реши.

— Хубаво, ама нали…

— Моля ви се, госпожице Фей — намеси се Нат. — Това вече не е местен въпрос — той изпъчи гърди. — С него се занимават Законът и Орденът.

3

— Словото? — попита Мади. — Искаш да кажеш, че то съществува?

— Разбира се, че съществува — отговори Шепнещият. — Според теб как бяха победени Аезир?

Мади никога не беше чела Добрата книга, но познаваше достатъчно добре книгите Бедствие и Покаяния от неделните проповеди на Нат Парсън. Само на Нат и на шепа ученици (до един момчета) се позволяваше да четат части от нея, а дори те можеха да четат само така наречените „отворени“ книги: Бедствие, Покаяния, Закони, Списъци, Съзерцания и Задължения.

Но някои части от Книгата бяха заключени със сребърни скоби, които не позволяваха страниците да се разгръщат, а ключът от тях висеше на гънка верижка на врата на Нат Парсън. От тези, както ги наричаха, Затворени книги никога не се четяха проповеди, но от Едноокия Мади знаеше имената на някои от тях.

Имаше Книга Аптекари, посветена на медицината. Книга Съчинителства, в която се съдържаха истории за Древните времена, Книга Откровение, която предричаше последното Очистване, и най-важната Книга Слова, където се изреждаха всички допустими заклинания (или кантики, както предпочиташе да ги нарича Орденът на Реда), предназначени за ползване от определен елит в часа на Очистването.

Но за разлика от останалите Затворени книги, Книга Слова беше заключена със златна скоба и бе единствената част от Добрата книга, затворена дори за енорийския свещеник. Той нямаше ключ за златния катинар и въпреки неколкократните си опити да го отключи досега не беше успял.

Всъщност при последния опит, когато пъхна в златния катинар кожарско шило, той започна обезпокоително да свети и неприятно да се нагорещява, след което Нат повече не посмя да го докосне. Можеше да познае кога един катинар е омагьосан (много приличаше на омагьосания рунически знак, който момичето на Смит беше надраскало на вратата на църквата) и макар че недоверието на висшестоящите към него го изпълваше с разочарование, той знаеше, че е по-добре да не оспорва решението им.

Мади знаеше всичко това, защото когато беше на десет години, Нат я помоли да свали катинара, като й каза, че е загубил ключа, а трябва да провери нещо в Книгата за нуждите на енорията.

Мади му отказа със злорадо задоволство:

— Мислех, че на момичета не се позволява да пипат Добрата книга — скромно отвърна тя, като го наблюдаваше изпод миглите на спуснатите си клепачи.

Вярно беше: само преди седмица Нат го спомена в проповед, в която заклейми лошата кръв, недисциплинираните навици и слабия интелект на жените като цяло. След такъв довод той, разбира се, не посмя да настоява повече и Книга Слова остана затворена.

Това по никакъв начин не стопли чувствата на Нат към Мади, всъщност от този момент нататък неприязънта му към нея се превърна в омраза и той започна да дебне за нещо, което да оправдае изпращането на дръзката, хитра дъщеря на Джед Смит на официален разпит пред Екзаминаторите.

— Но свещеникът не разполага със Словото — каза Мади. — Само Екзаминатор би могъл… — тя млъкна и погледна Шепнещия. — Екзаминаторите! — промърмори момичето смаяно. — Той е повикал Екзаминаторите!

„Не кралете, а историците управляват света.“ Едноокият често повтаряше тази пословица, но дори Мади не си даваше сметка колко вярно е това.

Орденът на Екзаминаторите беше учреден преди петстотин години в Отдел „Архиви“ на големия Университет на Края на Света. Разбира се, нямаше къде другаде да стане. Краят на Света открай време беше центърът на всичко. Той бе финансово средище и дом на краля, там се намираше Събранието и голямата катедрала „Свети гроб“, а се говореше, че в Отдел „Архиви“ има библиотека с над десет хиляди книги — поезия, научни и исторически съчинения, грехоматики — до които имат достъп само сериозни учени, професори, магистри и други високопоставени представители на науката.

В онези дни Екзаминаторите бяха чисто и просто университетски служители. Те бяха съвсем светски люде и Екзаминационните им разпити представляваха обикновени писмени изпитвания. Но след Бедствието и настъпилите мрачни времена Университетът стана символ на Реда. Постепенно влиянието му нарасна. Написани бяха истории, направени бяха изводи, някои опасни книги бяха скрити. И кротко, плавно властта премина в други ръце. Не в тези на крале или на воини, а на Отдел „Архиви“ и на малката клика от историци, академици и теолози, които се самоназначиха за единствени хроникьори на Бедствието.

Добрата книга беше венецът на техния труд: история на света, почти унищожен от силите на Хаоса, каталог на световното познание, на науката, мъдростта и медицината, както и списък от заповеди, с които да се подсигури неизменният триумф на Реда в бъдеще, независимо от събития и обстоятелства.

Така бе положено началото на Ордена на Реда. Не точно духовници, не точно учени, макар че притежаваха белези и на едните, и на другите, с течение на времето членовете му придобиваха все по-голяма власт и към края на първи век от Бедствието правомощията им вече се простираха далеч извън пределите на Университета в заобикалящия го свят. Те ръководеха образованието и се грижеха за това ограмотяването да бъде достъпно за свещениците, техните ученици и членовете на Ордена. Думата „Университет“ беше заменена с термина „Вселенски град“ и колкото повече години минаваха, толкова повече хората забравяха, че някога е съществувал свободен достъп до книгите и до учението, и започваха да вярват, че никога не е било различно от сега.

Оттогава Орденът се разрастваше и разрастваше. Ликът на краля стоеше върху монетите, но Орденът му казваше колко монети да сече, Орденът управляваше Събранието, на негово подчинение бяха войската и полицията. Членовете му бяха изключително богати, имаха властта да отнемат земя и имущество от всеки нарушител на Закона и постоянно вербуваха нови членове. Най-често сред свещениците, но приемаха и ученици от тринайсет години нагоре и тези младежи, които се отказваха от имената си и напускаха семействата си, често ставаха най-ревностните им последователи и неуморно се издигаха в йерархията с надеждата, че един ден ще бъдат достойни да получат ключа към Книга Слова.

Всички бяха чували историите за това как някакъв ученик предал баща си на Ордена, защото не ходел на Молитвите, или как подложили на Очистване някаква старица, защото направила кладенец на желанията или държала в дома си котка.

Разбира се, на Края на Света бяха свикнали с тези неща, но ако някой беше казал на Мади Смит, че жител на Малбри — дори суетен и глупав като Нат Парсън — преднамерено ще се стреми да привлече вниманието на Екзаминаторите, тя никога нямаше да повярва.

Два часа по-късно коридорът най-после се разшири и късчетата слюда в стените матово заискриха от слаба светлина. Киселата миризма на изба, с която беше пропит Хълмът, пече изобщо не дразнеше Мади. Всъщност, като се замисли, сега въздухът беше по-свеж отпреди, но същевременно бе станал чувствително по-студен.

— Приближаваме се към Спящите — каза тя.

— Така е, госпожичке — отвърна Захар, който ставаше все по-неспокоен, колкото повече наближаваха крайната си цел. — Още малко остана. Е, моята работа свърши, тъй че ако може да си вървя…

Но в очите на Мади блесна нещо — светла точка, твърде бледа, за да е от огън, твърде ярка, за да е отблясък на слюдата.

— Това е дневна светлина — каза тя и лицето й грейна.

Захар понечи да я поправи, но сви рамене и се отказа.

— Това са Спящите, госпожичке — тихо промърмори той и в този миг смелостта му, вече подложена на достатъчно изпитания, окончателно го напусна. Захар можеше да понесе много неща, но всичко си имаше граници и в живота на всеки гоблин настъпва момент, когато е принуден да изостави героичния си ентусиазъм и да побегне.

Захар-в-Чувал се обърна и побягна.

Мади се затича към светлината, прекалено въодушевена, за да обърне внимание на дезертьорството на Захар или на факта, че това всъщност изобщо не приличаше на дневна светлина. Тя бе хладна и сребриста като бледо небе преди летен изгрев. Беше слаба, но ослепителна. Мади виждаше как покрива стените на тунела с млечнобял блясък, как докосва късчетата слюда в скалата и осветява парата, която излизаше от устата й заради студения въздух.

Това беше пещера. Сега вече си личеше. Коридорът продължи да се разширява като фуния и накрая свърши и Мади, която мислеше, че вече се е нагледала на чудеса под Хълма, ахна от почуда.

Тази пещера нямаше край. Момичето се беше наслушало на приказки за големите катедрали на Края на Света катедрали колкото градове с кули от стъкло — и въображението му рисуваше подобие на тази гледка. Въпреки това необятността на мястото почти главозамая Мади. То представляваше бляскава шир от искрящ син лед, сводовете му бяха осеяни с хиляди причудливи висулки и ветрилообразни образувания и се извиваха до невъобразими висини, подпирани от прозрачни колони, широки колкото врата на обор.

Дъното на помещението се губеше в далечината, или поне така й се стори отначало, и светлината, сякаш уловена в древния лед, сияеше като звезден прах.

Мади дълго гледа със затаен дъх. В тавана имаше отвор към небето: сред пелената от мрак грееше ясно очертано късче луна. От пролуките в сводовете се отронваха ледени висулки, падаха стремглаво надолу и кристални прозрачни звънтяха над главата й. „Ако хвърля камък помисли си тя с внезапен ужас — или дори повиша тон…“

Но ледените висулки бяха най-малкото от хилядите чудеса в тази пещерна зала. Там имаше филигранни нишки, не по-дебели от паяжина, имаше стъклени цветя с листа от замръзнали снежинки, по стените блестяха сапфири и изумруди, необятният под беше по-гладък от мрамор и можеше да побере милион танцуващи принцеси.

А светлината — тя грееше отвсякъде чиста, студена и безмилостна. Когато очите й привикнаха, Мади видя, че е изтъкана от следи, може би хиляди, които се пресичаха и изпълваха свежия въздух. Никога, никога през живота си момичето не беше виждало толкова много следи.

Ярките им цветове бяха зашеметяващи. Богове, помисли си Мади, следата на Едноокия е ярка, на Локи — още по-ярка, но в сравнение с тези те са като свещи на слънце.

Смаяна, с ококорени очи, тя пристъпи навътре в пещерата. С всяка стъпка пред нея се разкриваха нови чудеса. Мади не можеше дъх да си поеме, не можеше да мисли от почуда. Изведнъж погледът й се спря на нещо, което в миг отклони вниманието й от всичко останало: ръбест блок син лед с тънки колони в четирите си края. Тя се вгледа и нададе вик, когато дълбоко в леда забеляза очертания, които не можеха да бъдат друго, освен…

Лице.

4

В полето на запад от Мечешката гора Едноокият Один наблюдаваше птиците. Най-вече една от тях, дребен кафяв ястреб, който летеше бързо и ниско над нивите. Не е тръгнал на лов, помисли си Едноокият, макар че със сигурност наоколо имаше плячка в изобилие. Не, този ястреб летеше така, сякаш беше надушил хищник, но толкова далеч от планините не можеше да има орли, а само орелът би представлявал опасност за него.

И що за ястреб бе това?

Не беше птица.

Один по-скоро усети, отколкото видя. Може би нещо в движението или в скоростта, или в посоката, или в цветовете, които чертаеха ивици по небето, смътно видими на залязващото слънце, но толкова добре познати на Едноокия, колкото и собствените му цветове.

Локи.

Значи предателят беше оцелял. В това нямаше нищо чудно — Локи имаше навика да оцелява въпреки всичко, а обликът на ястреб открай време му беше любим. Но какво, в името на Хел, търсеше той тук? Локи най-добре от всички би трябвало да си дава сметка колко неблагоразумно е да показва цветовете си в Горната земя. Но ето че го правеше посред бял ден, а и явно прекалено много бързаше, за да прикрие следите си.

Разбира се, в миналото Один щеше да свали птицата с една-единствена мисловна руна. Сега, а и на такова разстояние, знаеше, че е по-добре да не опитва. Руните, които някога бяха послушно оръдие в ръцете му, вече му струваха усилия, каквито невинаги беше в състояние да положи. Но Локи бе дете на Хаоса. Хаосът беше в кръвта му.

Какво ли го беше накарало да изостави Хълма? Екзаминаторът и заклинанията му? Едва ли. Един Екзаминатор не би измъкнал Хитреца от леговището му, а и Локи не се плашеше лесно. Но защо му с да излиза навън? И защо се е запътил не накъде да е, а към Спящите?

Едноокият излезе от нивите през една дупка в плета и като мина по края на Мечешката гора, проследи с поглед ястреба. Западният път беше съвсем безлюден, слънчевите лъчи грееха ниско над браздите и сянката на странника се стелеше дълга зад него. На Хълма бяха наклали огън: жителите на Малбри празнуваха.

За кратко Едноокият се поколеба. Не искаше да се отдалечава от Хълма Червен кон, където Мади сигурно щеше да го търси. Но присъствието на Локи в Горната земя беше прекалено обезпокоително, за да го пренебрегне.

Той извади торбата си с рунически камъни и бързо ги хвърли направо там, встрани от западния път, за да види какво му готви бъдещето.

Изтегли Ос, Аезир, обърната.

Пресечена с Хагал, Унищожителя.

И срещу тях — Иза и Каен.

Накрая и неговата руна, Раедо, обърната, пресечена с Наудр, Връзващия, руната на Подземния свят — руната на Смъртта.

Дори при най-благоприятни обстоятелства такова предсказание не би могло да зарадва никого. Сега, когато на Хълма Червен кон стоеше Екзаминатор от Ордена на Реда, когато Локи отново се беше появил в този свят, когато не се знаеше в чии ръце се намира Шепнещият, а Мади все още се губеше някъде из Долната земя, сякаш самите Норни му се присмиваха.

Едноокият събра руническите камъни и стана. Трябваше да върви кажи-речи цяла нощ, за да стигне незабелязан до Спящите. Нямаше как да го избегне и с вързоп в ръка той пое на дълъг път към планините.

Тогава точно в този момент изскочиха преследвачите.

„Трябваше да се досетя“ — разсъждаваше по-късно Едноокият. Тази малка гора, толкова удобна и добре разположена по края на нивите, беше идеално място за засада. Но той беше потънал в размисли за Локи и Спящите, заслепен от залязващото слънце, и изобщо не ги видя да се приближават.

Само след секунда те вече бяха излезли от гората и тичаха приведени, отряд от девет души, въоръжени с тояги.

Едноокият се движеше изненадващо бързо. Тир, Воинът, изхвърча като стоманена стреличка измежду пръстите му и първият мъж Даниъл Хедърсет, един от учениците на Нат, падна на земята, притиснал длани към лицето си.

Някога това щеше да бъде достатъчно. Този път не стана така и осемте му другари, без да спират, бързо се спогледаха и заеха позиции на пътя с вдигнати тояги.

— Не искаме да се бием — обади се приставът Мат Лоу, едър важен мъж, чието телосложение не предразполагаше към бързина.

— Личи си — тихо отговори Едноокият.

Руната Тир в пръстите му беше като острие от светлина, малко късо за меч, но по здравина неотстъпващо на Дамаската стомана.

— Приближи се — каза Мат с лице, прежълтяло от страх. — Давам ти дума, че ще постъпим с теб справедливо.

Едноокият му отвърна с усмивка, от която човекът на реда потрепери.

— Ако нямате нищо против, за мен е по-добре да си вървя по пътя.

Това трябваше да сложи край на сблъсъка. Мъжете леко се отдръпнаха. Мат обаче остана на мястото си. Той беше дебел, но не и отпуснат и в присъствието на съселяните си ясно съзнаваше какво му повелява дългът на представител на Закона.

— Ти ще дойдеш с нас, независимо дали искаш или не. Бъди разумен. Ние имаме числено превъзходство. Вече ти дадох дума, че случаят ти ще се разгледа съгласно процедурата и е най-голямо…

Едноокият наблюдаваше Мат и пропусна да забележи как един от мъжете се премести — съвсем небрежно — откъм страната на сляпото му око.

Другите не помръдваха, застанали на пътя точно срещу слънцето, така че светлината заслепяваше Едноокия, а лицата им, които иначе биха ги издали, бяха в сянка.

Дан Хедърсет, когото ударът му беше поразил, идваше на себе си. Раната от мисловния меч не беше дълбока, той направи опит да се изправи и Едноокият видя, че от грозната драскотина на бузата му още тече кръв.

Полезрението му беше ограничено: Мат стоеше точно пред него, а мъжът, застанал откъм страната на сляпото му око — Жан Гудчайлд, баща на две деца, представител на едно от най-благопристойните семейства в долината — замахна с тоягата си и с всичка сила я стовари върху главата на Едноокия.

Ако ударът беше добре премерен, с това битката щеше да приключи. Но Жан бе развълнуван, не улучи и удари Едноокия по рамото, той залитна и падна върху групата мъже.

Последва грозно боричкане и бясно размахване на оръжия, Мат Лоу призоваваше към ред, а Странникът с руната Тир в ръка ловко се извърташе и финтираше, сякаш боравеше с истински къс меч, а не с магия, която се крепи единствено на силата на волята му.

За разлика от Локи, на Едноокия му идеше отръки да размахва оръжия. Въпреки това той чувстваше как магията му отслабва: за използването на мисловен меч се изисква голяма мощ и времето му свършваше. Жан отново го удари този път по дясната ръка, болезнено силно — но ответният удар, насочен към него, се отклони и уцели Мат Лоу, като попадна право в коремната област.

Едноокият нанесе втори удар и този път прониза Жан в ребрата — дълбоко пробождане — и едва успя да си помисли: „Уби го, глупако“, когато Тир угасна и замря в ръката му.

Тогава те се нахвърлиха върху него, седем души с тояги, дружно, като жътвари в царевично поле.

Един удар в корема го накара да се прегъне надве. Друг в главата го събори на пътя. И докато валяха удари — прекалено много, за да може да ги преброи, далеч повече, отколкото набързо образуваните с пръсти Ир и Наудр можеха да отклонят — Едноокият си мислеше: „Ето наградата ти за това, че помагаш на Хората“; но когато поредният удар се стовари върху тила му, той потъна в море от болка и тъмнина.

5

Междувременно Локи все повече се убеждаваше, че целта му не е толкова лесна за достигане, колкото се е надявал. Много години бяха минали, откакто за последно бе ходил до Спящите по този път, и когато стигна планините, вече се беше стъмнило. На звездната светлина склоновете под него изглеждаха безцветни и еднакви. Изгряваше бледа луна, от време на време през лицето й пропълзяваха дребни облачета, небето се обагряше в сребристо.

Локи кацна на една издадена скала, която стърчеше над обширно полегато пространство, покрито с чакъл. Там той възвърна истинския си облик и седна да отпочине — преобразяването му в ястреб бе отнело повече от сиянието му, отколкото беше очаквал.

Над него се издигаха Спящите, сковани в лед и непристъпни, отдолу имаше чакъл и остри скали. Ниско в подножието се пресичаха тесни пътеки, обрасли с ниски храсти, стърчаха бодли и трънаци; там бяха леговищата на дивите котки, които понякога се хранеха с дребните кафяви кози, бродещи из пущинака. По склоновете се мяркаха колиби, построени предимно от козари, но в последните години растителността беше намаляла и дори край колибите нямаше признаци на живот.

Локи се изправи и погледна нагоре към Спящите. Входът се намираше на около двеста крачки над него: дълбок тесен процеп, заровен под снега. Той беше влизал от там веднъж, но не би минал повторно по същия път, ако имаше друг избор.

Само че нямаше. И сега, застанал разтреперан на издадената скала, Локи бързо прецени положението си. Големият недостатък на промяната на облика беше, че не можеше да носи нищо със себе си: нито оръжие, нито храна, нито — което беше по-важно — дрехи. Пронизващият студ вече започваше да го мъчи, по-силен студ бързо щеше да го довърши.

Мина му мисълта да приеме огнения си облик, но той почти веднага изостави това хрумване. Над снежната линия нямаше нищо за горене, а и огънят в планината щеше да привлече твърде много нежелателно внимание.

Разбира се, Локи можеше да стигне с летене до процепа и да си спести дългото изтощително катерене по заледените скали. Но беше наясно, че обликът на ястреб го прави уязвим, защото един ястреб не може да изрича заклинания, а ноктите му са безполезни, ако се наложи да оформя руни с пръсти. Не му допадаше идеята да лети беззащитен — и гол на всичкото отгоре — към Спящите и възможната засада, която би могла да дебне там.

Каквото и да предприемеше, трябваше да стане бързо. На безцветната скала беше прекалено уязвим, цветовете му се виждаха от мили разстояние. Все едно да напише на голия склон: „ЛОКИ БЕШЕ ТУК.“

Затова той възвърна облика си на птица и отлетя до най-близката козарска колиба. Макар че беше изоставена, вътре успя да намери някакви дрехи — по-скоро парцали, но и те вършеха работа — и кожи, с които омота ходилата си. Кожите миришеха на коза и не бяха добър заместител на ботушите, които Локи беше оставил, но в колибата намери овчи кожух, груб, но топъл, който щеше да го пази и от най-свирепия студ.

Така облечен, Локи се закатери. Ставаше бавно, но беше безопасно, а през последните петстотин години Локи се бе научил да цени безопасността повече от всичко.

Катереше се от близо час, когато видя котка. Луната грееше над замръзналите върхове и ясно очертаваше всяка скала, всяка издатина. Локи беше минал снежната линия. Сега под краката му хрупаше ледник, който отдалеч изглеждаше очарователно бял, но отблизо се оказваше неприветлива твърдина от сняг, камъни и древен лед.

Локи беше уморен. Освен това от студа всичко го болеше: кожите и парцалите, които бе отмъкнал от колибата, му бяха свършили добра работа в долната част на склона, но не предпазваха от безмилостния студ на ледника. Той беше пъхнал ръце под мишниците си, за да ги стопли, но въпреки това те го боляха жестоко, лицето му бе мъчително обрулено от вятъра, увитите в кожи ходила отдавна бяха изгубили всякаква чувствителност и Локи стъпваше по снежната кора с пиянско залитане, като прикриваше следата си, доколкото можеше.

Отново му дойде наум да приеме огнения си облик, но студът вече беше прекалено силен. Преминаването в огнен облик щеше бързо да изтощи сиянието му и да го остави безпомощен.

Нуждаеше се от почивка. Нуждаеше се от топлина. Вече беше падал няколко пъти и всеки път с все по-голяма мъка се изправяше на крака. Когато най-после падна и не можа да се изправи, той осъзна, че вече няма избор: възможността да премръзне до смърт беше далеч по-опасна от риска да го забележат.

Образува Сол, но тромаво, и присви очи от болката в замръзналите си пръсти. Превръщането в ястреб вече беше невъзможно: силите го бяха напуснали, оставаха му няколко последни заклинания. Руната светна, но не го стопли.

Локи изруга и опита отново. Този път топлината беше по-осезаема — светеща топка с големината на ябълка, която блестеше на сивия сняг. Той я обгърна плътно с вкочанени ръце и почувства как лека-полека кръвта се раздвижва в дланите му. С топлината дойде и болката. Локи извика: сякаш в ръцете му забиваха горещи игли.

Може би този вик, а може би светлината привлече котката, но така или иначе тя се приближи, огромна — пет пъти по-едра от обикновените диви котки — и на кафяви петна, с цвят на планински скали. Очите й бяха жълти и гледаха гладно, ноктите й бяха като стоманени кинжали в гладки ножници, стърчащи от косматите възглавнички на лапите.

По-надолу по склоновете, където плячката беше в изобилие, тя сигурно щеше да заобиколи Локи отдалеч. Но тук, на ледника, храната бе оскъдна. И този човек, коленичил безпомощно в снега, беше същински подарък за нея.

Котката се приближи. Локи, който полека възвръщаше чувствителността на ходилата и ръцете си, направи опит да се изправи, но отново падна и изруга.

Котката се приближи още повече, предпазливо — заради огненото кълбо в ръцете му — инстинктивно усетила, че това може да е оръжие, способно да я нарани, ако отскочи към нея. Локи не забеляза животното и продължи да ругае от болезнените игли, които Сол забиваше в пръстите му.

Котката си каза, че колкото и да е едър, човекът е тромав, уморен и, което е по-важно, коленичил е на земята, така че ръстът му не може да бъде предимство.

Общо взето, изгледите бяха благоприятни.

Тя никога досега не бе нападала човек. Най-добре беше да се нахвърли върху лицето — така най-вероятно щеше да го убие с едно захапване. Но котката скочи върху гърба на Локи, стисна го за врата и се опита да го обърне.

Той реагира бързо. Изненадващо бързо за човек — всъщност котката надуши, че Локи не е точно човек — и вместо да се сборичка с нападателя, той рязко се изправи, без да обръща внимание на забитите в ребрата си нокти, и с всичка сила се хвърли по гръб на леда.

В първия миг котката се стъписа, отпусна челюсти и Локи се освободи, отскочи назад, хвърли се на колене, така че сега главите им бяха на една височина и огнено зелените му очи гледаха в жълтите очи на животното, и оголи зъби.

Котката нададе вой, зловещ, дрезгав звук, пропит с гняв и смут. Гледаше го в очите, готова да скочи при най-малкото му движение. Такава борба на волята сред котките продължаваше понякога с часове, но животното чувстваше, че силите на човека скоро ще го напуснат.

Локи също го знаеше. Беше вкочанен от студ и не можеше да прецени пораженията, нанесени от ноктите на котката, но усещаше как по гърба му се разлива топлина и разбираше, че може във всеки момент да падне. Трябваше да действа, и то бързо.

Без да откъсва поглед от очите на котката, той протегна ръка. В нея грееше Сол, малко по-слабо, но все още ярко. Локи много плавно се надигна от колене към стъпала и приклекна, като все така държеше пред себе си Слънчевата руна. Котката изрева и се наежи, готова да скочи.

Но Локи скочи пръв. Макар и с усилие, той рязко се изправи и същевременно с последни останки от сиянието си метна Сол, сега нажежена до бяло, по ръмжащото животно.

Котката побягна. Локи я проследи с поглед — тъмно продълговато петно върху леденото поле — и чу предизвикателния й вой. Тя обаче не се отдалечи толкова, колкото на него му се искаше, а спря на около триста ярда[4] по-нататък, където ледникът опираше във високи скали.

Там застана неподвижно и зачака. Надушваше мириса на кръв и това я караше тихо да ръмжи от раздразнение и глад, но най-вече надушваше слабост. Човекът беше ранен. Скоро бдителността му щеше да отслабне.

Тя продължи да го наблюдава и когато Локи отново се заизкачва — бавно и мъчително — към синкавия процеп между Спящите, котката тръгна с него, като го следваше от разстояние, но все повече се приближаваше, колкото по-неуверени ставаха стъпките му, колкото повече увисваха раменете му, и накрая той падна по очи, безчувствен, на озарения от лунна светлина сняг.

6

Лицето се намираше дълбоко под повърхността, наполовина скрито от миниатюрните цветчета бял скреж. Но със сигурност беше женско лице, бяло и далечно под леда.

— Коя е тя? — попита момичето.

То разчисти с длани част от скрежа. Ледът отдолу бе тъмен и бистър като езерна вода. Под него лежеше жената, стройна като меч, скръстила ръце на гърдите, със светла къса коса, разпиляна и заплетена в ледените кристалчета около главата й.

— Виж сама — каза Шепнещият.

С трепереща ръка Мади оформи Бяркан. Руническата светлина сякаш озари всеки отблясък, всяка лъскавина, всяка руна, издълбана на повърхността на ледения блок, с искрици, от които очите я заболяха.

Тя установи, че през кръгчето вижда жената съвсем ясно: лицето й бе неподвижно и хладно красиво, с високи скули и плътни устни, характерни за северните народи. Беше обута в ботуши до коленете и облечена в туника, пристегната с колан на кръста, а на колана висеше дълъг бял нож.

Но най-поразителна бе цветната следа на жената. Тя беше студено и ослепително синя като самия лед и макар че плътно обгръщаше тялото като при сън, със сигурност бе жива. Светлината й беше леко по-слаба от тази на клеймото на дясното бедро.

Руната Иза — Лед.

Едва сега Мади забеляза магическите сияния, които опасваха ледения блок: сложна верига от руни, много напомняща на мрежата, с която Локи беше омотал Шепнещия.

— Значи е било истина — тихо промълви момичето. — Има и други като нас.

Мади осъзна, че се е страхувала да повярва. Изведнъж й се прииска да крещи като обезумяла от радост.

Не го направи — спомни си за каскадата от висулки над главата си — и стисна юмруци от неудържимо задоволство. Сега забеляза, че по-нататък има още ледени блокове, подпрени на колони, застанали като стражи в бляскавата зала. Общо седем, строени в редица като легла с балдахини, издигнати на колони с украса от ледени кристалчета, с покривала от скреж.

— Кои са те? — попита Мади.

— Спящите — отвърна Оракулът. — Но няма още дълго да спят.

Мади си спомни за пещерата е огнището.

— Това дело на Локи ли е?

— Не.

— Едноокият знае ли?

— О, да. Знае.

— Тогава защо не ми е казал?

— Аз съм Оракул — отговори Шепнещият. — Не чета мисли.

Мади отново погледна ледената жена.

— Коя е тя?

— Попитай нея — каза Шепнещият.

— Как?

— По обичайния начин.

— Тоест като я събудя?

— Защо не? И без това все някога ще го направиш.

Мади силно се изкушаваше да опита. Спомни си пророчеството на Шепнещия: как Спящите ще се събудят и Тор ще се освободи от Задгробния свят; но в същото време знаеше колко лукав е Оракулът и не й допадаше тонът му на превъзходство.

— Нищо няма да направя — каза тя, — докато не ми кажеш кои са те.

— Те са Ванир — отговори Шепнещият. — Лежат тук още от Рагнарьок. Сянката на Сурт се спусна над Световете, Аезир паднаха един по един. Победени, Ванир отстъпиха и се скриха и с останките от сиянията си, създадоха това полускривалище, полугробница с надеждата, че един ден ще се пробудят в новия свят, в новия Асгард.

— В новия Асгард? — попита Мади. — Къде е той?

— Пророкуването не е точна наука. Все някога и това ще се сбъдне. Но може би не за приятеля ти Едноокия…

Мади стрелна с поглед Оракула.

— „Виждам Генерал, стои сам?“

Шепнещият отвърна с ледена усмивка.

— Значи все пак си ме слушала — отбеляза той. — Приятно е да ценят труда ти. Сега събуди Спящите, бъди добро момиче, и да пристъпим към останалата част от пророчеството ми…

— Ами… — Мади се поколеба. — Трябва първо да поговоря с Едноокия.

— В такъв случай ще ти се наложи дълго да чакаш — отговори Шепнещият и цветовете му грейнаха по начин, който момичето свързваше със самодоволство.

— Защо? — попита то. — Какво е станало с него?

Тогава Шепнещият й разказа за залавянето на Едноокия, за битката с преследвачите и за последвалите събития. Няма никакво съмнение, отсече Оракулът. Той беше свикнал с Генерала, знаеше как мисли, усещаше всяка магия, която прави.

— Борил се е с тях — каза Шепнещият, — но те са били много и е загубил битката. Ако беше мъртъв, щях да съм разбрал. Затова предполагам, че са го отвели на някакво място в селото ви, където прибират задържаните…

— В ареста — отвърна Мади.

— Най-вероятно. А там, както можем да предположим, онзи, който е използвал Словото на Хълма, ще бъде много нетърпелив да го разпита.

Мади ококори очи от тревога.

— Няма да му причинят болка, нали?

— Това въпрос ли е?

— Разбира се! — възкликна тя.

Шепнещият самодоволно се подсмихна.

— Тогава отговорът е „ще“. Ще му причинят. Ще изтръгнат от него всяко сведение, което може да им даде, и когато свършат, ще го убият. И след като го убият, ще подгонят останалите. И няма да спрат, докато не премахнат и последния от вас. Надявам се, че това е изчерпателен отговор на въпроса ти.

— Ох — изпъшка Мади. След дълго мълчание добави: Това… мнение на запознат ли е или е пророчество?

— И двете — отвърна Шепнещият. — Освен ако, разбира се, не предприемеш нещо.

— По какво мога да предприема аз? — попита Мади отчаяна.

Шепнещият се разсмя — сух, неприятен звук.

— Какво да предприемеш ли? — възкликна той. — Мило момиче, ще трябва да събудиш Спящите.

7

Съгласно Книга Съзерцания съществуват девет Първични състояния на духовно блаженство.

Първо: Молитва. Второ: Въздържание. Трето: Покаяние. Четвърто: Опрощаване. Пето: Жертва. Шесто: Самоотричане. Седмо: Оценка. Осмо: Помирение. Девето: Допитване.

Според това определение Нат Парсън беше достигнал седмото Първично състояние и беше на път да премине към осмото. Чувстваше се добре. Всъщност толкова добре, че започваше да се пита дали скоро няма да му бъде разрешено да пристъпи към Междинните състояния — Разпит и Осъждане, за които се чувстваше напълно готов.

Странникът беше виновен в това нямаше съмнение. Нат Парсън вече го бе оценил като извършител на над десет вида обикновени престъпления, като например кражба, тунеядство, корупция и скитничество, но най-много му се усладиха обвиненията в престъпления, наказуеми със смърт, като: опит за убийство на служител на реда, заговор, магьосничество, измама и — най-обещаващото от всички — ерес.

Ерес. Ето това вече е нещо, размишляваше Нат Парсън. В Малбри не бяха повдигали обвинение в ерес от половин век насам. На Края на Света беше друго — там бяха по-изтънчени, по-взискателни. Във Вселенския град обесванията бяха често явление. Екзаминаторите забелязваха ереста веднага щом надигнеше грозната си глава и не проявяваха никаква търпимост към противоестественото.

Разбира се. Едноокият Один знаеше това. Всъщност той знаеше доста неща, които биха накарали енорийския свещеник да зяпне от почуда, но за голямо разочарование на Нат от задържането си насам не беше обелил и дума.

Е, ще го накараме да говори, помисли си разгневен свещеникът; но така или иначе това руническо клеймо, белязало обезобразената очна кухина на сляпото му око, говореше само за себе си.

Със сигурност говореше достатъчно на Екзаминатора. Ако станалото на Хълма го остави равнодушен, залавянето на Странника го докара почти до вълнение. Отначало той прояви признаци на раздразнение, когато го повикаха от Хълма, но щом видя това руническо клеймо и мъжа, нахално облегнат на стената в ареста, загуби голяма част от първоначалното си безразличие.

— Кой е този човек? — попита Екзаминаторът със сподавен глас.

— Един скитник — отвърна Нат, доволен, че най-после е намерил нещо, което да заинтригува жителя на Края на Света. Досега нищо не бе успяло да събуди интереса му: нито съобразителността на свещеника, нито заплахата под Хълма Червен кон, нито дори готварските умения на Етелбърта, чиято слава се носеше от тук до прохода Хайндарфел, че и оттатък него.

Всъщност предишната вечер, когато Етелбърта се нагърби със задачата да сготви вечеря на Екзаминатора (и то по най-добрите си рецепти, Нат можеше да го потвърди: прясно убит фазан, печен на скара, пържени гъби и медени кексчета с бадеми), членът на Ордена отказа всякаква храна, с изключение на хляб, горчиви билки и вода, като припомни и на двамата радостите на Въздържанието (второто Първично състояние на духовно блаженство), така че никой не яде почти нищо, Етелбърта изпадна в сдържан, но силен пристъп на истерия в кухнята и въпреки сляпото си възхищение от всички жители на Края на Света Нат доста се подразни от госта.

Сега в ареста свещеникът почувства, че усилията му поне отчасти са възнаградени.

Нат Парсън много се гордееше със сградата на ареста. Тя не беше голяма, горе-долу колкото кухнята в къщата му, но беше построена от хубав, здрав планински гранит и нямаше прозорци. Ако Мат Лоу бе успял да се наложи, изобщо нямаше да имат арест — допреди десет години нямаха — и поколения служители на реда използваха собствените си изби, за да заключват в тях задържаните пияници или длъжници.

Току-що завърналият се от пътешествието си Нат Парсън сложи край на тази разхайтеност. Радваше се, че го е направил: Екзаминаторът и сега ги мислеше за твърде изостанали. Въпреки това гостът остана заинтригуван от арестанта и Нат за кратко изпита чувство на гордост от бързината, с която бяха заловили Странника.

— Скитник? Името му?

— Известен е като Едноокия — отговори Нат, който се наслаждаваше на триумфа си.

Екзаминаторът го сряза.

— Не ме интересува с какъв прякор е известен — отсече той. — Истинското ти име, селянино! — сопна се на Едноокия, който седеше все така облегнат на стената; всъщност нямаше как другояче да седи, защото краката му бяха приковани с вериги към пода.

— Ще ти кажа името си, ако ти ми кажеш своето — отвърна Едноокият и оголи зъби в усмивка, а Екзаминаторът присви устни толкова силно, че бледата му уста стана почти невидима.

— Този човек трябва да бъде разпитан — каза членът на Ордена и пръстите му заиграха по златния ключ, единственото му украшение, окачено на въже около врата.

— Ще се заема с това — отвърна Нат. — Сигурен съм, че ние, Мат и аз, ще успеем да ви предоставим всички отговори на…

Но Екзаминаторът го прекъсна.

— Няма — заяви той с важен тон. — Ще следвате стриктно указанията ми. Първо, искам да ограничите изцяло движенията на задържания…

— Но, Екзаминаторе — възрази Нат, — как би могъл…

— Като казах да ограничите изцяло движенията му, селянино, имах предвид точно това. Искам да оковете ръцете му. Да запушите устата му. Не искам да мърда и кутрето си без мое разрешение. Ясно ли е?

— Да, господине — неохотно отговори Нат. — Може ли да попитам защо?

— Не можеш — отсече Екзаминаторът. — Второ, никой да не води никакви разговори със задържания, освен ако самият аз не издам заповед за това. Няма да се обръщате към него и няма да му позволявате да се обръща към вас. Трето, отвън пред вратата ще сложите стража, но никой няма да влиза без мое разрешение. Четвърто, незабавно ще изпратим съобщение във Вселенския град до Главния Екзаминатор, който отговаря за Архивите. Аз ще напиша писмото и то трябва да се достави по най-бързия начин. Разбираш ли?

Нат Парсън кимна.

— Накрая, ще преустановите всякаква дейност на Хълма. Машините да останат там, да се сложи охрана и никой да не припарва до могилата или до изкопите без изричното ми разрешение. Ясно ли е?

— Да, господине.

— А, и още нещо, Парсън — Екзаминаторът се обърна и измери Нат с поглед, пълен с неприязън. — Приготви ми стая в дома си. Ще се нуждая от работно място, голяма маса, материали за писане, камина, която не пуши, подходяща светлина — предпочитам восъчните свещи пред лоените — и пълна тишина, за да мога да размишлявам. Може да се наложи да остана тук няколко седмици, докато моите… началници дойдат да се заемат с положението.

— Разбирам.

Недоволството на Нат от това, че му говорят с такъв тон, поне отчасти бе заглушено от пристъп на въодушевление. Началниците му значи? Свещеникът имаше само смътна представа за сложната система от чинове и йерархии в средите на Екзаминаторите, но сега му се стори, че този Екзаминатор въпреки безспорното си чувство за превъзходство заема доста нископоставена длъжност в Ордена на Реда. Щяха да дойдат други служители, такива, които при правилен подход от страна на Нат можеха да се научат да ценят способностите на човек като него.

Сега той разбираше причината за резките обноски на Екзаминатора. Гостът беше притеснен, чувстваше се като в небрано лозе. Прикриваше неспособността си да се справи със самонадеяност и кроеше планове да баламоса Нат, за да обере лаврите от целия му труд. „Е, няма да стане, господин Въздържание — гневно си помисли свещеникът. — Един ден и аз може да се сдобия със златен ключ и на този ден ще се разкайваш, че някога си ме нарекъл селянин.“

Тази мисъл му се видя толкова привлекателна, че той се усмихна на Екзаминатора, и гостът от Края на Света, стъписан от свирепия блясък на усмивката му, отстъпи половин крачка назад.

— Е? — сопна се служителят на Ордена. — Какво чакаш? Ако случайно си забравил, до Края на Света има шестстотин мили и аз искам вестоносецът да тръгне преди залез-слънце.

— Да, господине — каза Нат и с бодра стъпка излезе от ареста, а Екзаминаторът, все още обезпокоен от усмивката му — „Този трябва да е малоумен, за да се хили така“ — докосна с пръсти ключа към Книга Слова и тревожно се зае да наблюдава стражите, които сложиха вериги на врата, на краката и на ръцете на Едноокия и ги приковаха към стената на ареста.

8

Предпазливостта на Екзаминатора се видя прекалена — дори малодушна — на свещеника. Нат обаче не притежаваше опита на този човек и не знаеше почти нищо за децата на Огъня. От друга страна, Екзаминаторът, който като всички други членове на Ордена нямаше име, а само жигосан на ръката номер, и преди се беше сблъсквал с демони.

Първата му среща с демон се състоя преди около трийсет години. Тогава той беше млад ученик, студент във Вселенския град, и не взе дейно участие в страховития процес. Но го запомни добре. Разпитът продължи близо четиринайсет часа и към края създанието изтощено, с разчупена руна — полудя.

Въпреки това двама Екзаминатори, въоръжени със Словото, и трима чираци с мъка го удържаха и когато най-после довлякоха виещия демон до кладата, той ги прокле с такава сила, че трима от тях ослепяха.

Младият ученик не забрави случката. След упорито учене той влезе в редиците на Ордена и избра да прекъсне следването си, за да се захване с по-активна работа, а след време оглави просветителската програма за Райдингс и по-далечните села и се зае да изкоренява злото навсякъде, където го срещне.

В замяна на тази своя жертва получи Словото. То рядко се даваше на младежи като него, особено такива, който не са довършили дванайсетата година от учението си, но в някои случаи се допускаха изключения, а и пътуващите служители на Ордена се нуждаеха от всяка защита, която можеха да получат.

При първото си излизане от Края на Света Екзаминаторът се сблъска с поне двайсет случая, за който си струваше да докладва в Отдел „Архиви“. Повечето от тях се оказаха фалшива тревога: измамници, мелези, странници от Външността и особняци без каквато и да било същинска сила. Той започна да се примирява с факта, че в повечето случаи всекидневната му работа ще се състои в изравяне на гоблински боклуци, засипване на свещени извори, събаряне на побити в кръг камъни и грижа за това старите безпорядъчни обичаи да си останат мъртви и погребани.

Но няколко пъти му се случи да види неща — тревожни неща, който осмисляха жертвата му. Сред тях беше и едноокият мъж от Малбри и Екзаминаторът се разкъсваше между надеждата, че най-после е открил нещо достойно за вниманието на Главния Екзаминатор, и страха, че може да му се наложи лично да се заеме със създанието.

Много по-доволен щеше да бъде, ако скитникът беше вързан със силата на Словото. Но Екзаминаторът бе изразходвал голяма част от самообладанието си на Хълма Червен кон и за да посмее да използва отново Словото, трябваше дълго да се подготвя.

Защото Словото не беше инструмент за всеки ден. За всяка негова употреба — освен във военно време — трябваше да се дава подробен отчет и датата се вписваше в дебелите регистри на Отдел „Архиви“. А и не беше лесно за ползване, понякога за подготовка бяха нужни часове, но резултатите бяха незабавни и опустошителни.

И, разбира се, беше опасно. Екзаминаторът го бе използвал по-често от повечето си колеги — общо сто четирийсет и шест пъти за цялата си дълга кариера — но винаги с вътрешен трепет. Защото Словото беше езикът на Безименния. Да го призовеш означаваше да навлезеш в друг свят, а говоренето му представляваше общуване със сила, по-страшна от демоните. Впрочем зад страха се криеше по-дълбока и далеч по-опасна тайна, а именно екстазът от Словото.

Защото Словото беше страст, наслада, по-силна от всяка друга, и тъкмо затова се даваше само на хората, доказали, че могат да й устоят. Екзаминаторът не смееше да го използва два пъти в един ден и винаги спазваше процедурата. Защото въпреки въздържанието си той не можете да се насити на Словото, през цялото време полагаше усилия да държи апетита си в тайна и да се владее. И сега изкушението да го използва бе почти неустоимо. Да говори, да вижда, да знае…

Екзаминаторът погледна затворника си селянин на петдесет-шестдесет години, може би дори по-стар, обут в кожени панталони на пътешественик и загърнат в наметало, на което кръпките отдавна бяха закрили плата. Изглеждаше толкова безобиден, колкото и човек, но Екзаминаторът знаеше, че демоните могат да приемат всякакъв облик, и външният му вид нито за миг не го заблуди.

„По Клеймото му ще го познаете“ — гласеше Книга Откровение.

Още по-тежка бе присъдата на Книга Слова, където бяха записани всички известни букви от Древното писмо и техните варианти заедно с тълкуванията им. От този списък Екзаминаторът лесно разпозна Раедо, Странника, и подозренията му бързо се затвърдиха.

Разбира се, от вниманието му не убягна, че макар и ясна и неразчупена, руната на Странника все пак беше обърната. Това не накара Екзаминатора да отслаби бдителността си. Дори разчупено клеймо можеше да бъде смъртоносно, а цяла руна, пък била тя и обърната, бе същинска рядкост. Всъщност за трийсет години той нито веднъж не беше залавял лично някого с такъв знак и предполагаше, че този човек, колкото и опърпан да изглежда, може да се окаже нещо повече от редови пехотинец във вражески лагер.

— Името ти? — попита Екзаминаторът и замахна с крак като да ритне странника, който се излежаваше в такава нагла поза.

Не го ритна обаче. Той беше Екзаминатор, не Следовател, и намираше насилието за изморително. Освен това си спомни за демона с разчупеното руническо клеймо, който ослепи трима представители на Ордена, и реши, че сега не е време за прибързани действия.

Один се разсмя, сякаш прочете мислите му.

— „Името ми е Неизречен — злорадо цитира той, — защото и имената ми са много.“

Екзаминаторът се стъписа.

— Познаваш Добрата книга?

Один отново се разсмя, но не отговори.

— Ако е така — каза членът на Ордена, — тогава сигурно знаят, че с теб е свършено. Какъв е смисълът да ни се противиш? Времето ти изтече. Кажи ми каквото трябва да знам и може поне да си спестиш болката.

Один не каза нищо, само неестествено се усмихна.

Екзаминаторът присви устни.

— Добре — каза той и се обърна към вратата, — не ми оставят друг избор. Когато се върна, ще се молиш да ми кажеш всичко, което знаеш.

Один затвори единственото си око и се престори на заспал.

— Така да бъде — сухо отсече Екзаминаторът. — Давам ти време до утре да помислиш. На мен може да се смееш, селянино, но ти обещавам, че няма да се смеят на силата на Словото.

9

— Няма ли друг начин? — попита накрая Мади.

— Довери ми се. Аз съм Оракул.

Тя отново погледна ледения ковчег, в който лежеше бледата жена сред ореол от цветове, които грееха меко на студената светлина. Сините нюанси на сковалия я лед хвърляха зловещи сенки върху чертите на лицето й, а късата й коса, толкова светла, че почти се сливаше с пелената от скреж, сякаш плаваше около лицето й като водорасли.

Мади оформи Бяркан, присви очи и магиите, които сковаваха ледената жена, изплуваха пред погледа й. Както й се стори и в началото, те приличаха на онези, с които бе омотан Шепнещият, но тук бяха повече: леденият ковчег на Спящата беше вързан със сложен възел от преплетени сияния.

— Внимавай — предупреди я Оракулът. — Във възела може да има заложени капани.

Имаше. Сега Мади ги забеляза: бяха направени така, че да се задействат при всеки неблагоразумен опит за събуждане на Спящата. Предпазна мярка, но кого предпазваше? Тя леко докосна руните с върховете на пръстите си: от допира й те грейнаха в ледено синьо и Мади почувства как подскачат, как се напрягат, как се мъчат да се освободят.

— Помисли само какво биха могли да ти разкажат, Мади — продължи Оракулът с подкупващ глас. — Тайни, изгубени със Свършека на Света. Отговори на въпроси, които не си имала смелостта да зададеш — въпроси, на които Один никога не би отговорил…

Нямаше да е трудно, Мади го знаеше. Руните под пръстите й бяха живи, движеха се почти без нейната намеса. Имаха нужда от съвсем малко помощ. А ако в замяна на това можеха да й дадат отговори на въпросите, които я измъчваха през целия й живот…

Коя е тя?

Какво представлява магическото й сияние?

И къде е мястото й в легендата за демоните и боговете?

Бързо, преди да успее да размисли, Мади събра най-силните си руни. Започна да ги мята като ашици, ловко и уверено: Каем, Тир, Хагал и накрая Ур, Могъщия бик; блокът под тях се разцепи с оглушителен трясък и синята повърхност на леда в миг се превърна в млечнобяла напукана глазура.

При разцепването Мади отлетя назад с вдигната ръка, за да закрие очите си от ледените късчета, които се разхвърчаха от счупения блок. След като нищо повече не се случи, тя свали ръка и предпазливо се приближи към блока, който беше станал матов.

Нямаше никакво движение. Над главата й треперещият леден полилей тихо подрънкваше, разлюлян от трясъка, но не падаха висулки и скоро над просторната зала отново се възцари студена тишина.

— А сега какво? — обърна се Мади към Шепнещия.

Но преди да получи отговор, се разнесе звук: отначало приглушено пропукване, последвано от грохот, трополене, стържене и накрая от някаква далечна дупка в тавана се изсипа лавина, която се сгромоляса върху гладкия като стъкло под.

С бързи движения Мади се устреми към близката стена на пещерата и се прилепи към нея в мига, когато от сводестия таван заваляха висулки, една след друга, остри като зъбци на гигантска мелачка.

На земята до нея се стовари плътна буца сняг с големината на каруца със сено, повлякла след себе си подрънкваща върволица от малки късчета лед, и накрая някакъв голям предмет — не, тяло — тупна тежко със сподавено охкане на разсипалия се сняг.

10

Когато се свлече окървавен и изтощен на леда, Локи осъзна, че е допуснал няколко груби — може би съдбоносни — грешки.

Кой глупак ще пъхне глава в устата на вълка от любопитство? Кой глупак ще изостави цитаделата си, за да излезе на земната повърхност невъоръжен и беззащитен и да преследва слухове, когато би трябвало да се готви за обсада? Но любопитството поначало беше най-досадният грях на Локи и по всичко личеше, че този път ще си плати за него.

Но късметът винаги щедро го съпътстваше. Случи се така, че на мястото, където беше паднал, снегът закриваше един от отворите в тавана на кухите галерии в планината. Отгоре му се бе образувала замръзнала пряспа, но кората й беше крехка и от тежестта му се пречупи.

Така че щом Локи рухна на земята, под него зейна процеп и разкри назъбена дупка, през която той пропадна безпомощен, неспособен да се задържи, през тавана на голямата зала с висящите ледени градини, през филиграна на крехките ледени дантели, изплетени от многократното замръзване и топене в продължение на хиляда години, и накрая през главозамайващо необятното въздушно пространство, за да се приземи — по-леко, отколкото можеше да очаква — върху дебела купчина сух сняг.

Въпреки това сблъсъкът изкара въздуха от дробовете му. В първите минути той остана да лежи там, където беше паднал, полузамаян и задъхан. А когато вдигна поглед и изтръска ледените кристалчета от косите си, зърна познато лице, надвесено над него: лице колкото красиво, толкова и безмилостно, чийто ореол от светла къса коса приличаше на морска пяна.

В едната си ръка жената държеше нещо, което приличаше на камшик, изплетен от руни, гъвкав ремък от назъбена синя светлина, небрежно намотан около китката й. Тя го разпъна и камшикът, който припукваше от магическо сияние, със съскане и плющене се плъзна по пода. Ледената жена изгледа падналия Хитрец и устните й, все още обагрени в бледосиньо, се извиха в усмивка, която го накара да потрепери.

Мади наблюдаваше от далечния край на пещерата. Тя видя Локи да пада и веднага го позна по следата и по цвета на косата. Видя как ледената жена се надигна и уверено тръгна през голямата зала, сякаш не забелязваше ледените късове и висулки, които валяха от тавана.

Сега следеше сблъсъка между двамата предпазливо, през кръгчето на Бяркан, приведена ниско зад блок грапав лед с големината на маса.

— Локи — гальовно измърка жената, — изглеждаш ужасно.

Сиянието между пръстите й започна да се разгъва бавно като сънлива змия.

Локи вдиша глава с видимо усилие.

— Старая се.

Той се подпря на колене, без да откъсва зорък поглед от руническия камшик.

— Моля те, недей да ставаш заради мен.

— Не ме затруднява — отговори Локи.

— Не ми изглежда точно така — отбеляза жената и го притисна към земята с единия си крак, обут в ботуш. — Всъщност, струва ми се, спокойно може да се каже, че състоянието ти е доста окаяно.

— Това е Скади — каза Шепнещият.

— Ловджийката? — възкликна Мади, която знаеше легендата.

Или поне част от нея: как Локи с хитрина осуетил опита на Скади да отмъсти на Аезир и как накрая тя го накарала да си плати.

— Онази Скади, която окачила змията…

— Същата — отвърна Шепнещият.

„Това — помисли си Мади — усложнява нещата.“ Тя разчиташе, че събуденият Спящ ще бъде настроен дружелюбно и ще иска да помогне. Но това беше Скади, Ловджийката със снегоходките, станала Ванир заради брака си с Ньорд. Омразата й към Локи беше пословична, а по всичко личеше, че за петстотин години нищо не се е променило.

— Какво ще стане с Локи? — попита Мади.

— Не се тревожи — равнодушно отвърна Оракулът. — Тя ще го убие, предполагам, и после ние ще можем спокойно да продължим работата си.

— Ще го убие?

— Така мисля. Какво те интересува? Да знаеш, че ако ти беше на негово място, той не би си мръднал пръста да ти помогне.

Очите на Мади засвяткаха.

— Знаел си, че ще стане така.

— Е, знаех, разбира се — отговори Шепнещият. — Кога Локи е пропускал да си напъха носа там, където става нещо интересно? А Скади винаги е изпитвала особена неприязън към него, повече, отколкото към всеки друг, нали знаеш, още откакто Аезир убиха баща й Тяци от Ледения народ, войнолюбец от Древните времена. Аезир извършиха убийството, но Локи го уреди. На твое място не бих се изпречвал на пътя й.

Но Мади вече вървеше напред. Като използваше ледения блок за прикритие, тя се приближи към двамата противници, свила пръсти в Бяркан. В другия край на залата Скади погледна отвисоко Локи и го озари с ледената си усмивка.

— Хайде, Скади — каза той, докато се мъчеше да възстанови част от сиянието си. — Мислех, че вече отдавна сме загърбили тези неща. Колко години минаха — петстотин? Не мислиш ли, че е време да…

— Толкова много? — отвърна тя. — Още те виждам окован и със змия над главата, сякаш беше вчера. Какви времена бяха, а, Локи?

— Е, и ти не си се променила много — отбеляза Локи и бавно плъзна ръка зад гърба си. — Все така опасно привлекателна, както винаги — добави той, — и все със същото превъзходно чувство за хумор…

При тези думи със светкавична бързина, с каквато Мади го бе виждала да действа и преди, изскочи от обсега на магическия камшик и метна една руна в лицето на Скади.

Момичето успя да разпознае Ир, точно преди Скади да отблъсне знака с един удар на руническия си камшик. Той изплющя веднъж като синя светкавица и тутакси превърна Ир в прах, после удари земята и назъбените руни по цялата му дължина се забиха в леда.

Локи се измъкна, но на косъм. Руническият камшик образува процеп там, където удари земята, а когато се изви във въздуха и го изпълни с обезумели светлини, помете десетина ледени висулки от свода.

Локи опита с втора руна, но преди още да е успял да я оформи, Тир, Воинът, бе изтръгната от ръката му със сила, от която пръстите му изтръпнаха. Изведнъж той се озова притиснат в ъгъла с гръб към стената, закрил лицето си с ръка, и Скади застана над него с вдигнат камшик. Мади го виждаше как мята руни по Ловджийката, но сиянието му беше изтощено, не бе останала и искрица.

— Хей, Скади — каза Локи, — преди да направиш нещо прибързано…

— Прибързано! — възкликна жената. — Няма такава опасност. От петстотин години чакам този миг.

— Е, да. Виждам, че си запазила силата си, радвам се. Но преди да ме разкъсаш на малки парчета…

— О, Локи, няма да направя така — тя избухна в смях, от който ледените висулки по целия замръзнал свод зазвъняха. — Ще свърши прекалено бързо. Искам да те видя как страдаш.

Сега Локи се приготви да изиграе последната си карта и кривата му усмивка започна да се възвръща. Това със сигурност беше отчаян ход, но той винаги проявяваше най-голяма изобретателност в моменти на отчаяние.

— Не съм сигурен, че искаш.

— И защо така?

Локи се усмихна. Никога не се бе чувствал по-неуверен в себе си, но това беше последната му карта и той я изигра със замах.

— У мен е Шепнещият — каза.

Последва много дълго мълчание.

Руническият камшик бавно се отпусна на земята.

— У теб? Къде?

Локи се усмихна и поклати глава.

— Къде? — камшикът в ръката на Скади заплашително се надигна и върхът му докосна Локи като зъби на змия.

Той нетърпеливо го отмести от себе си.

— О, моля ти се. В мига, в който ти кажа, ще умра.

— Имаш право — съгласи се Скади. — Добре. Какво искаш?

11

Щом Локи спомена Шепнещия, Мади се вцепени. Покрай тревогата си за Едноокия не й беше минало през ум колко опасно е да носи Оракула със себе си в залата на Спящите.

Сега го разбра и започна бясно да се оглежда за място, където да го скрие. Осъзна, че за щастие ледената пещера е може би единственото място в Долната земя, където такова нещо е възможно, защото светлите следи, с които въздухът тук беше изпъстрен, бяха толкова ярки и толкова многобройни, че сред тях и мощно сияние като това на Шепнещия можеше да остане незабелязано за известно време.

Мади предпазливо пропълзя зад блока, където се беше скрила в началото. Изстърга леда в основата му с върха на ножа си и установи, че може да го издълбае достатъчно, за да направи вдлъбнатина, в която да се побере Шепнещият. Запечата я с Ир, покри я с няколко шепи твърд сняг, огледа резултата и реши, че може да свърши работа.

Трябваше да свърши, помисли си тя. Нямаше време, Едноокият беше пленен и макар че Локи трудно можеше да се нарече приятел, Мади не възнамеряваше да стои отстрани и да гледа как го насичат на парчета. Затова тя се изправи и спокойно тръгна към двамата противници, които се гледаха в очите.

Дотук добре. Локи спечели малко време.

Разбира се, това беше най-лошият възможен късмет: да попадне не на кого да е, а точно на Скади, Скади в целия й блясък, гневна, бдителна и силна както преди — при нея Иза не беше обърната — а и Локи поначало не беше голям воин и дори в доброто старо време разчиташе повече на съобразителност, отколкото на умения за боравене с оръжие.

„Този рунически камшик“ — мрачно размишляваше той. Несъмнено беше някаква магия от Древните времена, когато все още разполагаха с достатъчно време и сили, за да ги пилеят за такава сложна изработка. Ударът не беше насочен право към него — в противен случай сигурно щеше да му откъсне ръката — но въпреки това Локи имаше чувството, че са го ударили по кокалчетата с дебела тояга. Цялата ръка го болеше, дясната му китка все още беше изтръпнала и вероятността през следващия час да може да оформя и най-простите руни бе нищожна.

Но той беше жив, противно на всички очаквания, и засега това бе достатъчно, за да го развесели. Поне засега…

Скади стоеше с гръб към Мади и разбра за приближаването й по внезапното безпокойство, което блесна в очите на Локи. Ловджийката се обърна и видя младо създание на не повече от четиринайсет години, което уверено вървеше към тях.

— Скади — каза момичето, — радвам се да се запознаем. Виждам, че с Локи наваксвате пропуснатото време.

Локи преглътна. За втори път този ден се чувстваше объркан и чувството не му харесваше. Съвсем ясно съзнаваше, че една дума на Мади е в състояние да го осъди на смърт. И кой можеше да я вини? Не бяха се разделили като приятели.

И все пак, мислеше той, винаги има надежда. Умът му вече прехвърляше планове и възможности.

— Скади — заговори Хитрецът, — запознай се с Мади Смит.

Ако момичето все още носеше със себе си Шепнещия, Локи беше обречен. Ако откажеше да се включи в играта му, пак беше обречен. Може би и двамата бяха обречени, защото макар че Мади безспорно притежаваше сила, Скади беше стара и калена в битките, а с това смъртоносно магическо сияние в ръцете й Локи не виждаше какви шансове имат, ако се стигне до битка.

Мади обаче изглеждаше весела.

— Приятно ми е, Скади — поздрави тя. — Предполагам, че Локи ти е казал защо сме тук.

— Всъщност не съм — обади се Локи. — Ние… говорехме за миналото.

— Ами его как стоят нещата — продължи Мади и протегна ръка, за да го изправи на крака. — Заловили са Едноокия. И използват Словото.

Пета книга

Спящите

И ще дойде Ален кон…

Откровение, 9:8

1

— Кога? — попита Локи.

— Този следобед.

— Значи може още да не са го използвали — каза той.

Скади го погледна.

— Какво да не са използвали?

— Словото, разбира се.

Разтреперан, Локи закрачи безшумно с босите си крака по гладкия като стъкло под.

— Какво Слово? — подозрително попита Ловджийката.

— Богове! — възкликна раздразнен Локи. — Става от хубаво по-хубаво, а? Мади, къде е Генералът?

— В ареста, мисля.

— Колко души стража има?

Мади сви рамене.

— Двама. Вероятно.

— Тогава трябва да действаме бързо. Не можем да допуснем Орденът да го разпита. Ако научат кой е и какво знае… — при тази мисъл Локи се разтрепери още повече.

— Какво Слово? — повтори Скади. — Какво представлява това Слово и къде е Шепнещият?

Локи я погледна нетърпеливо.

— Виж, драга, нещата не са съвсем същите като по времето на Рагнарьок. В битката между Реда и Хаоса настъпи доста съществен развой и ако не беше спала под планината през последните петстотин години…

— Не беше мое хрумване — изсъска Скади.

— Обаче се оказа удобно, нали? Колко мило от страна на Ньорд да те включи в групата, въпреки че на практика не си от Ваните. Няма Екзаминатори, няма обърнати руни, няма Черна крепост…

В очите на Ловджийката грейнаха опасни пламъчета.

— Дръж си езика зад зъбите, Звездно куче, да не те отърва от него.

— Хе, какво толкова казах? — попита Локи.

— Моля ви — намеси се Мади. — Нямаме време. Едноокият има нужда от помощ…

Скади я изгледа презрително.

— Искаш да му помогна?

— Ами да — отвърна Мади. — Нали той е Генералът?

Скади се изсмя — безрадостен звук.

— На Аезир може би. Но не и на Ледения народ. Не на моето племе. Може някога да сме били съюзници, но съюзът ни свърши с началото на войната. Ако питате мен, и той, и всички вие можете да вървите в Хел.

В първия миг Мади се смути. После изведнъж я осени вдъхновение.

— У него е Шепнещият — заяви тя.

Ловджийката замръзна на място.

— Така ли? — попита тя и погледна Локи.

— Така ли? — попита Локи, искрено учуден.

Скади отново замахна с руническия си камшик.

— Трябваше да се досетя, че лъжеш — отсече тя.

— Не съм те излъгал — отвърна Локи. — Казах, че знам къде е Шепнещият. Не съм казвал, че го нося със себе си. Стига, Скади, не ме подценявай. Защо ще го нося точно тук? Наистина ли ме мислиш за такъв глупак?

Мади тревожно погледна през рамо към ледения блок, зад който беше скрила Шепнещия.

— Това би било много глупаво, така ли?

— Много глупаво — отговори Локи.

Междувременно Ловджийката оглеждаше Мади.

— Значи ти си тази, която ме събуди.

Момичето кимна.

— Мислех, че ще помогнеш. Шепнещият каза да събудя… — тя млъкна, осъзнала грешката си.

Но вече беше късно. Скади се ококори.

— Той е говорил пред теб?

— Е… Само веднъж — каза Мади.

— Изрече ли пророчество?

— Ами каза да ви събудя — отговори момичето и съжали, че е навлязло в тази тема. — Виж, ще помогнеш ли или не?

— Ще помогна — заяви Ловджийката с ледена усмивка. — Но той ще дойде с мен. Ще излетим заедно, ще намерим Генерала, ще вземем Оракула и ако по някаква причина не е там…

— Че защо да не е там? — попита Локи.

— Предполагам — каза Скади, — че е възможно един коварен лъжец да си е помислил, че ще се отърве от мен, като ме прати за зелен хайвер, за да могат той и малката му приятелка да се измъкнат с Шепнещия — нещо такова, нали знаеш. А така всички ще бъдем спокойни. Не мислиш ли?

Мади стрелна с поглед Локи.

— Аз ще дойда.

— Не можеш — неохотно се обади той с явното съзнание, че поема голям риск. — Входът в Хълма откъм Окото на Коня е запечатан. Не можеш да се движиш по тунелите. А да вървиш през долината в този сняг е самоубийство, освен това ще отнеме повече време, отколкото имаме на разположение. Не. Тя има право. Който тръгне с нея, ще трябва да приеме облика на птица, за да стигне до селото с летене — за час, ако всичко върви добре.

Демоничната кръв, кръвта на Ванир, даваше сила за преминаване от един облик в друг. И Локи, и Скади притежаваха тази способност. Мади твърде късно осъзна, че в стремежа си да помогне само е изложила Едноокия на още по-голяма опасност.

Локи също го знаеше: тъй като самият той беше нечестен, не вярваше много в историята на Мади и възможността отново да изпита камшика на Скади, този път след един час летене и само с Едноокия за съюзник, го изпълваше с ужас.

— Драга ми Скади — каза, — не че не искам да дойда с теб, всъщност много бих се радвал отново да рискувам живота си за Генерала, но…

— Никакво „но“. Идваш с мен.

— Не разбираш — в гласа му зазвучаха нотки на отчаяние. — Сиянието ми е изтощено. Уморен съм. Ранен съм. Премръзнал съм. Имаше една планинска котка, голяма колкото… Честна дума, в това състояние не мога дори огън да запаля, камо ли да се боря с Екзаминатор, въоръжен със Словото.

— Хм — промърмори Скади и се намръщи.

Локи казваше истината. Сега и тя го виждаше. Цветовете му бяха бледи, а Бяркан й показа признаците на плачевното му състояние, красноречиви като стъпки в снега. Той не можеше да се движи, не можеше да се бие, цяло чудо беше, че още се държи на краката си.

— Имам нужда от храна — каза Локи. — От почивка.

— Няма време за това. Тръгваме веднага.

— Но, Скади…

Ловджийката вече не го слушаше. Тя остави Мади и Локи и тръгна да търси нещо из просторната зала, като оглеждаше стените, пода и поставените на него ледени скулптури: тук боен слон, там водопад, гигантска маса, по-нататък кораб, обсипан с диаманти по цялата си повърхност и блеснал на лунната светлина.

— Мади, моля те, трябва да ми помогнеш — тихо и припряно заговори Локи. — Обещах й Шепнещия. Когато разбере, че не мога да й го дам…

— Довери ми се — отвърна Мади. — Ще измисля нещо.

— Наистина ли? Това е добре. Прости ми, че не падам тутакси на колене пред теб…

— Казах, че ще измисля нещо.

За миг Скади като че ли се спря, после продължи да върви и да търси, светлата й коса грееше отдалеч с ослепителен блясък.

— Какво правиш? — извика Мади, като видя, че Ловджийката влиза все по-навътре в Залата на Спящите.

— Отивам за помощ — разнесе се язвителен отговор. — За горкия ни изтощен приятел.

— А, не — обади се Локи.

— Какво има? — попита Мади.

— Мисля, че ще събуди още някого — той зарови лице в ръцете си. — Богове, само това ни липсваше. Още някой, жаден за кръвта ми.

2

„Още някой, жаден за кръвта ми“ каза Локи, но втората жена, която излезе от Залата на Спящите, толкова се отличаваше от ледената Ловджийка, колкото сметана от гранит.

Беше закръглена, нежна и сияеше като злато, дългата й коса бе изпъстрена с цветя, а на челото й грееше Ар, зелената руна на Изобилието. Погледът й се спря на Мади — открит, доверчив и леко озадачен, като на дете, което иска да се хареса.

И тази особена, подобна на дете жена притежавате такъв чар, че дори Мади, която имаше достатъчно причини да не харесва определен тип сладникава хубост, почувства как въздухът в пещерата леко се затопля от присъствието й и като че ли долови ухание на далечни градини, зрели ягоди и дъхав мед, прясно изцеден от питата.

Скади вървеше отзад на известно разстояние, сякаш не искаше да се доближава до нещо толкова различно от самата нея.

Локи позна новодошлата: когато усмихнатата жена тръгна към него, Мади забеляза на лицето му смесица от облекчение и някакво подобие на смущение.

— Коя е тази? — попита момичето.

— Идун — отговори той. — Лечителката.

— Его го и него — отсече Скади. — Хайде, съживи го, и то бързо.

Идун се вгледа в Локи с широко отворени очи.

— О, горкият. В какво си се забъркал този път? — попита тя.

Той направи гримаса.

— Аз ли? В нищо.

— Дръж се любезно, Локи, иначе няма да получиш ябълка.

Идун, мислеше Мади. Пазителката на магическите плодове, които изцеляват болести и лекуват Времето. Според легендите плодовете бяха златни ябълки, които се пазеха в златно ковчеже, но плодът, който Идун даде на Локи, беше дребен и жълт, загърнат в листа и приличаше повече на дива ябълка, отколкото на нещо друго, но уханието му, силно дори в замръзналия въздух на пещерата, напомняше за зелено лято и жълта жътва, целите побрани в тази шепа изсъхнали листа.

— Изяж я — каза Скади, когато Локи се поколеба.

Той се подчини с видимо неудоволствие. В първия миг като че ли нищо не стана, но после Мади видя как изведнъж сиянието му грейна и от мъждиви, цветовете му станаха жизнерадостно ярки. Допреди малко бяха на път да угаснат, а сега трепкаха със сила, от която от косата и от върховете на пръстите му захвърчаха искри и която премина през цялото му тяло като огъня на Свети гроб.

Ефектът беше незабавен. Локи се изпъна, задиша дълбоко, опипа ребрата си, ранената си ръка и дупките от ноктите на котката и установи, че са зараснали.

— По-добре ли се чувстваш? — попита Идун.

Той кимна.

— Добре — каза Скади. — Да вървим. И да знаеш, Локи…

— Какво?

— Ако си намислил да ме преметнеш…

— Кой, аз?

— Ще те следя зорко — Ловджийката се усмихна. — Като ястреб.

Щеше да им отнеме час да прекосят долината. След десет минути орел и дребен кафяв ястреб вече летяха към село Малбри. Локи каза, че без криле е безполезно да ги следва, и въпреки това Мади се тревожеше какво ще стане с Едноокия, когато Ловджийката открие — а това беше неизбежно — че е била измамена.

Момичето скоро разбра, че Идун не може да помогне. Тя внимателно изслуша разказа на Мади, но сякаш изобщо не осъзна неминуемата опасност.

— Один ще измисли нещо — заключи богинята с явната увереност, че това е достатъчно успокоение.

Но Мади не се успокои.

— Трябва да има някакъв начин — каза тя. — Аз съм виновна. Аз взех Шепнещия…

Идун седеше върху един леден блок и си тананикаше. При споменаването на Шепнещия тя млъкна и по лицето й премина сянка на лека тревога.

— Онзи стар оракул? — попита тя. — Най-добре не се занимавай с него. Той винаги ни е носил само лоши новини.

Идун извади от косата си гребен, разгледа го, после пак си затананика и гласът й зазвъня сладко в ледения въздух.

За Мади беше ясно, че каквито и сили да притежава Идун, от тях няма голяма полза в сегашната ситуация. През ума на момичето започнаха да минават безумни мисли, като например да се изстреля от пещерата с мисловен взрив, но това беше непрактично, а знаеше, че колкото и да бърза, няма да стигне навреме в селото, ако върви пеша.

Оставаше едно решение и след като го огледа от всички страни, след като претегли предимствата и недостатъците, накрая Мади се убеди, че то е единствената й надежда.

— Нямам избор — заключи тя. — Трябва да събудя още един от Спящите.

Идун се усмихна неопределено.

— Добре ще направиш, скъпа. Ще бъде съвсем като в доброто старо време.

Мади си помисли, че връщането на доброто старо време е последното, от което имат нужда сега, но не виждаше друг начин. Въпросът беше кого да събуди. И как да се увери дали събуждането на още някого няма само да влоши нещата.

С натежало сърце и с руната Бяркан, грейнала на върховете на пръстите й, Мади се приближи към останалите Спящи. Идун я последва навътре в пещерата подобно на изгубено дете, като си тананикаше и учудено разглеждаше светлините и цветовете. Мади забеляза, че откъдето мине богинята, по пътя й ледът за кратко се разтапя, като после замръзва в цветя от скреж и ледени гирлянди. Момичето току хвърляше тревожен поглед към веригите от ледени висулки над главите им и се опитваше да не мисли какво ще стане, ако Идун се задържи твърде дълго на едно място.

Вместо това насочи мислите си към Спящите. Те лежаха на леглата си от лед, неподвижни и сияещи под руническите печати. От първоначалните седем бяха останали петима — четирима мъже и една жена — и известно време Мади обикаляше от блок на блок, като се мъчеше да определи кого да събуди.

Първият беше мъж с мощно телосложение, разчорлена коса и брада, къдрава като пяна. Следата му беше морскосиня, под туниката от нещо, което приличаше на гъсто наредени рибени люспи, се виждаше руната Логр, а стъпалата му, големи и добре оформени, бяха боси.

Мади лесно го позна от разказите на Едноокия и веднага реши, че и дума не може да става да го буди. Това беше Ньорд, Морският вълк, Ванир по рождение, някогашен съпруг на Ловджийката Скади. Бракът им се беше провалил поради непреодолими противоречия, но въпреки това Мади чувстваше, че е по-разумно засега да държи Ньорд настрана от събитията.

Вторият Спящ приличаше на Ньорд, имаше типичните за Ванир бяла кожа и светла коса, но момичето долови у него топлота, която липсваше у бога на морето. И той беше воин, с руната Мадр на гърдите и с вързан около врата далекоглед. На Мади й трябваше малко време, за да определи кой е той, но накрая реши, че е златозъбият Хеймдал, пратеникът на Пророческото племе и вечно будният страж на моста-дъга: дори под леда яркосините му очи бяха отворени и безмилостно зорки.

Мади го подмина с тревожен трепет. Тя знаеше от легендите, че Хеймдал, макар и предан на Один и на Аезир, страстно мрази Локи и едва ли би съчувствал на някого, който се опитва да му помогне.

Третият беше Браги, съпругът на Идун. Висок, с руната Сол на ръката и венец от цветя на главата. Изглеждаше благ — Мади го знаеше най-вече като първенец в песните и поезията и би се радвала да избере него, но знаеше, че той не е приятел на Локи, а не й се искаше да обяснява каква е ролята на Хитреца — или нейната — в тази ситуация, която постепенно се превръщаше в ужасна бъркотия.

Четвъртият Спящ беше цял покрит със злато, от него дългата му коса блестеше. На челото му грееше руната Фе, а до него лежеше счупен меч.

До него на ръка разстояние се намираше последният Спящ, жена с ослепителна и вълнуваща красота. И тя беше белязана от Фе, в косата й бяха вплетени скъпоценни камъни, на врата й сияеше плетеница от злато, която улавяше светлината дори през леда. Жената поразително приличаше на Спящия до нея и Мади веднага ги разпозна като Фрейр и Фрейя, децата близнаци на Ньорд, присъединили се към Пророческото племе заедно с баща си във времената на Шепнещия.

Мади избърса с ръце сухия сняг от лицето на Спящата. Фрейя спеше, красива и невъзмутима, лицето й не издаваше нищо.

Имаше ли смелост да я събуди? Можеше ли изобщо да бъде сигурна, че Фрейя — или който и да било от Ваните — ще й помогне повече от Скади и Идун? Разбира се, Скади беше Ванир само по брак, тя произхождаше от Ледените хора на север, дива раса, с която боговете бяха сключили трудно примирие. Може би беше лош късмет, че Скади се събуди първа, може би другите Ванир щяха да проявят интерес и готовност да освободят своя Генерал.

Мади бързо прехвърли в ума си всичко, което помнеше за Фрейя. Богиня на желанието, красивата Фрейя, непостоянната Фрейя, Фрейя със соколовата премяна…

А-ха. Това й трябваше.

Мади внезапно се обнадежди. Сега тя виждаше, че има поне искрица надежда — не много, но достатъчно — и сърцето й се разтуптя.

Допирът до руните й беше познат, те бързо се запалваха под пръстите й. И тук руническата мрежа съскаше от нетърпение, печатите подскачаха, магиите грееха със заповедна светлина.

Мади протегна ръка към тях — шепа цветни ленти като украса на празничен стълб. Тя дръпна…

… И цялото множество се освободи с въртене, опъване и ярко избухване на цветове и оттенъци.

Този път ледът не се строши, а вместо това се разтопи и Спящата, мокра, но невредима, разтърка очи и изящно се прозина.

— Коя си ти? — попита тя, когато всичко свърши.

Мади й обясни набързо каквото можа. За залавянето на Едноокия, събуждането на Скади, Екзаминатора, Шепнещия, Словото. Фрейя слушаше, широко отворила сините си очи, но щом момичето спомена името на Локи, очите й се свиха.

— Веднага те предупреждавам — хладно заговори Фрейя. — Аз имам… сметки за уреждане… с Локи (за момент Мади се зачуди дали в Деветте свята има някой, който да няма сметки за уреждане с Локи).

— Моля те — пришпори я момичето, — дай ми соколовата си премяна. Все пак не те моля да идваш с мен.

Фрейя изгледа Мади критично.

— Само една ми е. Гледай да не я повредиш.

— Много ще внимавам.

— Хм. Постарай се.

След секунди премяната беше в ръцете на Мади: наметка от магически трикове и пера, лека като шепа въздух. Тя я сложи на раменете си, почувства приятната шумоляща топлина на перата върху кожата си и изведнъж дрехата започна да приема формата на тялото й.

Наметката бе сякаш жива магия. Тя беше изтъкана от руни и магически нишки. Мади чувстваше как проникват, как безболезнено пускат корени в плътта и костите й, как я превръщат в нещо друго.

Беше приятно, беше страшно. За секунди мускулите й олекнаха, зрението й се изостри хилядократно, по ръцете и раменете й поникнаха пера. Смаяна, тя отвори уста, но от там излезе само рязък птичи писък.

— Готово. Добре ти стои — отбеляза Фрейя, след като се надвеси над нея, за да огледа резултата. — Когато поискаш да я свалиш, използвай Наудр, обърната…

„Как?“ — помисли си Мади.

— Ще се справиш — каза Фрейя. — Само гледай да ми я върнеш.

Трябваха й няколко минути, за да свикне с новите си криле. През това мъчително време Мади пърхаше бясно, объркана от променената перспектива и почти в паника от затвореното пространство. Накрая намери отвора в тавана и излетя в нощта като изстрелян снаряд.

„О, свобода! — мислеше тя. — Въздух!“

Под нея като килим, бродиран със сребристи нишки, лежаха долината, ледникът, пътят към прохода Хайндарфел. Небето беше цяло осеяно със звезди, луната я зашеметяваше, а радостта, опиянението от полета бяха толкова силни, че за неопределено време Мади просто се носеше с писъци в озареното небе.

После си спомни какво има да върши и с известно усилие се овладя. С изостреното си зрение тя забеляза на около миля пред себе си ястреба и орела Локи и Скади, които летяха към Малбри.

Полята под тях започваха да потъмняват, да преминават от характерното за Месеца за жътва жълто към типичното за Края на годината кафяво. В Малбри все още блещукаха няколко светлинки и миризмата на огън висеше като облак над земята. Мади знаеше, че някъде сред тези светлинки баща й седи буден, пие бира и гледа небето. Сестра й спи, без да сънува, на леглото си от дъски, прибрала в дантелена шапчица ситните си къдрици. Лудата Нан Фей седи в колибата си и говори на своите котки.

А Едноокият? Какво ли правеше той? Спеше ли? Страдаше ли? Надяваше ли се? Страхуваше ли се? Дали щеше да изпита благодарност, когато я види, или гняв за лошото решение, което е взела в тази ситуация? Но по-важно беше дали ще приеме да играе. И на чия страна.

3

Полунощ. Могъщ час.

Часовникът на църковната камбанария удари дванайсет, после, минута по-късно, отново удари дванайсет. В тясната таванска стаичка в дома на свещеника гостуващият Екзаминатор, затаил дъх в очакване на този сигнал, се усмихна със задоволство. Всички ритуали бяха изпълнени. Къпане, молитва, съзерцание, пост. Сега часът удари.

Екзаминаторът изпитваше глад, но приятен, беше уморен, но не му се спеше. Той за пореден път отхвърли предложението на семейство Парсън за домашно приготвена вечеря и породеното от това леко главозамайване бе щедро възнаградено с повишена способност за съсредоточаване.

На леглото до него лежеше разгърната Книга Слова. Сега вече Екзаминаторът можеше да пристъпи към четене на важната книга с познатата трепетна смесица от наслада и страх. „Тази власт — отнесено размишляваше той. — Тази опияняваща, неописуема власт.“

— Не моя, но твоя, о, Безименни — промърмори служителят на Ордена. — Говори не в мен, но чрез мен…

И ето че вече я чувстваше във върховете на пръстите си, виждаше как се процежда през пергамента, за да го просветли: неувяхващата мъдрост на Древните времена, желанието, познанието, магията…

„Къш-къш, махни се! — Екзаминаторът пропъди изкушението с кантика. — Не моя, но твоя е властта на Словото.“

Олекна му. Чувството за опиянение поутихна. Той имаше работа, при това спешна: да установи самоличността на представителя на Безредието — едноокия мъж с руна на лицето.

Тази руна. Екзаминаторът отново се замисли за нея и неловко потръпна. Мощен знак, макар и обърнат, така пишеше в Книга Слова, а и в Книга Съчинителства имаше стихове — неясни стихове, изпъстрени с толкова архаични думи, че почти беше невъзможно да се разберат, които загатваха за някаква тъмна и опасна принадлежност.

По Клеймото му ще го познаете.

Да. Това беше пресечната точка.

Ако Екзаминаторът бе завършил следването си, ако се бе задържал във Вселенския град още десетина години, тогава би могъл да се довери на инстинкта си. Но той все още беше неопитен в твърде много отношения. Неопитен и сам, и ако Раедо означаваше това, което Екзаминаторът си мислеше, значи се нуждаеше от помощта на Магистрите, и то спешно.

С изпращането на вестоносец до Вселенския град помощта щеше да дойде след седмици. Достатъчно време за Странника да възвърне силата си и да призове своите. Така или иначе, засега Екзаминаторът беше с вързани ръце. Книга Слова не можеше да се използва лекомислено и по всяко време, а ограниченията за кантиките с най-голяма сила — Печати, Призовавания и Наказания — бяха особено строги. Това важеше още повече за Приобщаване, поредица от кантики, чрез които в случай на крайна необходимост член на Ордена можеше да изпрати вест до останалите. Този ритуал имаше голяма сила и представляваше сливане на умове и следения, мисловна връзка със самия Безименен.

Но Екзаминаторът знаеше, че Приобщаване е опасно начинание. Някои казваха, че който го ползва, полудява, други говореха за блаженство, твърде ужасно, за да се опише с думи. Самият той никога не го бе използвал. Не му се беше налагало, но сега му се струваше, че може би трябва.

Екзаминаторът отново зарови поглед в Книга Слова, отворена на първа глава, глава „Възвания“. Първа страница започваше с кантика, а под нея имаше списък от имена.

Той прочете: „Има ли име, питомно е“.

И зачете нататък.

Петнайсет минути по-късно членът на Ордена вече знаеше как да постъпи. Решението не търпеше отлагане, независимо от риска за здравия си разум или за живота си той трябваше да извърши Приобщаване с Ордена.

Екзаминаторът донякъде съжаляваше за това: сега Странникът беше само негов и да уведоми Ордена означаваше да изгуби независимостта си, но същевременно щеше да изпита блажено облекчение. „Нека някой друг поеме отговорността — мислеше той. — Нека някой друг взема решенията.“

Разбира се, имаше вероятност да не е разчел правилно знаците. Но дори това щеше да е облекчение. По-добре събратята от Ордена да му се присмиват, отколкото да понесе страшната вина, че е допуснал врагът да се изплъзне от неопитните му ръце.

Екзаминаторът се замисли за Книгата. Напомни си, че трябва да спази стриктно установения ред. По време на Приобщаването съзнанието му щеше да бъде отворено и той искаше да се увери, че в него няма и следа от тщеславие. Трябваха му десет минути, за да постигне необходимото състояние на уравновесеност, и още пет, за да събере смелост да изрече Словото.

Руната Ос запулсира с неопределена честота, нечута нота с пронизителен отзвук проряза тъмнината. Кучетата в цялата долина наостриха уши, спящите се събудиха, последните листа на дърветата окапаха, а дребните животни се изпокриха в дупките и гнездата си.

Мади го усети като въздушна яма, в която се завъртя и се преобърна.

Локи го видя като вълна от наситен мрак, който плъзна над земята.

Скади нито го чу, нито го видя: цялото й внимание беше съсредоточено върху дребния ястреб пред нея.

За миг Екзаминаторът долови присъствието им. В този миг той беше навсякъде: летеше във въздуха, пълзеше по земята, лежеше в ареста, спотайваше се под Хълма. Беше просмукан от власт, ужасяваща и поразителна. Със съзнанието си отиде още по-далеч, достигна Края на Света и паяжината от съзнания, които го очакваха, изведнъж се озова там — в кабинета, в библиотеката, в килията — и се съедини, докосна се, Приобщи се към всяка душа в Ордена без нужда от каквито и да било думи.

За известен период от време настана Вавилон от съзнания, подобни на гласове в тълпа. Екзаминаторът се мъчеше да поддържа връзката, мъчеше се да опази собственото си съзнание от потъване. Вече различаваше отделни гласово — на Магистри, на Професори. На Съвета на Дванайсетте, върховния орган на Ордена, който вземаше всички решения, следеше всички сведения.

После изведнъж стана тихо. И Екзаминаторът чу един-единствен Глас, който изрече истинското му име.

„Илайъс Риди“ — произнесе Гласът.

Екзаминаторът рязко си пое дъх. Вече близо четирийсет години не беше чувал името си: и той като всички чираци се бе отказал от него заради безопасността и анонимността си в Ордена. От практически съображения му бяха дали номер — 4421974 — който беше жигосан на ръката му при посвещаването.

Като чу името си след толкова много време, Екзаминаторът изпита необясним страх. Почувства се разголен, сам, напълно уязвим под изпитателния поглед на някакъв недостижимо висш разум.

„Чувам те, Магистре“ — помисли си той, като се бореше с желанието да побегне и да се скрие.

Гласът — не точно Глас, а светлина, която грееше право в съкровената му същност — като че ли тихичко се подсмихна.

„Тогава ми кажи какво виждаш“ — изрече светлината и Екзаминаторът отведнъж изпита най-страховитото, най-непоносимото усещане, че някой неудържимо прелиства страниците на съзнанието му.

Не болеше, но въпреки това беше мъчително. Разкрити тайни, изложени на показ слабости, стари спомени, попарени от тази безмилостна светлина. И дума не можеше да става да й се противи; под този зорък поглед Илайъс Риди разголи душата си — да, до последното кътче — всеки спомен, всяка амбиция, виновно удоволствие, дребно бунтарство, всяка мисъл.

Светлината го остави празен, разплакан от смущение. И сега той с нов ужас осъзна: Орденът наблюдава и споделя. Всеки ученик, всеки Професор, всеки Магистър, всеки писар. В този момент всички присъстваха, всички го съдеха.

Времето спря. От дълбините на злочестината си Екзаминаторът усети, че в залите на Края на Света се води дебат. Около него забоботиха гласове, нажежени от въодушевление. Не го беше грижа. Той искаше да се скрие, да умре, да се зарови дълбоко под земята, където никой да не може да го открие.

Но Гласът не беше приключил с Илайъс Риди. Сега вниманието му се насочи към последните няколко часа, към възстановяването в най-малки подробности на случилото се на Хълма, пристигането на енорийския свещеник и залавянето на Странника — най-вече към Странника — като попиваше и сверяваше всяка особеност, преслушваше всеки звук от всяка дума, изречена от този човек.

„Още“ — каза Гласът.

Екзаминаторът се запъна: „Магистре… Аз…“

„Още, Илайъс. Давай още.“

„Милост, Магистре! Казах всичко!“

„Не, Илайъс. Има още.“

И в този миг той осъзна, че наистина е така. Сякаш в съзнанието му се отвори око — око, което надничаше отвъд света в някакво друго, прекрасно място на светлини и цветове. Очите му се разшириха.

„О!“ възкликна Екзаминаторът.

„Гледай добре, Илайъс, и ми кажи какво виждаш.“

Това беше откровение. Забравил злочестината си, той жадно го попи. Видя, че всичко наоколо е живо, зад дърветата — цветове, зад къщите — следи. Дори собствената му ръка, свита в кръг с допрени палец и показалец, оставяше ярка диря, сияеше в тъмния въздух. Сигурно дори Небесната цитадела отстъпваше по красота на това…

„Стига си зяпал и погледни навън.“

„Прости ми, Магистре, аз…“

„Навън, казах!“

Екзаминаторът отвори прозореца, надвеси се и отново погледна през кръга от пръстите си. Нощта също беше прорязана от нишки, разсеяни следи в различни цветове, повечето мъждиви, но някои ярки като метеори в небето. И над ареста грееше сияние — опашата диря, която мяташе искри в звездното небе.

Тогава най-после Илайъс Риди позна мъжа с белязаното лице и закри своето с треперещи длани.

„Браво, Илайъс — каза Гласът. — Безименният ти благодари за свършената работа.“

Връзката отслабна, множеството гласове забоботиха неудържимо, а самотният Глас заглъхна. Илайъс Риди почувства как съзнанието му се свива. Приобщаването беше към своя край. И въпреки това виденията — чудните видения — останаха, макар и леко замъглени, сякаш веднъж зърнати, никога вече не можеха да изчезнат докрай.

„Подарък — обади се Гласът. — За вярна служба.“

Екзаминаторът се олюля. Сега, когато съзнанието му отново стана почти предишното, той започна да проумява високата чест, която му беше оказана. „Подарък — помисли си служителят на Ордена, — от самия Безименен…“

„О, Безименни — възкликна той, — какво да сторя?“

Без думи му бе отговорено.

И когато часовникът на църковната кула удари дванайсет и половина, Илайъс Риди Екзаминатор Номер 4421974 — легна на пода на стаята за гости в дома на семейство Парсън, обхвана главата си с ръце, разтрепери се и зарида от ужас и радост.

4

Междувременно в ареста цареше тишина. Двама дежурни стражи пазеха на вратата, но откакто малко преди стъмване Екзаминаторът си беше тръгнал, от сградата с форма на пещ не долиташе и звук.

Така или иначе, на пазачите — Дориан Скатъргуд от Ковачницата и Тайъс Милър от село Малбри — бяха дадени много строги, много конкретни нареждания. По думите на Нат Парсън Странникът вече беше отговорен за две посегателства, почти завършили със смърт, и стражите бяха предупредени в никакъв случай да не се разсейват.

Не че човекът изглеждаше много нападателен. А дори да беше, по заповед на Екзаминатора ръцете и краката му бяха оковани с вериги, пръстите му бяха омотани и устата му бе добре запушена, за да не може да говори.

Последната мярка се видя прекалена на Дориан Скатъргуд — в края на краищата човекът трябваше да диша, но както изтъкна Нат Парсън, Дориан беше само пазач и не му плащаха да задава въпроси.

По всяко друго време Дориан без колебание щеше да изтъкне, че всъщност изобщо не му плащат, но идването на Екзаминатора от Вселенския град го направи предпазлив и той се върна на поста си без повече приказки. От това обаче не му стана по-хубаво. Скатъргуд бяха семейство с влияние в долината и Дориан не обичаше да му нареждат. Може би затова реши да нагледа затворника — напук на дадените заповеди — точно когато часовникът на църковната кула удари полунощ.

Когато влезе в ареста, той установи, че затворникът е още буден. И нищо чудно: човек трудно би си представил, че някой може да спи в такава поза. Единственото око на арестанта отразяваше светлината на факлата, лицето му беше изопнато и неподвижно.

Дориан Скатъргуд беше добродушен човек. Той беше свинар, най-много от всичко ценеше спокойния живот и никак не обичаше неприятностите. Дориан всъщност се падаше вуйчо на Адам, но нямаше много общо с останалите членове на семейството, предпочиташе да си гледа своите работи и да не се бърка в техните. Преди няколко години се премести да живее край Ковачницата и изостави Малбри, Нат Парсън и останалите Скатъргуд. Никой, освен майка му не знаеше, че и той има руническо клеймо на дясната ръка под лакътя — разчупена Турис, Трънливата руна — която жената се беше опитала да прикрие, доколкото може, с помощта на нагорещено желязо и сажди; и макар че Дориан никога не бе проявявал неестествени сили, в цялата долина го знаеха като скептичен и свободомислещ човек.

Нямаше нищо чудно във факта, че тези му качества не го правеха любимец на Нат Парсън. Отношенията между тях поначало бяха обтегнати, а преди десетина години Нат научи, че една от свинете на Дориан — Черната Нел, плодовита женска с разчупено руническо клеймо и зъл нрав — е изяла цялото си котило свинчета. Това стана случайно — свинете майки са особени, а старата Нели открай време беше темпераментна — но свещеникът направи голям въпрос от тази работа, повика не кого да е, а епископа и по същество намекна, че Дориан е замесен в противоестествени деяния.

Това се отрази на търговията му — всъщност и досега в долината имаше хора, които отказваха да сключват сделки с него и оттогава Дориан изпитваше голямо недоверие към свещеника. За късмет на Один, разбира се, защото поради тази причина от всички селяни Дориан беше най-склонен да пренебрегне заповедите на Нат Парсън.

Той погледна арестанта. Човекът определено изглеждаше безобиден. А и този парцал в устата сигурно му причиняваше болка, както беше напъхан между зъбите и закрепен с конски мундщук и ремък. Дориан се зачуди защо Нат изобщо е сметнал за необходимо да му запушва устата. Най-вероятно от злоба, чисто и просто.

— Добре ли си? — попита пазачът.

Както можеше да се очаква, Один не каза нищо. Със запушена уста той едва успяваше да диша.

Дориан си помисли, че даже на впрегатен кон не би пъхнал такъв мундщук в устата, камо ли на човек. Той се приближи към арестанта.

— Можеш ли да дишаш? — попита. — Кимни, ако можеш.

Отвън Тайъс Милър започваше да се безпокои.

— Какво става? — изсъска той. — Наредиха ти да стоиш на стража.

— Само минутка — отвърна Дориан. — Струва ми се, че не може да диша.

Тайъс подаде глава през вратата.

— Хайде — сопна се той. — Изобщо нямаш работа тук.

Щом видя Дориан, на лицето му се изписа тревога.

— Свещеникът каза да не припарваме до него. Предупреди ни, че…

— Свещеникът може да казва много неща — отсече Дориан и се наведе да отпуши устата на затворника. — Ти стой отвън и гледай пътя. Няма да се бавя повече от минута.

Ремъкът беше стегнат. Дориан го разхлаби, после внимателно измъкна парцала с мундщука измежду зъбите на арестанта.

— Човече, предупреждавам те. Една дума — и ги пъхам обратно в устата.

Один го погледна, но нищо не каза.

Дориан кимна.

— Като те гледам, май си жаден.

Той извади от джоба си манерка и я поднесе към устните на затворника.

Странникът пи, без да откъсва поглед от парцала и мундщука в ръката му.

— Ако можех, щях да те оставя с отпушена уста през цялата нощ — каза Дориан, като забеляза погледа му, — но заповедите са си заповеди. Разбираш ли?

— Само за няколко минути — прошепна Один с окървавена уста. — Какво толкова ще стане?

Дориан се замисли за Мат Лоу и Жан Гудчайлд, видимо разколебан. Не вярваше и на половината от нещата, които свещеникът разправяше, но Тайъс Милър беше зърнал мисловния меч със собствените си очи, беше видял как пронизва плътта като стомана.

— Моля те — каза Один.

Дориан хвърли поглед през рамо към вратата, зад която Тайъс стоеше на стража. Помисли си, че пленникът е здраво окован. Даже пръстите му бяха плътно омотани.

— Нито дума — предупреди го Дориан Скатъргуд.

Арестантът кимна.

— Добре — съгласи се пазачът. — Половин час. Не повече.

През следващите трийсет минути Один се труди почти безшумно. Сиянието му все още беше слабо, а дори да бе по-силно, оковите на ръцете му и ремъците на пръстите му правеха почти невъзможно оформянето на буквите от Древното писмо.

Вместо това той се съсредоточи върху заклинанията — тези кратки прошепнати словосъчетания, за които не се изисква много сила. И все пак беше трудно. Въпреки изпитата вода гърлото му още беше пресъхнало, а устата така го болеше, че затрудняваше говоренето.

Один обаче направи опит. Наудр, обърната, щеше да освободи ръцете му, но този път руната издъхна, преди да е изпуснала и искрица. Той опита отново, като с усилие мърдаше напуканите си устни да оформят думите.

Наудр герер наеппа каете.

Ноктан каелр и фросте.

Може би само му се стори, но като че ли ремъците на лявата му ръка се разхлабиха. Недостатъчно обаче: с тази бързина за освобождаването на един пръст щяха да му трябват десетина заклинания. После можеше да се опита да образува руна — ако имаше време и ако сиянието му бе достатъчно силно, и ако пазачът…

Часовникът на църковната камбанария удари. Дванайсет и половина. Време за действие.

5

Междувременно на около миля от там Мади бързо настигаше орела и ястреба. Тя летеше високо над тях, далеч извън полезрението им, и беше почти сигурна, че не са я забелязали. Сега направи лек завой надясно, все така на голяма височина, и със зоркия си поглед на сокол огледа селото.

Видя ареста, схлупена малка сграда недалеч от църквата. Един пазач стоеше отвън, втори като че ли надничаше вътре. „Само двама. Добре“ — помисли си Мади.

В селото всичко изглеждаше спокойно. Не се мяркаха хора от отряда, нямаше признаци на никакво оживление. Ханът „Седемте спящи“ беше затворен за през нощта и вътре блещукаше самотна светлинка: несъмнено госпожа Скатъргуд бе намерила друга нещастна душа, която да се занимава с чистенето.

По улицата зад хана със залитаща стъпка и шумни възгласи крачеха двама закъснели гуляйджии. Мади веднага позна единия от тях — Одън Бригс, керемидчия от Малбри — но й бяха нужни няколко секунди, за да познае втория.

Вторият беше баща й, ковачът.

Това я накара да се стъписа, но тя продължи да лети. Не можеше да си позволи никакво забавяне. Надяваше се само ако нещо се обърка, Джед да прояви достатъчно здрав разум и да стои настрана. В края на краищата той й беше баща и Мади би предпочела да не го излага на опасност — всъщност тя би предпочела да не излага на опасност никого от жителите на селото — когато започнат да хвърчат искри.

Вече наближаваше покрайнините на Малбри. На по-малко от сто ярда пред нея ястребът и орелът започнаха да се снишават.

Мади спря и рязко пикира от голямата височина, на която беше летяла. Спусна се до църковната камбанария, прелетя покрай нестройния й шпил, запърха и изящно кацна в пустия двор на църквата.

Соколовата премяна се оказа лесна за събличане. Едно тръсване на раменете, едно заклинание — и тя падна на земята, като на Мади остана само да я сгъне колкото може по-добре и да я затъкне в пояса си. За разлика от другите двама с променен облик, под наметката тя беше останала с дрехите си. Добре. Това й спестяваше малко време.

Мади се огледа. Наоколо нямаше жива душа. Църквата беше тъмна, както и домът на свещеника. Само един прозорец под стряхата светеше. Добре, отново си каза тя. Като съжали за изгубеното птиче зрение, Мади намери пътеката и безшумно се затича по нея към пустия селски площад точно когато часовникът на църквата удари дванайсет и половина.

Време беше.

В небето над Малбри времето на Локи изтичаше. Той разсъждаваше трескаво през целия полет, но така и не намираше изход от затрудненото си положение.

Опиташе ли да се измъкне, орелът щеше да го хване и да го разкъса с ноктите си.

Останеше ли, щеше да се сблъска с един или двама свои врагове, които нямаха никакви причини да го обичат. Знаеше, че Скади ще се разправи с него в мига, в който разбере, че той за пореден път я е излъгал. Колкото до Генерала, каква милост можеше да очаква от него?

Дори ако успееше да се измъкне — може би по време на препирнята или в суматохата при освобождаването — колко щеше да трае свободата му? Ако бягството на Один успееше, той скоро щеше да го подгони. Ако Генералът не го направеше, щяха да го сторят Ванир.

„Изгледите не са добри“ — мислеше Локи, докато се снишаваше. Единствената му надежда беше Мади да застане на негова страна. Това не изглеждаше много вероятно. И все пак тя вече можеше да го е убила, и то два пъти. Но предпочете да не го нрави. Хитрецът не знаеше какво означава това, може би…

Зад него орелът нададе рязък писък: „Побързай!“; и Локи покорно продължи да се спуска.

6

Нощта бе изпъстрена е тайни звезди. Това забеляза Екзаминаторът, когато пристъпи в студения въздух и през магическия кръг от палеца и показалеца си видя как около него оживяват светлите дири от хиляди пристигания и заминавания.

„Значи това вижда Безименният — помисли си той, загледан в грейналото небе. — Чудя се как запазва здравия си разум.“

Членът на Ордена се олюля под бремето на това ново знание. Изведнъж зърна нещо, от което дъхът му секна. Две светли дири — едната виолетова, другата ледено синя — се носеха като комети към Малбри. „Още демони — помисли си Екзаминаторът и дваж по-силно притисна Добрата книга към хилавата си гръд. — Още демони. По-добре да побързам.“

След минути пристигна в ареста. Със задоволство отбеляза, че стражите са все така нащрек, но единият го погледна неспокойно, сякаш очакваше да го порицаят.

— Нещо необичайно? — рязко попита Екзаминаторът.

Двамата пазачи поклатиха глави.

— Тогава сте свободни — каза той и посегна към ключа. — Повече няма да сте ми нужни тази нощ.

Неспокойният пазач изпита видимо облекчение, едва-едва махна за довиждане и си тръгна. Вторият — Скатъргуд, ако Екзаминаторът беше запомнил правилно — като че ли не бързаше да си ходи. И цветовете му изглеждаха някак особени, сякаш се притесняваше или си беше наумил нещо.

— Вече е малко късно — започна стражът любезно, но гласът му прозвуча въпросително.

— Е? — попита Екзаминаторът, който не беше свикнал да подлагат на въпрос решенията му.

— Ами — продължи Дориан, — мислех си…

— Мога и сам да мисля, благодаря ти, селянино — отсече членът на Ордена и направи кръгче с палеца и показалеца си.

Изведнъж цветовете на Дориан рязко потъмняха и Екзаминаторът осъзна, че човекът не е притеснен, както му се стори в началото, а ядосан. Това обаче не го смути. Той си беше имал работа с достатъчно селяци през живота си и бе наясно, че такива хора често се възмущават от работата на Ордена.

— „Селянино“? — възкликна Дориан. — Кого наричаш „селянин“?

Екзаминаторът пристъпи към него.

— Махни се от пътя ми, селянино — процеди през зъби той, като го гледаше право в очите, и се усмихна, когато цветовете на пазача преминаха от гневно червено към колебливо оранжево и накрая към кално кафяво.

Дориан сведе очи, промърмори нещо банално за довиждане и се отдалечи в нощта, като скришом хвърли през рамо поглед, пълен с възмущение.

Екзаминаторът сви рамене. „Селяци“ — помисли си той.

Илайъс Риди, известен като Екзаминатор Номер 4421974, дори не подозираше, че този път е прекалил с използването на тази дума.

Когато вратата се отвори. Один вдигна глава. Оставаше му още много, докато се освободи, но с дърпане и опъване на ремъците, с които бе омотана дясната му ръка, той успя да измъкне три пръста. Не беше достатъчно, но все пак бе някакво начало и благодарение на Дориан Скатъргуд щеше да завари Екзаминатора напълно неподготвен.

Последният влезе в ареста самоуверено е Добрата книга под мишница. Той вече почти беше забравил страданието на Приобщаването, онова чувство за нищожност и съзнанието, че всичко най-незначително и интимно от тайната му същност е разголено под капризния поглед на нещо неизмеримо по-могъщо…

Сега Екзаминаторът се чувстваше добре. Силен. Властен.

Въоръжен с новото си познание, той разбра, че онова нещо в душата му, което е смятал за състрадание, е всъщност дълбока нищожна гнусливост. Че е бил достатъчно самонадеян да вярва, че знае каква е волята на Безименния.

Сега проумя, че не е така. Сега виждаше, че през изминалите трийсет години е бил ловец на мишки, който се е мислил за воин.

„Днес — каза си той — започва моята война. Свърших с мишките.“

Все още разтреперан от възторг от благородната си задача, Екзаминаторът се обърна към пленника. Лицето на мъжа беше в сянка, но членът на Ордена веднага видя, че устата му не е запушена.

Този глупав пазач! Екзаминаторът изпита досада, но нищо повече: ръцете на арестанта все още бяха вързани зад гърба му, а цветовете му показваха колко е изтощен. В обезобразената му очна кухина с причудлива светлина грееше Раедо, пеперудено синя върху набраздената кожа.

— Знам кой си — тихо каза членът на Ордена и разгърна Книгата. — А сега знам и истинското ти име.

Один не помръдна. Всеки мускул от тялото му се бунтуваше, но той остана неподвижен. Знаеше, че ще има една възможност, една-единствена. На негова страна беше изненадата, но срещу силата на Словото Едноокият не хранеше големи илюзии за успех. И все пак той се надяваше, че ако успее да улучи подходящия момент…

С ръце зад гърба Один се трудеше над руните с ясното съзнание, че сиянието му е почти изчерпано, че ако не уцели, втори опит няма да има, но понякога един хвърлен камък може да отклони удар с чук.

Под пръстите му мъчително бавно започна да се оформя руната Тир. Тир, Воинът, някога украсявала меч с огромна мощ, която правеше Один практически непобедим в битка, сега представляваше тънко снопче руническа светлина, не по-дълго от нокът.

Но беше остро. Под малкото му криво острие безименният пръст се освободи от ремъците, а после и палецът. Один изви дясната си ръка и полека разтри дланта със средния пръст като предачка, която усуква нишка.

Движението беше едва забележимо и Екзаминаторът не го видя. Но той видя промяната в цветовете на Один: целеустремено потъмняване, което накара члена на Ордена да присвие очи. Какво си беше наумил скитникът?

— Виждам, че ти се иска да ме убиеш — каза Екзаминаторът, като гледаше как синьото преминава в наситен пурпур като на навъсен буреносен облак.

Один нищо не каза, но зад гърба му пръстите шаваха усърдно.

— Значи няма да говориш? — попита членът на Ордена и се усмихна. — Ще проговориш, уверявам те.

Книга Слова лежеше в скута му отворена на глава първа: „Възвания“.

Иначе казано, „Имена“.

7

За да измъчваш човек, се иска изключителен кураж, разсъждаваше Екзаминаторът. Не всеки го притежава и малцина са призвани за това. Дори на него, въпреки смелите му изказвания, никога не му се беше налагало да се занимава с по-висши създания от жребче с руническо клеймо или шайка гоблини.

А сега трябваше да използва Словото срещу човек.

От тази мисъл леко му прилоша — но осъзна, че не от страх. От въодушевление.

Разбира се, той вече знаеше какви са последиците. За пръв път видя Словото в действие преди трийсет години, когато беше само ученик. Тогава от гледката му прилоша: от омразата на създанието, от проклятията му, а накрая, когато и последните възвания бяха изречени, от почти човешкото стъписване в изпълнените с болка очи.

Сега Екзаминаторът изпита прилив на оправдана радост. Това щеше да бъде неговият славен миг. За тази задача му бе дадена власт, каквато Магистри години наред чакаха напразно да получат, и той щеше да докаже, че я заслужава — да, дори ако трябва да пролее реки от демонична кръв.

С уверен глас Екзаминаторът зачете на глас и пред очите му Словото започна да приема очертания:

— Именувам те Один, син на Бор,

именувам те Грим и Ган-глари,

Хериан, Хиалмбери.

Тек, Тирд, Тун, Ун.

Именувам те Болверк, Гримнир, Блинди, Харбард,

Свидур, Свидри…

Один не можеше да чака повече. Той с рязко движение издърпа дясната си ръка иззад гърба и с всичка сила метна Тир по Екзаминатора. В същото време измъкна от ремъците лявата си ръка и образува Наудр, обърната, за да се освободи от веригите, с които беше окован.

Макар и дребно, оръжието попадна в целта. То изсвистя във въздуха, поряза дълбоко палеца на Екзаминатора, разкъса страниците на Добрата книга и се забоде в тялото му.

Там заседна, за съжаление не толкова дълбоко, че да убие човека, но въпреки това предизвика такова обилно кръвопролитие, че за миг Один получи надмощие. Той се нахвърли върху Екзаминатора — не с магия, а с физическата си сила, — издърпа Книгата от ръцете му и го блъсна в стената на ареста.

Екзаминаторът, който не беше по физическите схватки, нададе уплашен вик. Один го притисна. И може би щеше да го надвие, но в този миг вратата на ареста рязко се отвори и на входа се появиха трима мъже.

Единият беше Одън Бригс. Вторият Джед Смит. А третият беше Нат Парсън, с лице, поруменяло от нечестив плам.

8

Междувременно над ареста Локи забеляза дирята на Екзаминатора. Беше я виждал и преди: с особен зелен цвят, ярък, но някак болнав, грейнал като огъня на Свети гроб.

Видя и свещеника с двама негови сподвижници, но те бяха прекалено загрижени за това, което ставаше в ареста, за да обърнат внимание на дребната кафява птица, която кацна на плета недалеч от тях. Локи бързо се отърси от птичия си облик. С един поглед през рамо установи, че Скади е кацнала наблизо, също гола-голеничка, но стиснала в ръка руническия си камшик.

„Започва се — помисли си той. — Смърт или слава.“ Или и двете. Локи не знаеше от кое се страхува повече.

Один видя тримата да влизат. Инстинктивно се обърна да се бие — и тутакси бе улучен в рамото със стрела от арбалета на Джед. Стрелата го прикова към стената и в продължение на няколко секунди той остана да виси, като напразно се опитваше да издърпа острието.

— Екзаминаторе!

Нат се втурна към падналия мъж. Той беше блед и притискаше корема си с окървавени ръце. В краката му лежеше разгърната Добрата книга, почти разкъсана на две от мисловната мълния, която го беше ударила.

Екзаминаторът нетърпеливо махна на свещеника да се отмести и извика задъхан:

— Затворникът!

Нат се засегна.

— В сигурни ръце е, Екзаминаторе — увери той госта си.

— Вържете го! — продължи все така задъхан членът на Ордена и посегна към Книгата си. — Вържете го, запушете му устата, докато изрека Словото!

Нат Парсън го погледна изпод вежди. О-хо, значи сега Екзаминаторът го молеше за помощ? Любезен както винаги, а, господин Въздържание? Но недотам хладнокръвен с тази дупка в корема!

Въпреки всичко той се втурна да изпълнява заповедта и помогна на Одън Бригс да завлече Один в далечния край на помещението, докато Джед Смит държеше затворника на прицел, готов да пусне втора стрела.

Нямаше нужда обаче. Странникът вече нямаше сили да се бие. Наново окован и със запушена уста, той можеше само да гледа как Екзаминаторът, стъпил на крака (с помощта на свещеника), се приготвя да завърши кантиката.

— Именувам те Трор, Атрид, Оски, Вератир…

И Один почувства как Словото се спуска над него…

— Тунд, Видур, Фиолсвин, Иг.

Проклятието заседна в запушената му уста, цялата му воля се бореше с тази на Словото. Но неговата воля отслабваше, кръвта му се просмукваше в пръстения под. Той си спомни думите на Екзаминатора: „Времето ти изтече“; и изведнъж насред целия си гняв и скръб изпита чувство на дълбоко и неоспоримо облекчение.

9

В ареста определено ставаше нещо. Мади го почувства — видя го — когато Бяркан й начерта знаците в прохладния нощен въздух. Тя различи две следи на Скади и на Локи, които идваха от отсрещния край на площада. Те не бяха я забелязали и Мади безшумно тръгна към единствената врата на ареста, като се криеше в широкия полукръг на лунната сянка, която опасваше сградата.

Без да вдига ръка, тя я сви в добре познатата форма на Хагал, Унищожителя.

На около десетина крачки от нея Екзаминаторът се приготвяше да отприщи Словото.

Самото Слово бе съвсем беззвучно.

Нат вече го беше разбрал на Хълма Червен кон. Словото се задейства, не се произнася, макар че в повечето случаи се предхожда от различни стихове и кантики, които имат за цел да му придадат по-голяма сила.

Свещеникът отново стрелна с поглед Книгата в ръцете на Екзаминатора. За пръв път виждаше Книга Слова отключена. Списъкът с имена на разкъсаната страница заемаше девет реда и въздействието му върху затворника беше поразително. Той лежеше отпуснат на пода на ареста, гледаше свирепо, единственото му око блестеше предизвикателно, руническото клеймо на лицето му грееше с неестествена светлина.

Екзаминаторът също изглеждаше изтощен, ръцете му пипнешком шареха из разгърнатата Книга.

— Дайте да я поддържа — каза Нат и посегна да я вземе.

Екзаминаторът не възрази: той машинално предаде Книгата в ръцете на свещеника, сякаш изобщо не беше чул думите му.

— Сега отговаряй — от усилието гласът му прозвуча дрезгаво. Членът на Ордена гледаше втренчено затворника, окървавените му ръце трепереха. — Кажи ми следното и говори истината: къде е Пророческото племе? Къде се крие? Каква е числеността му? Оръжията му? Плановете му?

Один изръмжа със запушена уста.

— Попитах къде е!

Пленникът започна да се мята и да клати глава.

Нат Парсън се зачуди как Екзаминаторът очаква да получи каквото и да е признание от човек, чиято уста е толкова плътно запушена.

— Дали да не му отпуша устата, Екзаминаторе…

— Млъкни, глупако, и стой настрана!

При тези думи Нат подскочи като ужилен.

— Екзаминаторе, длъжен съм да възразя…

Но Екзаминаторът не го слушаше. Присвил очи като човек, който е на път да намери — но още не е намерил — това, което търси, той се наведе напред и Словото беззвучно отекна във въздуха.

В цялото село животните настръхнаха, вратите на долапите се отвориха, спящите се завъртяха от една неудобна поза в друга.

— Къде е Пророческото племе? — повторно изсъска Екзаминаторът и направи странен знак с палец и показалец.

И сега свещеникът можеше да се закълне, че вижда някаква цветна светлина, която обгръщаше затворника и Екзаминатора като гъст дим. И почти чуваше думите: те пърхаха като мушици в буркан. От устата на легналия на пода пленник не излизаше нито дума и въпреки това по някакъв начин членът на Ордена го караше да говори.

И изведнъж Нат с нарастващо въодушевление осъзна, че онова, което е взел за цветове и светлини, са всъщност мисли — мисли, извличани направо от ума на Странника.

Разбира се, Нат Парсън много добре знаеше, че изобщо не бива да вижда това. Тайните на Ордена се пазеха ревниво, тъкмо затова Книга Слова беше заключена. Той беше наясно какво му повелява дългът: да отстъпи назад със сведен поглед, на достатъчно голямо разстояние, и да остави Екзаминатора да проведе Разпита.

Но Нат беше амбициозен. Мисълта за Словото — толкова близко, че почти можеше да го докосне — засенчи всяка предпазливост и съзнание за дълг. Той пристъпи напред, направи същия странен знак като Екзаминатора — и за секунди прозрението го обгърна и в първия миг го завъртя във водовъртеж от светлини и цветни следи.

Възможно ли бе това да е… сън?

Ако беше така, Нат Парсън сънуваше за пръв път в живота си.

— О, красота! — ахна той, пристъпи напред, неспособен да се сдържи, за секунда надзърна в окото на затворника и между тях премина нещо — нещо интимно.

Екзаминаторът почувства как го облъхва въздушна струя. Но свещеникът се изпречи на пътя му, проклет глупак, и за частта от секундата, която му трябваше, за да го избута, ценните сведения се загубиха.

Членът на Ордена изрева от гняв и смут.

Нат Парсън гледаше втренчено затворника, ококорил очи от новото знание.

И в този момент вратата на ареста с трясък се завъртя на пантите си и в стаята влетя светкавица от смъртоносна синя светлина.

„Ще умра“ — помисли си свещеникът, когато падна на пода прегънат надве. Той бегло зърна Одън и Джед, които също паднаха, до него лежеше Екзаминаторът, вече застинал неподвижно, протегнал ръце напред, сякаш да се предпази от смъртта.

За Нат нямаше никакво съмнение, че човекът е мъртъв — светкавицата го беше разсякла почти на две. Добрата книга се въргаляше на пода до него с разпилени и опърлени от светкавицата страници.

Но дори това не отслаби любопитството му. Докато другите двама лежаха, закрили очи, той вдигна поглед, направи кръгче с палец и показалец и видя нападателите: жена, гола-голеничка и почти непоносимо красива в ореола си от студен огън, и млад мъж в същия разсъблечен вид с крива усмивка, която накара свещеника да потръпне.

— Измъкни го — отсече Скади.

— Почакай — каза Локи. — Умирам от студ — той набързо огледа Одън, Нат и Джед, които лежаха разтреперани на пода на ареста. — Тази туника ще свърши работа — обърна се Локи към Одън. — А, и ботушите — той бързо свали и двете, като остави пазача по долни дрехи. — Не ми стоят съвсем добре, по предвид обстоятелствата…

— Казах, измъкни го — сопна се Скади с нарастващо нетърпение.

Локи сви рамене и тръгна към пленника.

— Ставай, братко мой — каза той и като образува рунически знак, свали оковите. — Кавалерията пристигна.

Один стана. Локи си помисли, че Генералът изглежда ужасно. Добра новина по всяко друго време, но днес той много разчиташе на неговата закрила.

Скади тръгна напред и вдигна руническия си камшик. Той изсъска, върхът му се раздвои като змийски език.

— А сега — каза тя — ми дайте Шепнещия.

10

Локи се замисли дали да не приеме огнения си облик, но се отказа, за да не хаби магическо сияние. Скади стоеше надвесена над него, готова да го срази с Иза, и колкото и бърз да беше, тя можеше да се окаже по-бърза.

— Разбира се, аз ще спазя моята част от сделката — заяви той, без да откъсва очи от руническия камшик, който припукваше и съскаше като светкавица в бутилка. — Накрая.

Погледът на Скади, обикновено студен, се вледени.

— Предупредих те — тихо каза тя.

— И аз бях честен с теб. Обещах ти Шепнещия. Ще го получиш, не се тревожи — Локи погледна Один, — когато всички се махнем от тук.

Макар че беше слаб, Едноокият не бе загубил съобразителността си. Той познаваше Хитреца достатъчно добре, за да разбере каква игра играе и да се включи в нея — засега. Локи можеше да лъже — и сигурно беше така — но дали Шепнещият се намираше у него или не, сега не беше моментът да го обсъждат.

— Не се бяхме разбрали така — каза Скади и се приближи.

— Помисли малко — спокойно заговори Один. — Кой от нас ще го разнася със себе си като някаква безполезна дреболия? Не е ли по-добре да го държим скрит на сигурно място, където никой да не може да го намери?

Скади кимна.

— Разбирам — отвърна тя, после се обърна и вдигна камшика си. — Е, Звездно куче, мисля, че нашата работа с теб приключи — каза Скади и удари камшика в земята с оглушителен плясък.

Локи се измъкна — на косъм — и на мястото, където стоеше, в стената се появи процеп, дълъг четири стъпки.

Нат, Джед и Одън, които лежаха на пода на ареста с надеждата да не ги забележат, залегнаха още по-ниско.

Локи погледна Один с молба.

— Не знам дали забеляза, но току-що ти спасих живота.

— Мислиш, че това има значение? — попита Скади. — Мислиш, че това изкупва всичко, което си направил?

— Е, не съвсем — отговори Локи. — Но все някой ден мога да ти потрябвам…

— Ще рискувам.

Тя вдигна камшика си. Бодливата Иза разсече въздуха.

Сега обаче Один пристъпи напред. Той изглеждаше стар, лицето му беше съсухрено, ризата пропита с прясна кръв, но цветовете му грееха от изненадваща ярост.

Скади го видя да стои пред нея и го изгледа стъписана.

— Това е несериозно — отсече тя. — Сега го защитаваш, така ли?

Один само я гледаше, без да отмества очи. Нат, който наблюдаваше отстрани, виждаше скитника обгърнат в пелерина от син огън.

— Не — каза Скади. — Твърде дълго чаках.

— Той е прав. Може да ни е нужен — заяви Один.

— След всичко, което стана в Рагнарьок?

— От Рагнарьок насам нещата се промениха.

— Някои неща никога не се променят. Той ще умре. Колкото до теб…

Тя измери Один със студения си поглед.

— Продължавай — съвсем тихо се обади той.

— Колкото до теб, Один, аз нямам повече работа с Аезир. Нямам нищо против теб — все още. Но не си въобразявай, че можеш да ми заповядваш. И никога не се изпречвай на пътя ми.

Зад нея Нат гледаше зашеметен. Вратата зееше отворена на не повече от шест крачки от него и той знаеше, че трябва да се възползва от възможността и да избяга, преди тези демони да си спомнят за присъствието му. И въпреки това стоеше като прикован от зловещото им обаяние, от поразителното им сияние.

Разбира се, те бяха от Пророческото племе. Свещеникът веднага се досети, още щом Екзаминаторът задейства Словото. „Това значи, че са богове — възторжено разсъждаваше той. — Богове или демони, при тази тяхна сила какво значение има?“

Сега тримата от Пророческото племе се гледаха един друг. В очите на Нат те изглеждаха като огнени стълбове в сапфирено, виолетово и черно-синьо. Той се чудеше защо все още ги вижда, след като Екзаминаторът е мъртъв, и си спомни мига, когато установи връзка със Странника, мига, когато надзърна в окото на мъжа и видя…

Какво всъщност видя?

Какво всъщност чу?

Представителите на Пророческото племе се караха. Свещеникът смътно се досещаше защо: ледената жена искаше да убие червенокосия мъж, а Странникът — който не беше никакъв Странник, а нещо като военачалник на Пророческото племе — се опитваше да й попречи.

— Пази се, Один — с тих глас изрече жената. — Върховната ти власт остана в Черната крепост. Сега си само поредното изчерпано някогашно величие с илюзии за добродетелност. Дай ми път или ще те покося на място.

„И като нищо ще го направи“ — помисли си Нат Парсън. Предметът в ръката й кипеше от гняв. Странникът обаче като че ли не се трогна. „Иска да докаже, че тя блъфира“ — забеляза Нат: действие, което самият той не би предприел.

— Последна възможност — предупреди го жената.

И тогава нещо, което приличаше на малък фойерверк, много наситен и с невероятна мощ, безшумно прелетя над главата на Нат и удари ледената жена в тила, от което тя изведнъж рухна в ръцете на Странника.

Свещеникът се обърна и видя новодошлия, обгърнат в ореол от зашеметяваща златисточервена светлина. Жена, реши той — не, момиче, облечено с мъжка жилетка и домашнотъкана пола, с разпусната коса, разперило ръце, с по една сфера от огън във всяка от дланите си.

„О, Закони — помисли си Нат, — пред него другите изглеждат като лоени свещи“; и в този миг съзря лицето на момичето и стъписан, нададе дрезгав възглас.

Това беше тя! Тя!

Мади го погледна за секунда с очи, в които танцуваха пламъчета. Нат едва не припадна, а тя го подмина, без да пророни и дума. Първата й работа беше да отиде при Скитника.

— Добре ли си?

— Ще се оправя — отвърна Один. — Но сиянието ми се изчерпа.

Мади коленичи до падналата Ловджийка и установи, че е жива, но все още в безсъзнание.

— Ще оживее — каза Один, отгатнал мислите на момичето. — Знаех си, че тези твои умения ще ни бъдат от полза.

Локи, който залегна на пода в мига, когато мисловната мълния влетя през вратата, сега се изтупа с привидно небрежен вид и удостои Мади с кривата си усмивка.

— Тъкмо навреме — отбеляза той. — Сега да се отървем от Ледената кралица… — и вдигна ръка с намерението да метне Хагал, Унищожителя.

— Недей! — в един глас извикаха Мади и Один.

— Какво? — възкликна Локи. — Само да се свести, ще ни подгони.

— Докоснеш ли я — каза Мади и образува Тир, — аз ще те подгоня. Що се отнася до останалите — продължи тя, като се обърна към Нат и другите двама, — тук вече имаше достатъчно кръвопролития. Не искам това да продължава.

Мади погледна Джед Смит, който я наблюдаваше с ужасени очи, и гласът й трепна, но само веднъж.

— Извинявай, татко — тихо промълви тя. Толкова неща има, които не мога да ти обясня. Аз… — Мади млъкна, осъзнала колко абсурдно е да му каже, че дъщерята, която четиринайсет години е познавал, се е превърнала в напълно чужд човек. — Грижи се за себе си — завърши тя. — Грижи се за Мей. Аз ще се оправя. А колкото до вас — обърна се Мади към Нат и Одън Бригс, — по-добре си вървете. Едва ли искате да сте тук, когато Скади се опомни.

Това беше достатъчно за тримата мъже. Те побързаха да си тръгнат, само Джед се осмели да хвърли последен поглед през рамо, преди да се изгуби в нощта.

Локи понечи да излезе след тях.

— Е, приятели, ако това е всичко…

— Не е — каза Один.

— А, виж, стари приятелю — отвърна Локи, — не че не ми е приятно да се съберем отново. Тоест много време мина и е чудесно, че сте в добра форма и така нататък, но…

— Млъкни — прекъсна го Мади.

Локи млъкна.

— Сега ме слушайте и двамата.

И двамата се приготвиха да слушат.

11

В тунелите под Хълма Червен кон Захар-в-Чувал напразно се мъчеше да предотврати бунт. В отсъствието на Капитана и при задълбочаващата се криза при Окото на Коня всичко беше започнало да се разпада и единствено убеждението му, че Капитанът, първо, е жив и, второ, може да обвини Захар за целия този смут, му пречеше да се присъедини към бандата в грабежите, разрушаването и беснеенето.

— Казвам ти — разправяше той на приятеля си Туршия-на-Вятъра. — Като се върне и завари тая бъркотия…

— Че как ще се върне? — прекъсна го гоблин на име Сръчен-и-Смел. — Окото е затворено. Обърнали са Портата. Трябва да копаем като зайци, та да излезем на Горната земя, пък и да излезем, там навред има пазачи, отряди и какво ли още не. Аз викам да стягаме бохчите, да вземаме каквото си струва да се вземе и да вървим с цялото Добро племе от тук, докато още можем.

— Ама Капитанът… — понечи да възрази Захар.

— Остави го — каза Сръчен-и-Смел. — Залагам десет към едно, че вече е мъртъв.

— Прието — обади се Туршия, надушил залог.

Захар изглеждаше разтревожен.

— Никак не ми се струва… — започна той.

— Тъй ли? — прекъсна го Сръчен и се ухили. — Заложиш ли, аз плащам при загуба. Голямо буре бира, ако е мъртъв. Става ли?

— Става — съгласи се Туршия и му стисна ръката.

— Става — каза Захар, — обаче…

— Става — обади се приятен и твърде познат глас зад тях.

— А! — възкликна Захар и бавно се обърна.

— Ти беше Захар-в-Котел, нали? — попита Локи.

Гоблинът измърмори сподавено възражение.

— Тъкмо за вас приказвахме, господин Капитане, разправяхме как ще дойдете навреме… хе-хе… да видите как всичко е готово и в очакване на вашите нареждания ние… хе-хе…

— Захар, кашлица ли имаш? — попита Локи със загрижен вид.

— Не, господине, Капитане. Та си викаме ние, момчетата…

Захар се обърна към останалите за подкрепа и за голямо свое учудване видя, че те вече бяха избягали.

С общи усилия те успяха да обърнат руните и да отворят Хълма. Подземният трус разруши Окото на Коня и то остана отворено за постоянно — тъмен тунел, който водеше към Долната земя.

Локи не искаше да отиват там. Но Мади го убеди в обратното. Едноокият беше твърде слаб, за да промени облика си, а не можеха да очакват, че ще стигнат далеч само с една соколова премяна за двамата.

Не, каза тя, единственото разумно нещо е да удържат Долната земя колкото може по-дълго и да обмислят възможностите за ново сътрудничество.

— Сътрудничество?

Мади виждаше, че Локи се чувства също толкова неловко от тази мисъл, колкото и Едноокият. Но той съвсем не беше глупав и бързо си даде сметка, че с враг като Скади ще има полза от това да останат заедно.

Сега те седяха в личните му покои на ядене и вино (донесени от Захар) и разговаряха. Никой не ядеше много, с изключение на Мади, която беше изгладняла. Один само пиеше по малко вино, а Локи седеше отстрани наежен и неспокоен.

— Трябва да останем заедно каза Мади. Да изгладим различията и да работим задружно.

— Лесно ти е да го кажеш — отвърна Локи. — Теб не са те убили в Рагнарьок.

— Убили? — възкликна Мади.

— Ами в общи линии — съгласи се Один. — Нали знаеш, че обикновено не те пускат в Черната крепост на Задгробния свят, ако си още жив.

— Но ако са ви убили, тогава как…

— Дълга история, Мади. Може би някой ден…

— Във всеки случай сега с нас е свършено — прекъсна го Локи. — Редът е по петите ни. Спящите са будни…

— Не всички — побърза да каже Мади.

— Така ли? И колко време, мислиш, ще е нужно на Скади, за да събуди останалите?

— Е — обади се Один, — поне Шепнещият не е у тях.

Мади много усърдно заразглежда ноктите си.

— Не е, нали?

— Ами… не точно.

— Какво? — той повиши тон. — Мади, на сигурно място ли е? Къде го остави?

Последва доста неловко мълчание.

— Къде си го скрила? — изрева Локи.

— Ами мислех, че постъпвам правилно. Скади щеше да те убие, ако не бях предприела нещо.

— Тя и без това ще ме убие — отсече Локи. — И теб ще убие за това, че ми помагаш. А що се отнася до Генерала… И него ще убие — той погледна Один. — Освен ако не разполагаш с някой невероятен трик, в което се съмнявам…

— Не разполагам — каза Один. — Но знам, че ако Ванир са будни, тогава можем да направим само едно.

— Какво? Да се предадем? — попита Локи.

Один го стрелна с предупредителен поглед.

Локи допря пръст до набраздените си устни.

— Някои Вани са ми предани — каза Один. — Останалите могат да бъдат спечелени. Не можем да си позволим да се противопоставяме едни на други. Ако се наложи да тръгнем на бой срещу Реда, ще имаме нужда от всяка помощ, която можем да получим.

Локи кимна. Усмивката му беше изчезнала, сега той гледаше с готовност, почти с копнеж, както край огнената яма, когато каза на Мади, че предстои война.

— Значи мислиш, че ще го направим?

— Мисля, че сме длъжни — гласът на Один прозвуча сериозно. — Разбрах го още когато я намерих, седемгодишна, дива като вълче, с този знак на дланта. Как беше попаднала там — нямах представа, но всички признаци бяха налице от самото начало. Неразчупена руна — не коя да е, а Аеск — вродена способност да мята мисловни руни, дори името й…

— Името ми? — попита Мади.

Двамата не й обърнаха внимание.

— Тя изобщо не подозираше — продължи Один. — Аз я хранех с легенди, с полуистини. Но от самото начало знаех. То беше в кръвта й. Не можеш да си представиш колко пъти ми се искаше да й кажа — колко пъти бях готов да отстъпя пред молбите й и да я отведа със себе си на Края на Света.

— Какво да ми кажеш? — попита Мади, която започваше да губи търпение. — Какво има на Края на Света? Едноок, какво не си ми казал?

— Но знаех, че е в безопасност — продължи Один, без да й обръща внимание. — Знаех, че докато живее в тази долина, край Хълма Червен кон, няма да й се случи нищо лошо. Може би дребни неприятности с другите деца…

— Дребни неприятности! — възкликна Мади и си помисли за Адам Скатъргуд.

— Да, дребни — отсече Один. — Знаеш ли, не е лесно да си бог. Трябва да поемаш отговорност. Не всичко е златни тронове и замъци в облаците.

Мади го гледаше втренчено със зяпнала уста.

— Бог?

— Пророк, демон, каквото е там.

— Но аз съм Фурия — каза Мади. — Ти сам го каза.

— Излъгах — призна Один. — Добре дошла в семейството.

Мади само стоеше и ги гледаше.

— Вие сте луди — каза тя. — Аз съм дъщеря на Джед Смит от село Малбри. Руническо клеймо, няколко магии — това не ме прави представител на Пророческото племе. Не ме прави същата като вас.

— О, прави те — отвърна Локи усмихнат. — Това беше предсказано преди векове. Но нали знаеш какво казват: никога не вярвай на Оракул. Дарбата им е пълна заблуда. Думите им звучат пророчески, но придобиват смисъл едва когато всичко вече се е случило.

— Тогава коя съм аз? — извика Мади.

— Не се ли досети? Толкова доказателства — и не се досети?

— Кажи ми, Локи — сопна се тя, — иначе, кълна се, ще те изпепеля, независимо дали си ми роднина или не.

— Добре — успокои я Локи. — Не се горещи.

— Тогава ми кажи — настоя Мади. — Ако не съм дъщеря на Джед Смит, тогава коя съм?

Один се усмихна — истинска усмивка, която придаде малко нежност на суровото му лице.

— Името ти е Моди — накрая произнесе той. — Ти си моя внучка.

Шеста книга

Аезир и Ванир

В началото бе Словото.

И Словото роди Човека.

Човекът роди Съня.

Сънят роди боговете, след което може да ви се стори, че нещата лекичко се усложняват…

Локабрена, 6:6:6

1

Извън сградата на ареста Нат Парсън се изправи на крака, които бяха сякаш от мокри конци. Одън Бригс лежеше почти в безсъзнание — дали от страх или от твърде много бира, не можеше да се каже — но Джед ковачът беше достатъчно трезвен и с похвално бистър ум, за да осъзнае значението на това, на което току-що бе станал свидетел.

— Видя ли? — попита Нат. — Видя ли момичето?

Джед кимна.

Безпокойството на свещеника се поуталожи. Той си даваше сметка, че от няколко дни твърде често мисли за Мади, и тайно се страхуваше, че тези натрапчиви мисли може да са замъглили съзнанието му. Сега разполагаше с доказателства. Момичето беше демон и човекът, който го изправи пред съда, можеше да получи само похвала.

Не можеше да има никакво съмнение, че той ще бъде този човек. Със смъртта на Екзаминатора свещеникът по собствена инициатива взе в свои ръце ръководството и назначи Джед Смит (поради липса на друг) за свой заместник. Впрочем според Нат, Джед имаше всички основания да иска да премахне лошата кръв, която позореше семейството му, а когато пристигнеха подкрепленията от Края на Света, ковачът имаше интерес да се разбере, че от самото начало е бил предан на Закона и Реда.

Свещеникът се обърна към Джед, който се беше върнал при сградата на ареста и наблюдаваше Ловджийката през отворената врата. Ковачът не се отличаваше с особена проницателност, по мускули превъзхождаше повечето хора, но като че ли умът му беше по-малко и по изражението на лицето му личеше, че е силно объркан от развоя на събитията. Екзаминаторът беше мъртъв, полицаят — ранен, а те стояха пред сграда, където лежеше жена демон, която можеше всеки момент да се събуди.

Погледът на Джед се спря на арбалета, паднал на земята по време на битката.

— Да отида ли да я довърша?

— Не — отвърна свещеникът.

Виеше му се свят. Амбициите, които някога му се струваха недостижими като звездите в небето, сега бяха на една ръка разстояние. Той започна трескаво да разсъждава и съзря шанса си. Трябваше да действа бързо. Нямаше да е безопасно, не — но щеше да бъде щедро възнаграден.

— Остави ме тук. Донеси дрехи за жената демон. Вкъщи ще намериш — вземи някоя от роклите на Етелбърта. Заведи Бригс у дома и се погрижи да изтрезнее. Не говори с никого за видяното тук. Това важи и за двама ви. Разбра ли?

— Да, Парсън. Ама да не пострадаш?

— Разбира се, че няма — нетърпеливо отвърна свещеникът. — Сега върви, човече, и ме остави да си върша работата.

Скади се опомни и видя, че наоколо е тъмно. Вратата на ареста беше затворена, от Аезир нямаше и следа, тя по загадъчен начин се бе сдобила с дрехи и имаше главоболие. Само благодарение на руните й положението не беше още по-лошо — нападателят я бе заварил неподготвена.

Скади изрече проклятие, вдигна камшика си и на рязко проблесналата светлина видя свещеника да седи отстрани с бледо лице, но съвсем спокоен, и да я наблюдава през кръгчето на руната Бяркан.

Тя веднага замахна с камшика, но когато той изсъска в ръката й, свещеникът заговори:

— Госпожо, не се плашете.

За миг Скади се стъписа от предположението му. Да си въобразява, че тя може да се страхува от него — от него! Смехът й прозвуча зловещо като разпукващ се лед.

Но същевременно беше любопитна. Човекът изглеждаше необяснимо безстрашен. Зачуди се какво е видял и дали би могъл да познае нападателя й. Но най-вече недоумяваше защо не я е убил, когато е имал възможност.

— Ти ли ми облече това? — тя посочи роклята на себе си, синя, кадифена със сребриста бродерия по деколтето.

Беше една от най-хубавите рокли на Етелбърта и макар че Скади се отнасяше с презрение към дамските рокли и накити, като предпочиташе кожи от див вълк или пера от ловен сокол, разбираше, че по някаква причина някой се е опитал да й достави удоволствие.

— Да, госпожо — отговори Нат и Ловджийката бавно свали камшика. — Разбира се, имате пълно основание да се отнасяте подозрително към мен, но аз ви уверявам, че по никакъв начин не искам да ви навредя. Всъщност тъкмо обратното.

С помощта на магическа проницателност Ловджийката още веднъж го погледна с любопитство и презрение. За голямо нейно учудване следата му — сребристокафява на странни петънца — не показваше опит да я заблуди или да я изиграе. Човекът искрено вярваше в това, което й говореше, и макар че сега тя забеляза силно въодушевление под привидното му спокойствие, необяснимо за нея страхът му беше незначителен.

— Аз мога да ви помогна, госпожо — продължи свещеникът. — Всъщност мисля, че можем взаимно да си помогнем.

И той протегна длан, в която имаше ключ, чиито зъбци все още аленееха от кръвта на притежателя му.

Свещеникът открай време беше амбициозен човек. Син на беден грънчар, той отрано разбра, че няма желание да върви по стъпките на баща си, и стана ученик на свещеника в подходящ момент, за да наследи своя учител, когато старецът вече не можеше да изпълнява задълженията си.

Той се ожени сполучливо — за Етелбърта Гудчайлд, голямата дъщеря на богат коневъд от долината. Вярно, тя беше с девет години по-възрастна от Нат и според някои малко приличаше на кифла в лицето, но му донесе хубава зестра и отлични връзки, а баща й Оуън Гудчайлд навремето хранеше големи надежди за кариерата на зет си.

Но годините минаваха, а Нат така и не напредваше в кариерата. Беше вече на трийсет и една, Етелбърта беше бездетна и ако той не вземеше нещата в свои ръце, възможността да получи нещо повече от енория някъде в планините изглеждаше наистина далечна.

Тогава свещеникът започна да вижда в Ордена на Реда изгледи за кариера. Той не знаеше почти нищо за него, освен че е предназначен за духовния елит, но реши да отиде на поклонение до Края на Света — официално, за да укрепи Вярата си, но в действителност да разбере как може да получи достъп до тайните на Ордена, без да се налага да отделя твърде много време за учение, въздържание или молитви.

Това, което откри на Края на Света, го изпълни с въодушевление. Той посети голямата катедрала „Свети гроб“ със стъкления шпил и медния купол, стройните колони и прозорците от цветно стъкло. Видя Съдилищата на Закона, където Орденът раздаваше правосъдие, и Портата на Каещите се, откъдето отвеждаха еретиците на бесилото (макар че за съжаление самите Очиствания не бяха отворени за широката публика от страх, че някой може да подслуша кантиките). Нат обикаляше местата, посещавани от Екзаминаторите, разхождаше се из техните градини, хранеше се в техните столови, седеше в техните кафенета и с часове ги наблюдаваше как крачат из улиците с развети роби, как обсъждат теоретични въпроси или някой ръкопис, който са изучили, и чакаше мига, когато ще се срещне със Словото.

Но от самото Слово нямаше и следа. Старият професор, с когото Нат се осмели да сподели амбицията си, му каза, че ученикът трябва да се подготвя цели дванайсет години, за да достигне нивото Младши член на Ордена, и че дори на ниво Екзаминатор не се знае със сигурност дали ще получи златния ключ.

С разбити надежди Нат Парсън се върна в енорията си в планините. Но мечтата за ключа не го напускаше. Тя се превърна в натрапчива мисъл, в символ на всичко, което съдбата не му беше дала. И когато Мади Смит отказа да разбие магическия печат на златния катинар…

Нат погледна ключа в дланта си и се усмихна, а Скади се зачуди как такава глупава усмивка може в същото време да изглежда толкова вероломна.

— Ти? Да помогнеш на мен?

Тя се разсмя неприятен звук.

Свещеникът я наблюдаваше търпеливо.

— Можем да си помогнем взаимно — каза той. — Пророческото племе притежава нещо, което и двамата искаме. Вие искате да отмъстите на онези, които ви нападнаха. Аз искам момичето на Смит да бъде изправено на съд. Всеки от нас има нещо, от което другият се нуждае. Защо да не си сътрудничим?

— Богове! — възкликна Ловджийката. — Едно ще ти кажа: не съм се смяла така, откакто окачих змията над главата на Локи. Ако никога не станеш Екзаминатор, можеш да направиш кариера като комедиант. Какво толкова би могъл да имаш ти, от което аз да се нуждая?

Нат посочи разкъсаната Книга, чиито страници лежаха разпилени по пода на ареста.

— Всичко, което ни е нужно, е в тази Книга. Всяко име, всяка кантика, всяко възвание за сила. С твоите познания и словата в Книгата можем да покорим всички от Пророческото племе, да ги накараме да правят каквото поискаме…

Скади вдигна една от обгорелите страници.

Значи това Слово беше някакъв вид магия — поредица от заклинания и магически формули, достъпни дори на Хората. Тя си спомни, че Локи знаеше за него. И го беше страх, макар че Ловджийката не можеше да си представи магия на Реда да е помощна от магия на Ледения народ.

Тя безизразно погледна страницата и я захвърли на земята.

— Не ми трябват книги — отсече Скади.

Тогава Нат получи прозрение. Може би заради нещо в очите й или презрителния тон, с който произнесе думата „книги“, или факта, че държеше страницата на обратно…

— Не знаете да четете, нали? — попита той.

Ловджийката го стрелна с очи като кинжали.

— Не се тревожете — успокои я свещеникът. — У мен е ключът. Аз мога да чета на глас. С вашите сили, съчетани с тези на Словото, ние ще успеем там, където Орденът се провали. И тогава ще бъдат принудени да ме приемат — може да стана Екзаминатор, че даже Професор…

Скади леко се нацупи.

— Не ми трябват нито книги, нито ключове. А дори да ми потрябват, какво ми пречи да взема и двете и после да те убия за развлечение ето така?

Тя грабна ръката на свещеника и разгъна пръстите един по един. Ключът падна, чу се напукване, сякаш се прекърши тънко клонче…

— Моля ви! Аз съм ви нужен! — кресна Нат Парсън.

— За какво? — попита Скади и се приближи, готова да го убие.

— Защото аз бях тук! — извика свещеникът. — Вях тук, когато Екзаминаторът използва Словото срещу едноокия скитник!

Ловджийката се спря.

— Е, и? — попита тя.

— И надникнах в съзнанието на Генерала…

Скади замръзна на място, очите й блеснаха като далечни ледници. Нат огледа счупения си пръст, като скимтеше от болка и облекчение. Той й каза всичко — не точно така, както си го представяше (на чаша шери в дома си), а със запъване и викане, със страх за живота си.

За негов късмет Ловджийката повярва на думите му. Тя знаеше, че магията е нещо непостоянно и описанието на случилото се не остави у нея никакво съмнение. Човекът беше застанал на пътя на Словото и по този начин бе надникнал в мислите на Один — мисли и планове, свързани с Аезир.

Скади разсъждаваше хладнокръвно за Аезир. Макар че се беше съюзила с тях от стратегически съображения, тя не се чувстваше привързана към семейството на Один. Баща й и братята й бяха загинали от ръката на Аезир, а самият Один, който беше обещал да я овъзмезди, успя по някакъв начин да се измъкне от уговорката, с измама я омъжи за Ньорд, макар че сърцето й принадлежеше на красивия Балдер, и й попречи да отмъсти на Локи, подмамил вожда й в капана на смъртта.

И Ванир не бяха по-добри, сляпо вървяха по стъпките на Локи. Скади все още принадлежеше към Ледения народ въпреки брака си с бога на морето и винаги се беше чувствала най-добре в Ледените земи, където живееше сама, ловуваше, приемаше облика на орел и се рееше над ослепително белия сняг.

„Ако избухне война — мислеше тя, — този път няма да има съюз.“ Генералът я беше предал, Локи бе неин заклет враг, а Мади Смит, която и да беше тя, се бе присъединила към вражеския лагер.

Ловджийката се обърна към Нат, който я наблюдаваше, лапнал счупения си пръст.

— И какво видя? — тихо го попита тя.

— Първо ми дайте дума. Искам момичето — и силата на тази Книга.

Скади тръсна глава.

— Добре — съгласи се тя. — Но при първия опит за предателство или само ако заподозра, че ти е хрумнало да използваш книгата си срещу мен…

Свещеникът кимна.

— Значи се споразумяхме. Какво видя?

— Видях нея — отговори Нат. — Мади Смит. Когато Екзаминаторът попита: „Къде е Пророческото племе?“; това видях в мислите на вашия Генерал. Това се мъчеше да скрие. И беше готов по-скоро да умре, отколкото да издаде името й…

— Името й? — попита Скади.

— Моди — каза свещеникът. — Така я наричате той. Моди, Дървото на Мълниите, първото дете на Новите времена.

2

Междувременно под Хълма Червен кон Мади трескаво размишляваше. Едноокият и Локи я бяха оставили сама: Едноокият спеше, за да възвърне силите си, преди да тръгнат да прибират Шепнещия, Локи се занимаваше с някоя от тъмните си сделки. Пещерата беше осветена само от няколко свещи и сянката на момичето подскачаше и се стелеше по каменните стени, докато то крачеше безспир нагоре-надолу.

Първоначалната му реакция на разкритията на Едноокия беше незабавен и непреодолим прилив на гняв. Толкова време да крие от Мади такава тайна и да й признае истината в момент, когато лагерите вече са се определили и тя, независимо дали иска или не, е твърдо на негова страна.

Измамата я отвращаваше и въпреки всичко, докато крачеше, Мади се питаше: нима дълбоко в себе си не беше мечтала за това? За обща цел, за принадлежност — за семейство? Нима признаците не бяха налице от самото начало? Нима дълбоко в себе си тя не се досещаше много отдавна, че Джед Смит и Мей не са от нейната кръв, а Один, макар и чужд, й е роднина?

Мади не чу Локи да влиза. Той беше сменил дрехите, отмъкнати от Одън Бригс, с чиста туника, риза и ботуши с меки подметки и едва когато я докосна по ръката, тя разбра, че е дошъл. Момичето беше в такова възбудено състояние, че не го позна и за малко да го удари.

— Мади, аз съм — побърза да каже Локи, забелязал почти оформената руна Тир между пръстите й.

Тя машинално пропъди руната.

— Не ми е до приказки, Локи.

— Не мога да те виня — Локи въздъхна. — Один трябваше да ти каже истината. Но опитай се да разбереш и неговата гледна точка…

— За това ли те изпраща? Да го защитаваш?

— Ами да, разбира се — каза той. — За какво друго?

Напук на чувствата й неочакваната му искреност я обезоръжи. Тя се усмихна, после си спомни за пословичния му чар.

— Откажи се — отсече Мади. — И ти не си по-добър от него.

— Защо? Какво съм направил пък аз?

Мади гневно подсмръкна.

— Всички знаят какво става, с изключение на мен — каза тя. — Да не съм дете? До гуша ми дойде. И от него ми дойде до гуша. И ми омръзна да се държат с мен така, все едно мнението ми няма значение. Мислех, че той ме харесва — тя отново подсмръкна, по-сърдито отпреди, и избърса нос в ръкава на ризата си. — Мислех, че ми е приятел.

Локи я изгледа с кривата си усмивка.

— И какво иска? Война с Ордена на Реда? Затова ли му трябва Шепнещият?

Хитрецът сви рамене.

— Няма да се учудя.

— Само че той няма шанс! — възкликна Мади. — Дори с Ванир на наша страна пак ще сме десетима срещу целия Орден, а така или иначе — тя понижи тон, — Шепнещият ми каза направо, че той ще загуби.

Очите на Локи се разшириха.

— Искаш да кажеш, че е изрекъл пророчество? Изрекъл е пророчество и на теб не ти е хрумнало да кажеш на някого за това?

— Ами не ми се видя смислено — непохватно се оправда Мали. — Даже не знам дали наистина беше пророчество. Той просто повтаряше нещо като: „Говоря каквото трябва и…“

— Богове! — възкликна Локи отвратен. — Изрекъл е пророчество. Пред теб. След като толкова години се мъчих да го убедя да каже нещо, каквото и да е — той нетърпеливо се приближи към момичето. — Спомена ли нещичко за мен?

— Искаше да те убия. Казваше, че ще създаваш само неприятности.

— А-ха. Можеше да се очаква. Какво друго каза?

— Спомена за ужасна война. Как от една дума хиляди ще умрат. Говореше за събуждането на Спящите… за предател… и за Генерал — Генерал, който стои сам…

— И кога смяташе да му кажеш всичко това?

Мади мълчеше.

— Е?

— Не знам.

Локи тихичко се разсмя. Но Мади почти не му обърна внимание. Тя с пресъхнала уста си припомни думите на Шепнещия, като се мъчеше да възстанови точните думи. Сега те й звучаха като стихове, немногословни стихове на езика на пророкуването.

Виждам войска, подредена за битка.

Виждам Генерал, стои сам.

Виждам предател пред портите.

Виждам жертва.

И мъртвите от лапите на Хел ще се пробудят.

И Безименният ще въстане, и Деветте свята ще бъдат изгубени,

ако не се събудят Седемте спящи

и Гръмовержецът не се освободи от Задгробния свят…

— Сбъдва се — каза накрая Мади. — Спящите са будни. Орденът на Реда настъпва. Шепнещият каза, че Деветте свята ще бъдат изгубени… — тя преглътна от внезапния пристъп на гадене. — И все ми се струва, че аз съм виновна за всичко това. Аз събудих Спящите. Аз извадих Шепнещия. Ако го бях оставила в огнената яма… — момичето млъкна и се намръщи. — Но защо Генералът стои сам? Защо ние не сме до него? — Мади отново закрачи напред-назад из тъмната пещера. — Не исках да стане така! — кресна тя.

— Ако щеш вярвай — кисело отбеляза Локи, — и на мен не ми е никак приятно да съм тук. Но нямам избор, без Один досега да съм умрял. Фактът, че така или иначе има голяма вероятност скоро да умра, също не ме изпълва с ентусиазъм.

— Тогава ми кажи — рязко се обърна към него Мади. — Кажи ми истината. Коя съм аз в действителност? И защо съм тук?

Локи я изгледа с едва забележима усмивка на набраздените от белези устни.

— Истината? — попита той.

— Да. Цялата.

— На Генерала няма да му хареса — предупреди Хитрецът.

„Още една причина да й кажа“ — помисли си той и дълбоко в себе си се усмихна.

3

— Е, коя съм аз? — попита момичето. — И каква е ролята ми във всичко това?

Локи си наля вино.

— Името ти е Моди — започна той. — И Оракулът предсказа раждането ти много преди Рагнарьок, макар че, както се оказа, не е бил съвсем точен в определянето на пола. Но за едно беше категоричен: братята Моди и Магни ще бъдат първите деца на Новите времена, родени да построят наново Асгард и да сразят враговете на божествата. Затова носиш тази руна на дланта си. Аеск, Ясенът, е символ на обновлението и на всички Светове.

Мади сведе поглед към дланта си, където Аеск грееше в кървавочервено.

— Имам брат? — попита тя след кратко мълчание.

— Или може би сестра. Ако вече се е родила. Както казах, Оракулът не се оказа съвсем точен в предсказанието си.

— А… родителите ми?

— Тор, Копачът Гръмовержец, и Ярнсакса, която не му беше точно съпруга, а жена воин от отвъд планините. Така че както виждаш, сестричке, и ти имаш в жилите си кръв на демони, поне по майчина линия.

На Мади все още й се виеше свят от новите разкрития. Тя въртеше в устата си имената — Моди, Магни, Тор, Ярнсакса — като хапки от изискано непознато ястие.

— Но ако те са моите родители…

— Тогава как си се родила в семейство на селяни от долината? — Локи се усмихна с видимо задоволство. — Е, нали когато си била малка, постоянно са ти казвали, че не бива никога да сънуваш, че сънищата са опасни и че ако сънуваш, лошото пакостливо Пророческо племе ще излезе от Хаоса и ще дойде да открадне душата ти?

Мади кимна.

— Ами, оказва се, че донякъде са били прави — заключи той.

Момичето се умълча и Локи продължи разказа си.

— Да започнем от приятната част — каза той и си наля още вино. — Да започнем от Свършека на Всички неща. Рагнарьок. Гибелта на боговете. Падането на Аезир и Ванир, победата на Хаоса и цялата веселба. Неприятно време за твоя покорен слуга, все пак бях убит — и не от кого да е, а от онзи надут благодетел Хеймдал…

— Почакай — прекъсна го Мади. — И преди си го казвал. Наистина ли те убиха в Рагнарьок?

— Е, не е толкова просто — отвърна Локи. — Да, един мой облик загина. Но Смъртта е само един от Деветте свята. Някои Аезир намериха убежище там, където дори Сурт няма власт. Но не всички имахме късмет. Някои от нас попаднаха в Задгробния свят, който твоите хора наричат Проклятие…

— Черната крепост. Как беше там?

Погледът на Локи леко притъмня.

— Нищо не може да те подготви за Задгробния свят, Мади. Дори аз не бях виждал нещо подобно. Бях влизал в тъмници и дотогава мислех, че затворът е просто място със стени, тухли и пазачи — познатите прегради, едни и същи във всички светове. Но в Задгробния свят цари Безредието. Толкова е близко до Хаоса, че почти всичко става възможно: законите на гравитацията, перспективата, сетивата и материята се изкривяват и изместват, часовете и дните нямат смисъл, границата между действително и въображаемо е заличена. Как беше ли? Като удавяне, Мади, удавяне в океан от изгубени сънища.

— Но ти си се измъкнал.

Локи мрачно кимна.

— Как? — попита Мади.

— Сключих сделка с един демон.

— Каква сделка?

— Обичайната — отговори Локи. — Услуга за услуга. Аз бях предал и двете страни, затова те решиха да ме използват за назидание. Заключиха ме в килия без прозорци и без врати, без „горе“ и без „долу“. Откъснат от всичко — или поне те така си мислеха. Но демонът ми подсказа начин да избягам.

— Как? — попита отново Мади.

— Има една река — каза Локи, — в далечния край на Хел. Реката Сън тече към Задгробния свят в неумолим галоп, повлякла всички недодялани мисли на Деветте свята. Докоснеш ли водата, рискуваш да полудееш или да умреш, и въпреки това аз избягах точно по река Сън — той млъкна, за да си накваси устата. — Едва не изгубих ума си в това премеждие, но накрая намерих път към съзнанието на едно бебе от Райдингс.

Локи печално посочи тялото си.

— Направих каквото можах с този облик — продължи той. — Но, честно казано, навремето изглеждах много по-добре. И все пак това е за предпочитане пред Задгробния свят — ето защо през последните няколкостотин години се спотайвах. Не ми се щеше на Сурт да му хрумне да навести старите си приятели.

Но мислите на Мади се гонеха като зимни облаци.

— Значи ти и Едноокият сте избягали по река Сън. Това не означава ли, че и другите са могли да го направят?

Локи сви рамене.

— Може би — каза той. — Но е опасно.

Мади го гледаше с пламъчета в очите.

— Но аз не съм дошла от там, нали? Не съм живяла в Древните времена…

— Не, ти си нова. Нова издънка от старото дърво — Локи й се усмихна жизнерадостно. — Чисто нов облик, без предишни притежатели, точно както предсказа Оракулът. Такива като теб ще построят наново Асгард след войната, а Один и аз ще се превърнем в тор. И, предполагам, разбираш, че предпочитам това да стане по-скоро късно, отколкото рано.

Мади кимна.

— Ясно. Хрумна ми нещо.

— Какво? — попита Локи.

Тя го погледна с блеснали очи.

— Ще отидем и ще вземем Шепнещия. Веднага, преди Едноокият да се е събудил. Ще го донесем под Хълма Червен кон. И ще го върнем в огнената яма. Така никой няма да го получи и нещата ще станат пак такива, каквито бяха.

Локи я наблюдаваше с любопитство.

— Така ли мислиш?

— Локи, трябва да опитам. Няма да стоя и да гледам как убиват Едноокия в някаква глупава война, която не може да спечели. Той е уморен. Не разсъждава трезво. Живее в миналото. Мисълта за Шепнещия така го е завладяла, че си въобразява, че има шанс. А ако той загуби, всички губят. Всичките Девет свята, каза Оракулът. Така че, разбираш ли, ако ми помогнеш да го върна…

Локи се изсмя подигравателно.

— Логиката ти е безупречна, Мади, както винаги — той извърна глава с явно съжаление. — Извинявай. Няма да се меся.

— Моля те, Локи. Аз ти спасих живота…

— И бих искал да си го запазя, ако нямаш нищо против. Генералът ще ме разкъса на парчета…

— Едноокият спи. Ще почива с часове. А и аз няма да му позволя да ти стори зло.

Очите на Локи грейнаха със зелен пламък.

— Искаш да кажеш, че ще ме вземеш под своя закрила? — попита той.

— Разбира се. Ако ми помогнеш.

Локи като че ли се замисли.

— Заклеваш ли се?

— В името на баща си.

— Разбрахме се — каза той и допи виното.

И толкова силно беше въодушевлението на Мади, и толкова голямо бе нетърпението й да тръгнат на път, че тя пропусна да забележи пламъчетата в очите на Хитреца, както и усмивката, която бавно разцъфтя на набраздените му от белези устни.

4

В Залата на Спящите цареше смут. Всички Ванир вече бяха будни и само Скади отсъстваше, но нито Идун, която бе говорила с Ловджийката, нито Фрейя, която дори не я беше видяла, можеха да дадат задоволително обяснение за случилото се.

— Казваш, че Локи е бил тук — процеди Хеймдал през златните си зъби.

— Така е — отговори Идун. — Беше зле.

— И щеше да е още по-зле, ако го бях видял — промърмори Хеймдал. — Е, какво е намислил и как така Скади го е оставила жив?

— И кое беше момичето? — попита Фрейя за трети или четвърти път. — Казвам ви, ако не бях толкова сънена и объркана, никога нямаше да й дам соколовата си премяна…

— Стига с тази соколова премяна — сопна се Хеймдал. — Искам да знам каква роля има Локи във всичко това.

— Ами — обади се Идун, — той спомена Шепнещия…

Пет чифта очи се устремиха към богинята на изобилието.

— Шепнещия? — попита Фрейр.

И Идун му разказа каквото знаеше. Как Шепнещият е на свобода, Один е заловен, Локи вероятно е в съюз с него, какви слухове се носят за Словото, като не пропусна да спомене и загадъчното момиче, успяло да разпечата леда и притежаващо неизвестни магически сили…

— Предлагам да се махаме, докато още можем — каза Фрейр. — Тук сме прекадено уязвими, някой може да ни направи засада.

— Аз предлагам да изчакаме Скади — обади се Ньорд.

— Аз предлагам да тръгнем след Локи — намеси се Хеймдал.

— Ами Генералът? — попита Браги.

— Ами соколовата ми премяна? — попита Фрейя.

Идун не каза нищо, само продължи да си тананика.

А в коридора, който водеше към залата, двете фигури, сгушени в сенките, се спогледаха и се приготвиха да осъществят плана си.

Локи образува Ир и затаи дъх. Дотук добре — двамата с Мади бяха стигнали до Спящите без произшествия и което беше по-важно, без Ванир да заподозрат намеренията им.

Той вече чуваше гласовете от Залата на Спящите и през кръгчето на руната Бяркан виждаше цветовете на Ванир: златисто, зелено и морскосиньо. Локи със задоволство забеляза, че Ловджийката не е сред тях. Добре.

Сега идваше ред на трудната част от плана: онази, която щеше да го изложи на най-голяма опасност. Трябваше да се отвлече вниманието, така че Ванир да се разсеят и Мади да има възможност да вземе Шепнещия.

Затова Локи пое дълбоко дъх и закрачи напред — бързо, но небрежно — към входа на залата.

Пръв го забеляза Фрейр със златната броня и присви очи в опит да различи цветовете на новодошлия през паяжината от следи, с които беше изпъстрена залата.

Не се виждаха никакви цветове и това само по себе си беше достатъчно, за да го разтревожи, но не много. Все пак фигурата, застанала на входа на залата, изглеждаше твърде дребна, за да даде повод за тревога. Когато другите се обърнаха да я погледнат, новодошлата (момиченце на три-четири годинки) вдигна към тях очи, пълни с такава невинна молба, че дори Хеймдал се стъписа.

— Коя си ти? — отсече той, след като набързо се съвзе.

Детето (босо и само по мъжка риза) мило се усмихна и протегна ръка.

— Аз съм Люси — каза то. — Искате ли да си поиграем?

Ванир го изгледаха мълчаливо. На всички беше ясно (освен може би на Идун), че това е някакъв трик: разузнаване, отвличане на вниманието, може би капан. Те предпазливо огледаха залата: като че ли нямаше никого, освен къдрокосото дете, което стоеше само на входа.

Хеймдал оголи златните си зъби.

— Това не е дете — тихо каза той. — Ако не греша, това е…

— Ти гониш ухили се Локи.

И преди Хеймдал да се опомни, Хитрецът свали маската, светкавично прие огнения си облик и хукна през широката зала да се спасява.

Без да губят повече време, за по-малко от секунда, Ванир изпълниха въздуха с мисловни мълнии, летящи кинжали от руническа светлина, мрежи от син огън. Но Локи беше бърз и като използваше украсата и нишите в ледената зала, правеше маневри и объркваше нападателите си.

— Къде е? — крещеше Хеймдал и присвиваше очи срещу руническата светлина.

— Ку-ку! — подаде се Люси иззад един леден стълб в далечния край на залата.

Иза, запратена от различни ъгли, разби стълба на искрящи като диаманти късчета, но Хитрецът вече се беше измъкнал. В огнения си облик той ги поведе към дъното на залата, като избягваше магиите и руните, и още два пъти се показа в облика на Люси иззад една от прекрасните ледени конструкции. Когато Ванир го заобиколиха от всички страни, Локи се престори, че залита, и обърна лице, пълно с тревожна молба, към групата разгневени богове.

— Пипнах го! — възкликна Фрейр. — Няма как да се измъкне…

— Хей! — извика Люси и отново се преобрази, този път в птица, стрелна се право към тавана и към грамаданския централен полилей. По средата му светъл от наближаващия изгрев зееше тесният отвор, образувал се при падането на Локи.

Твърде късно Ванир проумяха плана му.

— След него! — провикна се Фрейр и се превърна в блатар, доста по-едър от птичия облик на Локи. Ньорд се преобрази в орел рибар с бели криле и нокти като кинжали, а Хеймдал стана сокол с жълти очи, бърз като стрела. Тримата се спуснаха след Хитреца, докато Фрейя мяташе мълнии през отвора в тавана, а Браги извади от джоба си флейта, засвири сарабанда и въздухът се изпълни с бързи смъртоносни ноти, които опърлиха перата на Локи и едва не го свалиха на земята.

Той се завъртя във въздуха, за миг загуби ориентация, после се опомни и полетя към небето. Орелът рибар съзря възможност и го наближи, но размахът на крилете му беше твърде голям за помещението, той избегна ято шестнайсетини, описа кръг и закачи древна ледена колона, разчупи я през средата и полетя безконтролно към гнездо от висулки, които образуваха централната част от тавана. Замръзналият полилей трепна, разтресе се и накрая започна да се разпада, като разпръскваше парчета лед, висели непокътнато в продължение на петстотин години в Залата на Спящите.

За известно време настана бъркотия. Водопад от замръзнали парчета, едни остри като ножове, други големи колкото копи сено, започнаха да се изсипват бавно, но с нарастващо ускорение, от бляскавия свод. Някои се разбиваха на гладкия под и от тях се разхвърчаваха късчета, остри и смъртоносни като скални осколки. Други се превръщаха в прах, преди да са докоснали земята, и се сипеха като стоманен сняг във въздуха.

Това беше толкова внезапно, толкова разрушително, че за няколко решаващи секунди Ванир загубиха интерес към крилатия беглец и се пръснаха по далечните ъгли на Залата на Спящите в разнообразни опити да се спасят от лавината.

Браги засвири жига, толкова весела, че ледът започна да се топи и да се превръща в приятен дъжд много преди да достигне главата му.

Фрейя подхвърли нагоре Ир и образува мисловен щит от златиста светлина, който отблъскваше падащите късове.

Идун само се усмихна замечтано и късовете лед се превърнаха в дъжд от ябълков цвят, който тихо се посипа по земята.

Хеймдал, Ньорд и Фрейр пляскаха с криле в гневно смущение и се мъчеха да избегнат падащия лед, а през това време плячката им се измъкна през подигравателно озъбения отвор, като се отърва само с няколко опърлени пера.

И в цялата тази бъркотия Мади просто влезе в залата, безшумно измъкна Шепнещия от скривалището му под настъргания скреж, после спокойно си излезе незабелязано и неподозирано от никого — и потъна в тунелите на Долната земя.

5

Сега Локи летеше към спасението си. Разбира се, беше спечелил малко време, тримата му преследвачи се бавеха както заради срутването на ледения полилей, така и заради по-големите си размери, които затрудняваха излизането им през тесния отвор в тавана.

При тези обстоятелства той имаше петнайсет минути преднина, но скоро забеля преследвачите си: сокола, орела рибар и блатаря, които кръжаха над долината, сякаш ловуваха, и се оглеждаха за него в предутринната светлина.

Локи тутакси изостави облика на ястреб и седна да отдъхне зад една млада горичка край Ковачницата; там имаше малка дървена колиба с простряно пране отзад и стара жена, която дремеше в люлеещ се стол до вратата.

Старата жена беше Лудата Нан Фей, бавачката на Мади в ранните й години. Щом ястребът кацна, тя отвори едно око и остана заинтригувана, когато птицата се превърна в гол млад мъж, който тръгна да търси сред окаченото на въжето й пране нещо за обличане. Нан си помисли, че би трябвало да се намеси, но загубата на стара рокля, престилка и шал й се видя ниска цена за такава гледка и тя реши да не прави нищо.

След две минути друга стара жена, боса и с дебел шал на главата, закрачи с подозрително атлетична стъпка към село Малбри. При по-внимателно вглеждане случайният наблюдател би набелязал, че лявата й ръка е странно извита, но малцина биха разпознали формата на руната Ир.

Известно време в небето кръжаха някакви птици, но доколкото Нан можа да види, те не кацнаха.

Мади и Локи си бяха уговорили среща край големия стар бук в Мечешката гора. Мади пристигна първа, защото беше вървяла през Долната земя, седна в тревата да чака и веднъж завинаги да си изясни нещата с Шепнещия.

Разговорът им не беше приятен. Шепнещият се ядосваше, че са го оставили в Залата на Спящите „като някакъв проклет камък“, както той се изрази, а Мади беше бясна, че той е скрил от нея истината за родството й с Аезир.

— Все пак това не е нещо, което просто би забравил да споменеш — троснато говореше тя. — „А, между другото, ти си внучка ма Бащата на всички богове.“ Не ти ли хрумна, че би могло да ме интересува?

Шепнещият присветна с някак отегчен вид.

— И още нещо — продължи Мади. — Ако аз съм Моди, дете ма Тор, и съгласно пророчеството от мен се очаква да построя наново Асгард, тогава онзи, на чиято страна ще застана, ще спечели войната. Така ли е?

Шепнещият щедро се прозя.

Тогава Мади най-после изрече въпроса, който я измъчваше още откакто Один й каза коя е.

— Затова ли Едноокият ме е намерил? — попита тя. — Затова ли ме е научил на всички тези неща? Дали само се е преструвал на приятел, за да може, когато му дойде времето, да ме използва срещу врага? И как е възнамерявал да го направи? Аз не съм воин…

Изведнъж в паметта й съвсем ясно изплува споменът за Локи в пещерите и за думите му: „Човек сади дърво по много причини“; и макар че в гората беше топло, Мади неволно се разтрепери.

Шепнещият сухо се изсмя.

— Предупредих те — каза Оракулът. — Той винаги прави така. Използва другите. И мен използва, докато му беше изгодно, после ме захвърли на произвола на съдбата. И с теб ще постъпи така, момиче, ако му позволиш, за него ти си само още една крачка по пътя му към Асгард. Накрая ще те пожертва, тъй както пожертва мен, освен ако…

— Това поредното ти пророчество ли е? — прекъсна го Мади.

— Не. Това е предсказание — отвърна Шепнещият.

— Каква е разликата?

— Предсказанията може да са погрешни. Пророчествата — не.

— Значи всъщност и ти не знаеш какво ще стане? — попита момичето.

— Не точно. Но ме бива в предположенията.

Мади захапа един от ноктите си.

— „Виждам войска, подредена за битка. Виждам Генерал, стои сам. Виждам предател пред портите. Виждам жертва.“ — Тя се обърна към Шепнещия. Това аз ли съм? Аз ли трябва да бъда жертвата? А Едноокият предателят ли е?

— Не мога да кажа — подсмихна се Оракулът.

— „Мъртвите от залите на Хел ще се пробудят. И Безименният ще въстане, и Деветте свята ще бъдат изгубени, ако не се събудят Седемте спящи и Гръмовержецът не се освободи от Задгробния свят“ — да се освободи от Задгробния свят? Възможно ли е изобщо?

Под стъклената черупка на Шепнещия заискриха и заподскачаха рунически светлинки.

— Попитах, възможно ли е? — упорстваше Мади. — Може ли баща ми да се освободи от Задгробния свят?

Според Локи тя се държеше детински и неразумно. В действителност още откакто чу разказа за бягството му от Задгробния свят, Мади разсъждаваше съвсем трезво. Тя пое риск с желанието му да помогне не защото вярваше в добрината му, а защото очакваше, че Локи ще я излъже. Мади беше сигурна, че той няма да я остави да върне Шепнещия в огнената яма, но изнасянето му от Залата на Спящите беше работа за двама и тя не се съмняваше, че Локи с готовност ще й помогне само и само Оракулът да не попадне в ръцете на Ванир — поне до пристигането им в Долната земя, където той ще предаде и нея, и Шепнещия на Один. За съответната цена, разбира се.

Е, тази игра можеше да се играе и от двама.

По пътя си от Залата на Спящите Мади беше потънала в дълбок размисъл. Донякъде й се искаше да се втурне при Один и да го засипе с въпроси, както винаги правеше като малка — но пророчеството на Шепнещия я караше да бъде предпазлива, не на последно място, защото, ако го тълкуваше правилно, поражението на Едноокия можеше да доведе до края на Световете.

Искаше й се никога да не беше чувала за Шепнещия. Но след като вече знаеше за него, нямаше връщане назад. И макар че думите му бяха лош заместител на съветите на стария й приятел, поне пророчеството не можеше да лъже.

Мади знаеше какво би казал Едноокия за плана й и не й беше никак приятно да го заблуждава, но нищо не можеше да направи. „Аз го спасявам от самия — него мислеше тя. — Спасявам Световете.“

— Стига Локи да се съгласи да помогне…

— Не се тревожи за това — каза Шепнещият. — Аз мога да го убедя. Много съм убедителен.

Мади го изгледа продължително.

— Доколкото си спомням, доскоро искаше да го видиш мъртва.

— И от мъртвите има полза — отвърна Оракулът.

Локи пристигна след половин час облечен в дрехите на Лудата Нан, с натъртени стъпала и целият в прах.

— Я виж ти — обади се Шепнещият с най-злобния си тон. — Звездното куче е започнало да носи рокли. Какво ще сложиш другия път? Диадема и перли?

— Ха-ха. Много смешно — отвърна Локи и развърза шала, който покриваше главата му. — Извинявай, че закъснях — обърна се той към Мади. — Трябваше да вървя пеша.

— Няма значение — каза тя. — Важното е, че сега Шепнещият е у нас.

Хитрецът я изгледа с любопитство. Стори му се разгорещена — от въодушевление или от страх — а в цветовете й имаше нещо особено, някаква яркост, която го разтревожи.

— Какво става? — попита той.

— Говорехме си — отвърна Мади.

Локи стана видимо неспокоен.

— За какво?

— Имам една идея — каза момичето.

И започна да му излага плана си, отначало колебливо, после с нарастваща увереност, докато лицето на Локи ставаше все по-бледо и по-бледо, а Шепнещият грееше като ято светулки и се усмихваше толкова широко, че можеше да се пръсне.

— В Задгробния свят? — възкликна накрая Хитрецът. — Искате да отида в Задгробния свят?

— Нали чу какво каза Оракулът!

— Поетични волности — отсече Локи. Оракулите обичат такива неща.

— Той каза: „Генералът ще стои сам. Безименният ще въстане. Деветте свята ще бъдат изгубени.“ Война, Локи. Страшна война. И единственият начин да я предотвратим е да освободим баща ми от Задгробния свят. Ти обеща да помогнеш…

— Казах, че ще ти помогна да вземеш Шепнещия — възрази Локи. — Изобщо не сме говорили за спасяване на Световете. Пък и какво лошо има в една война?

Мади се замисли за долината на Стронд, за нивите и къщите, пръснати от село Малбри до Ковачницата, за тесните пътища и плетовете, за мириса на угар през есента. Замисли се за Лудата Нан в люлеещия се стол, за пазарния ден на поляната край селото и за Джед Смит, който беше направил всичко по силите си, за да я отгледа, и за всички кротки, безобидни хорица в долината с жалкото им съществуване и наивното им убеждение, че са центърът на Световете.

И за пръв път в живота си Мади Смит разбра. Поученията, подигравките, знаците, които тайно правеха зад гърба й. Стотиците дребни жестокости, заради които толкова пъти бягаше презглава към Мечешката гора. Тя мислеше, че я мразят, защото е различна, но сега проумя истинската причина. Те се страхуваха. Страхуваха се от кукувичето в гнездото им, страхуваха се, че един ден то ще порасне и ще въдвори Хаоса в малкия им свят.

Така и стана, помисли си Мади. Тя предизвика всичко това. Без нея Спящите нямаше да се събудят, Шепнещият щеше още да дреме в ямата и до войната щеше да има още петдесет или сто години, или повече…

Момичето се обърна към Локи.

— Може да се направи. Ти сам го каза.

Той рязко се изсмя.

— Нямаш представа какво ми предлагаш. Ти никога не си излизала от своята долина, а сега изведнъж ти е хрумнало да щурмуваш Черната крепост. Малко нависоко се целиш, не мислиш ли?

— Страх те е — каза Мади и Локи отново избухна в дрезгав смях.

— Страх ме е! — възкликна той. — Разбира се, че ме е страх. В това най-много ме бива. Затова съм още тук, защото ме е страх. И като стана дума за страх — Хитрецът стрелна с поглед Шепнещия, — имаш ли представа какво ще направи с мен Генералът, ако… Не, не ми отговаряй. Предпочитам да не знам. Ще кажа само, че с по-добре и двамата да отидем при него още сега, да му дадем проклетото нещо, да го оставим да преговаря с Ванир и така нататък…

— Когато Один и Мъдрецът Мимир се срещнат, в Деветте свята ще се възцари Хаосът — някак лениво заговори Шепнещият, но цветовете му грееха като драконов пламък.

Локи се обърна.

— Какво каза?

— Говоря каквото трябва и не мога да мълча.

— О, не — Локи разпери ръце. — Не си и помисляй да изричаш пророчество точно сега. Не искам да те слушам. Не искам да знам.

Но Шепнещият заговори отново. Гласът му не беше силен, но приковаваше вниманието към себе си и двамата се заслушаха, Мади озадачена, Локи все по-смаян и уплашен.

— Виждам Ясен при отворените порти — каза Шепнещият. — Поразен от мълния, но със зелени издънки. Виждам среща в Края на Дълбините на мъдрия и на недотам мъдрия. Виждам мъртвешки кораб на бреговете на Хел и сина на Бор със своето куче, клекнало в нозете му…

— О, богове — промърмори Локи. — Моля те, не говори повече.

— Говоря каквото трябва и не мога да…

— Ти мълча петстотин години — прекъсна го Хитрецът, още по-блед отпреди. — Защо да променяш навиците си точно сега?

— Почакай — намеси се Мади. — „Синът на Бор“ е едно от имената на Один.

Локи кимна с болнав вид.

— А кучето?

Той мъчително преглътна. Дори цветовете му бяха побледнели и прорязани от страхливи сребристи нишки.

— Остави — каза Локи със стегнато гърло.

Мади се обърна към Шепнещия.

— Е? — попита тя. — Какво означава?

Оракулът грейна по начин, който момичето вече разпознаваше като насмешка.

— Аз само пророкувам — кротко отвърна той. — Тълкуванията оставям на другите.

Мади се намръщи.

— Ясен. Предполагам, че това съм аз. Зелена издънка от поразено от мълния дърво. Мъдрият сигурно е Шепнещият. Синът на Бор на мъртвешки кораб с куче в нозете си… — погледът й се спря върху Локи. — А-ха. Звездно куче. Разбирам.

Хитрецът въздъхна.

— Това означава, че ще умра. Трябва ли да го повтаряш?

— Е, не означава непременно, че ще умреш…

— Наистина ли? — тросна се Локи. — Аз на бреговете на Хел? Какво според теб ще търся там? — и закрачи напред-назад, затъкнал поли на кръста, с развян шал. — Защо не ми каза всичко това по-рано? — обърна се той към Шепнещия.

Оракулът се подсмихна самодоволно и не отговори.

Локи зарови лице в шепите си.

— Хайде — каза Мади, — още не си умрял. Всъщност… — тя млъкна и лицето й грейна. — Чакай да си изясня нещо. Според Шепнещия ако Один умре, и ти ще умреш.

Той нададе приглушен възглас на отчаяние.

— А когато Один и Мимир се срещнат, ще настъпи Хаосът, Один ще бъде победен…

Локи вдигна очи към момичето.

— Освен ако не освободим Тор от Задгробния свят — тогава война изобщо няма да има. Генералът няма да умре, Деветте свята ще бъдат спасени и баща ми…

Последва дълго мълчание, през което Локи гледаше втренчено Мади, сърцето й биеше по-неудържимо отпреди, а Шепнещият сияеше като късче звезда.

— Ето, виждаш ли — каза тя. — Трябва да дойдеш. Ти знаеш пътя към Задгробния свят. Шепнещият каза, че това е осъществимо, а ако го вземем с нас, тогава той и Один няма да се срещнат и няма да има война, и…

— Чуй ме, Мади — прекъсна я Локи. — Макар че много ми се иска да спася Деветте свята, като извърша самоубийство, имам по-простичък план. Оракулът ме видя мъртъв в Хел. Нали така? Значи колкото по-дълго стоя настрана от Хел…

Той рязко млъкна, почувствал слаба, но внезапна и пронизваща болка точно над лявата си вежда. В първата секунда му се стори, че нещо го е ужилило. После усети присъствието на Шепнещия като остър предмет, който човъркаше в съзнанието му. Локи отстъпи назад и за малко да падне.

Ох, боли!

Той почувства как Оракулът придърпва мислите му като нокът, закачил се за коприна. Усещането беше неприятно, но когато се опита да затвори съзнанието си за него, втори пристъп на болка, този път по-силен, прониза главата му.

— Какво става? — попита Мади, като го видя да залита.

Но точно в момента Локи не можеше да й обясни. Той затвори очи и отново залитна като пиян. Долу на земята Шепнещият засвятка злорадо.

„Какво искаш?“ — безмълвно попита Локи.

„Вниманието ти, Звездно куче. И думата ги.“

„Думата ми?“

„Мълчи, ако ти е мил животът.“

Локи кимна с усилие.

„Знам какво си мислиш — каза гласът в главата му. — Страхуваш се, че мога да чета мислите ти. Чудиш се как съм станал толкова силен.“

Локи не каза нищо, само скръцна със зъби.

„И се чудиш дали мисля да те накажа.“

Той отново мълчеше.

„Би трябвало — продължи Шепнещият. — Но ще ти дам възможност да изкупиш греха си.“

„Да изкупя греха си? — учуди се Локи. — Откога те е грижа за спасението на душата ми?“

В съзнанието си той долови насмешката на Оракула.

„Не ме е грижа за твоята душа. Въпреки това ще правиш каквото ти кажа. Иди с момичето в Задгробния свят. Занесете ме до Хел. Освободете Гръмовержеца, предотвратете войната…“

„Че защо ти е да ходиш в Хел? Какво си намислил, стари мошенико?“

През главата на Локи премина поредният непоносим пристъп на болка. Той падна на колене, неспособен да извика, а гласът в съзнанието му отправи предупреждение:

„Никакви въпроси — каза той. — Просто прави каквото ти казвам.“

В този миг чуждото присъствие изчезна и остави Локи разтреперан и задъхан. Той отново се зачуди колко силен е станал Оракулът: преди векове опитите му да излезе наглава с проклетото нещо продължаваха с дни, като накрая и двамата се изтощаваха и предизвикваха опустошения в Долната земя, но днес то за секунди го събори на колене.

Сега Шепнещият светеше предупредително и дълбоко в съзнанието си Локи чу тихия му глас, едва доловим, но повелителен:

„Без хитрини. Даваш ли ми дума?“

„Добре.“

Хитрецът отвори очи и бавно си пое дъх.

— Какво стана? — попита Мади с разтревожен вид.

Той сви рамене.

— Паднах — каза. — Проклети поли.

При тези думи Локи се изправи и озари Мади с най-ослепителната си крива усмивка.

— Е? — попита той. — Ще ходим ли в Задгробния свят или не?

6

Това беше наистина нечестив съюз. От една страна Ловджийката, царствена в синята кадифена рокля на Етелбърта, от друга страна — свещеникът със златния си ключ. Беше два сутринта, когато пристигнаха в дома на семейство Парсън, и за учудване и неудоволствие на Етелбърта отидоха направо в кабинета на Нат и се заключиха там.

Свещеникът разказа на Ловджийката всичко, което знаеше: за Мади Смит, за едноокия странник, който й беше приятел, и най-вече за Ордена и делата му, а после захвана да й чете от Добрата книга и да рецитира някои кантики от Затворените Книги.

Скади с хладна насмешка гледаше и слушаше как човечецът се мъчи да овладее магията, която наричаше Словото. С течение на времето обаче Ловджийката ставаше все по-любопитна. Свещеникът беше непохватен и неук, но у него имаше искра, сила, която Скади не можеше да си обясни. Виждаше я в цветовете му: той имаше сякаш две светли следи вместо една обикновена следа в невзрачно кафяво и по-ярка нишка, вплетена в нея, подобно на евтина коприна, украсена със сребърно везмо. По всичко личеше, че Нат Парсън въпреки цялата си суетност и самонадеяност притежава сили, които можеха да й бъдат от полза — или да се превърнат в заплаха за нея, ако се оставят неовладени.

— Сега я запали.

Те седяха на бюрото на Нат и между тях имаше свещник с тънка восъчна свещ в него. Каен, огнената руна, припламваше леко разкривена между пръстите на свещеника.

— Не си съсредоточен — сопна се нетърпеливо Скади. — Дръж я здраво, насочи мислите си, кажи заклинанието и запали свещта.

Нат няколко секунди гледа намръщен свещта.

— Не се получава — оплака се накрая той. — Не мога да направя нищо с тези езически заклинания. Защо просто не използвам Словото?

— Словото? — Скади не се удържа и избухна в смях. — Слушай, човече — добави тя колкото може по-търпеливо. — Използваш ли боен слон да ти оре градината? Ще опожариш ли цяла гора, за да си запалиш лулата?

Нат сви рамене.

— Искам да пристъпим към важните неща. Не ми е интересно да уча трикове.

Скади отново се разсмя. Трябва да му се признае, помисли си тя, поне амбициите му са големи, макар и умът му да не е. Ловджийката се беше съюзила с него с намерението да му се присмива, докато овладее тайните на Ордена, но човекът бе събудил любопитството й. Може би все пак щеше да й бъде полезен.

— Трикове? — попита Скади. — Тези трикове, както ги наричаш, са твоето обучение. Пренебрегнеш ли ги, със съюза ни е свършено. А сега спри да се жалваш и запали свещта.

Нат изсумтя с отвращение.

— Не мога — промърмори той ядосан и в същия миг с гневно съскане свещта блесна със силен пламък, от който се разхвърчаха листове, свещникът се заклати, огънят подскочи чак до тавана и остави черно петно на гипсовата мазилка.

Скади хладнокръвно повдигна вежди.

— Не можеш да се владееш — каза тя. — Още веднъж.

Но Нат гледаше почернялата свещ с неудържим възторг.

— Справих се! — възкликна той.

— Лошо — отбеляза Ловджийката.

— Почувствахте ли я? — попита Нат. — Тази власт… — той рязко млъкна и притисна ръка към слепоочието си, сякаш имаше главоболие. — Тази власт — повтори някак отнесено, сякаш умът му беше другаде.

— Още веднъж, моля — охлади възторга му Скади. — И този път се постарай поне малко да се владееш.

Тя изправи свещника, който още пареше, и забоде в него нова свещ.

Нат Парсън се усмихна почти разсеяно. Между пръстите му се оформи руната Каен, този път не толкова разкривена.

— Спокойно — каза Ловджийката. — Не бързай.

Сега Каен гореше ярко като пламъче в пръстите на свещеника.

— Твърде силно е — отбеляза тя. — Намали го.

Но Нат или не я чу, или не й обърна внимание, защото Каен отново припламна и се разгоря толкова силно, че Скади я почувства като къс разтопено стъкло, което излъчваше непоносима горещина.

Очите на свещеника горяха със страстен огън, краищата на разпилените листове на бюрото пред него се завиха и се нагърчиха. Самата свещ, прясно забодена на свещника, започна да омеква и да се топи с нарастването на топлината.

— Стига — каза Скади. — Ще се изгориш.

Нат Парсън само се усмихна.

Тогава Ловджийката започна необяснимо да се тревожи. Каен гореше от другата страна на бюрото като сърцевината на пещ, жълтият й пламък беше станал зловещо синкавобял.

— Стига — повтори тя.

Нат Парсън все така мълчеше. Скади оформи с пръсти Иза с намерението да замрази огнената руна, преди пламъкът да е плъзнал и да е направил поразии.

Тогава Нат я погледна. От двете страни на бюрото, покрито с овъглени листове хартия, синята Иза и огнената Каен стояха неподвижно една срещу друга и Скади отново изпита онова особено, мъчително чувство на несигурност.

„Не биваше да става така“ — мислеше тя. Човекът нямаше подготовка, нямаше магическо сияние, откъде черпеше тази сила?

Иза в ръката й започна да отслабва. Скади отново я образува, този път по-настоятелно, като вложи в нея силата на собственото си магическо сияние.

Усмивката на лицето на Нат се разшири, той затвори очи като човек, изпитващ върховна наслада. Скади се напрегна…

И изведнъж всичко свърши толкова бързо, сякаш изобщо не се беше случвало. Замразена от Иза, Каен се разчупи, десетки късчета отлетяха към далечната стена и в гипса се набиха ситни люспи пепел. Нат ги изгледа със смаяна физиономия, която при други обстоятелства би изглеждала смешна, а Скади въздъхна облекчено — абсурдно от нейна страна, тъй като не би могла да очаква никакво друго разрешение.

И все пак нима не изпита нещо, докато седеше пред бюрото срещу свещеника? Сякаш някаква сила — може би дори висша сила — се сля с него или нечий неописуемо проницателен поглед се намеси за кратко в тяхната борба за надмощие.

Така или иначе, вече го нямаше. Нат приличаше на събуден от дрямка и оглеждаше белезите от опитите си по тавана и стените, като че ли ги виждаше за пръв път. Скади отново забеляза, че свещеникът потрива чело с върховете на пръстите си, сякаш за да пропъди наближаващо главоболие.

— Аз ли направих това? — попита накрая той.

Ловджийката кимна.

— Добро начало — отбеляза тя. — Кажи ми как се почувства?

За миг Нат се замисли, като продължаваше да търка слепоочието си. После се усмихна бегло и объркано като човек, който се мъчи да си припомни тежка пиянска нощ.

— Добре — отговори той.

Погледите им се срещнаха и на Скади й се стори, че вижда в сребристите му зеници отражение на изживяната наслада.

— Добре — тихо повтори свещеникът и за пръв път след Свършека на Света ледената Ловджийка потръпна.

7

Първоначалното й намерение беше незабавно да запознае Ванир с новия си съюзник. Сега обаче започна да се колебае. В края на краищата Ванир не й бяха роднини — само по брак, а бракът й беше грешка. Разбира се, старецът все още бе привързан към нея, но те бяха твърде различни по природа, за да се радват на дълго съжителство. Домът на Ньорд край морето се оказа непоносим за нея, както и нейното убежище в планините — за него. Същото се отнасяше за Фрейр и Фрейя: те бяха предани на баща си, не на нея, а и тя знаеше, че преследването на Один и на внучката му няма да бъде подкрепено единодушно от всички.

Разбира се, ако успееше да докопа Шепнещия, нещата можеха да се променят. Но при сегашното положение имаше вероятност Ловджийката да срещне отпор — най-малкото от Хеймдал, който щеше да остане верен на Один — а тя нямаше желание да влиза в сблъсък с Ванир. Засега у Один бяха всички козове: Оракулът и, което беше по-важно, момичето. Ванир знаеха пророчеството не по-зле от Бащата на боговете. Никой от тях нямаше доброволно да застане срещу детето на Тор и макар че самата Скади не държеше много на Асгард, предполагаше, че другите биха дали мило и драго за възможността да си върнат Небесната цитадела.

Така че на сутринта след закуска със свещеника тя отново прие птичия си облик и се върна в Залата на Спящите. Ловджийката прелетя точно над главата на Локи, който вървеше пеша към мястото на срещата в Мечешката гора, ала през ум не й мина, че старицата на пътя от село Малбри може да е предрешеният Хитрец.

Докато се обличаше в същата туника и ботуши, които беше оставила, Скади поднесе на Ванир грижливо прекроен разказ за събитията от изминалата нощ. Съобщи им, че Один и Локи действат заедно и че с тях е едно момиче, чиято самоличност е все още неизвестна. У тях е Шепнещият, тримата са се измъкнали от Екзаминаторите и въпреки нейната бдителност са успели да избягат.

Скади не спомена нито обещанието, което бе дала на Нат Парсън, нито плановете си за Мади Смит.

— А защо самият Один не ни събуди? — попита Хеймдал, когато Ловджийката свърши разказа си.

— Може да го е било страх — отвърна тя.

— Страх? От какво?

Скади сви рамене.

— Явно крои нещо — обади се Фрейр.

— Без да ни каже? — възкликна Браги засегнат.

— Какво чудно има? — попита Скади. — Один си е такъв. Винаги си е служил с тайни и лъжи…

— Не е вярно — отсече Хеймдал. — Той ни е предан.

Скади загуби търпение.

— О, моля ти се. Нека погледнем истината в очите, Златозъб. Генералът винаги е заигравал с Хаоса. И не само това, ами сега разбрахме, че пак се е сближил с Локи — не с кого да е, а с Локи. Какво повече ти трябва? Ако имаше нужда от теб, щеше да те събуди, нали?

Ванир се спогледаха неловко.

— Светът се е променил — продължи Скади. — Има нови богове, могъщи богове, които са срещу нас. Защо според вас Один е взел Шепнещия? Защо според вас е оставил Ванир да спят?

Последва мълчание.

— Може би се готви да сключи съюз — нерешително се обади Фрейр.

— Така ли мислиш? — попита Ловджийката. — Чудя се с кого.

И тя им разказа каквото знаеше за Екзаминаторите от Края на Света, за Безименния, за Словото. Ванир слушаха мълчаливо всички, освен Идун, която сякаш не й обръщаше внимание, и когато Скади свърши, дори вятърничавата Фрейя гледаше мрачно.

— Тяхното Слово е по-силно от всички наши магии — каза Ловджийката. — Те могат да ни покорят, могат да ни подчинят на властта си, могат да ни превърнат в свои роби. Те са Редът. Кой знае каква сделка е сключил Один с тях, за да се спаси!

— Но нали каза, че бил техен пленник? — попита Браги.

— Ловък трик — отвърна тя, — за да ме подмами в селото.

И Скади обясни как точно когато се е готвила да освободи Один, те са се нахвърлили срещу нея, с един коварен удар са я повалили и са се укрили — с Шепнещия — под Хълма.

— Защо точно теб? — попита Хеймдал, все така подозрителен.

— Защото аз не съм като вас — отговори Скади. — Всички вие, Ванир, твърде дълго сте били в съюз с него. Свикнали сте да го възприемате като роднина. Той не е такъв. Один е предан на първо място на Аезир и на второ място на Ванир — ако изобщо има „второ място“. Но мислите ли, че за да спаси Аезир, няма да ви пожертва, ако му се наложи? Мислите ли, че ще се поколебае дори за миг?

Хеймдал се намръщи.

— Смяташ, че е сключил сделка?

Скади кимна.

— Мисля, че са го принудили — каза тя. — Неговото спасение в замяна на нашето. Но планът му се обърка. Аз убих Екзаминатора. Измъкнах се и Орденът на Реда изпусна предоставената му възможност. Това обаче не значи, че се е отказал — Ловджийката закрачи по лъскавия под и леденосините й очи засвяткаха.

— Трябва да сме готови, че могат да извикат подкрепления и да ни нападнат. Трябва да приемем, че знаят къде сме. И кои сме.

Това беше достатъчно. Семената на съмнението бяха посети. Скади ги видя как прорастват в очите на наскоро събудените Ванир. Хеймдал оголи златните си зъби, очите на Фрейр заблестяха хладно, добродушният Ньорд се навъси като облак, натежал от дъжд. Браги запя тъжна песен, Фрейя заплака, а Идун само седеше на един леден блок и както винаги се усмихваше с ведро и безгрижно лице.

— Добре — обърна се Хеймдал към Скади. — Нека за миг приемем, че си права — той присви очи срещу Ловджийката, сякаш забеляза нещо в цветовете й, убягнало на останалите, някаква лека промяна, някаква особена светлина. — Да предположим, че Один крои нещо, което може да не е в наша полза. Само толкова съм готов да предположа — изтъкна той, когато Скади понечи да възрази, — но разбирам, че трябва да бъдем нащрек.

— Хубаво — отбеляза тя.

— Така или иначе, ние имаме числено превъзходство — продължи Хеймдал. — Седем срещу трима, ако броим момичето, разбира се…

— И Шепнещия — напомни му Скади.

Хеймдал се замисли.

— Да, естествено. Оракулът е у тях. А Оракулът няма причини да обича Ванир. В края на краищата тъкмо ние отрязахме главата на Мимир.

Другите се спогледаха.

— Прав е — отбеляза Фрейр.

— Само че Один заповядва на Шепнещия — възрази Ньорд.

— Може би не — каза Хеймдал.

— Тогава какво ще правим? — попита Фрейя. Не можем да останем тук завинаги… Предлагам да говорим с Один.

Скади я изгледа презрително.

— Ти наемаш ли се да свършиш тази работа?

Фрейя извърна поглед.

— А ти какво ще кажеш, Златозъб? Искаш ли доброволно да паднеш в капана, който ти е заложил, и да разбереш по трудния начин какво е намислил?

Хеймдал свъси вежди и не отговори.

— Ами ти, Браги? Ти винаги имаш много за казване. Какво предлагаш?

Ньорд я прекъсна.

— Какво е твоето предложение, Ловджийке? — попита той.

— Ами по всичко личи… — започна Скади.

Тя им каза каквото и колкото се осмели да разкрие. Обясни за Нат Парсън и за амбициите му, които омаловажи като невъзможни мечти на суетен и глупав човек. Подчерта възможната полза от него като съюзник, каза им за връзките му с Ордена и с Църквата, и как вече им с помогнал, като им е осигурил достъп до Добрата книга.

За новопридобитите му сили и за тревожното чувство, което бяха породили у нея, Ловджийката не спомена нито дума. Човекът имаше проблясъци, нищо повече. Но силата му беше нестабилна и колкото искрица. Нищо, от което да се страхуват. А и можеше да се окаже полезен.

— С какво? — попита Хеймдал.

Скади сви рамене.

— В тези нови времена се нуждаем от нови съюзници — каза тя. — Как иначе ще се борим с Ордена? Впрочем Безименният има име. Бих желала да го науча, преди да се е стигнало до война.

Навъсен, Хеймдал се замисли над думите й.

— И какво иска този твой свещеник?

Скади се усмихна.

— Иска да отмъсти на една вероотстъпничка. В замяна на това ще ни даде сведения, които ще ни послужат като оръжие срещу Ордена и Словото. Той иска само момичето иначе казано, предлага ни сделка.

— Момичето? — попита Браги. — Но какво представлява то?

— Нищо особено — отвърна Скади. — Знаете какъв е Один: винаги е имал слабост към Хората. Предполагам, че е използвал момичето като шпионин или нещо такова.

Хеймдал отново я погледна изпитателно.

— Фрейя каза, че момичето има сияние — заяви той.

И какво, ако има? — рязко отговори Скади. — Казах ти, то не е от значение. Важното е, че Один ни е измамил. И първата ни работа е да разберем защо.

Последва дълго мълчание, през което Ванир размишляваха над думите й.

— Добре — обади се накрая Фрейр. — Но първо ще се срещнем с Генерала. Ще си изясним нещата от край до край. И ако ни е предал…

— А аз знам, че е така…

— Тогава — продължи Фрейр — твоят свещеник ще получи отмъщението си.

8

Тунелът, който бяха избрали, беше нисък и много тесен, на места полузатрупан със скални отломки и със схлупен каменен таван, тук-таме осеян е остри ръбове, които заплашваха да ги скалпират, ако вдигнат глави. Входът му се намираше вдън Мечешката гора и пътят надолу беше много по-дълъг и криволичещ, отколкото от Окото на Коня.

Но както каза Локи, оттук бе по-безопасно, малкото светли следи, на които Мади се натъкна, бяха много бледи и стари, което означаваше, че Едноокият трудно щеше да открие дирите им дори ако руните, с които ги прикриваха, не успееха изцяло да ги замаскират.

Локи обаче не искаше да рискува. Той методично заличаваше следите им с дребни трикове и руни за прикриване и Мади може би щеше да се трогне от загрижеността му, ако не знаеше, че действията му са изцяло породени от личен интерес. Пътешествието им беше опасно и за пръв път в живота си Хитрецът мислеше за безопасността на другите — най-вече на Один, който, ако успееше да ги проследи, щеше да задейства опасния механизъм на пророчеството, което Локи искрено (и егоистично) се надяваше никога да не се сбъдне.

— Все пак може да се окаже полезен — каза Шепнещият на Мади, когато Локи избърза напред. — Аз мога да те преведа през Долната земя. Но по-нататък е Светът на мъртвите, през който въпреки всичките си познания не бих могъл да те водя. Той обаче има връзки там.

— Какви връзки? — попита Мади.

— Семейни връзки — отвърна Шепнещият.

Момичето го изгледа втренчено.

— Семейни връзки?

— Ами, да — каза Оракулът. — Не знаеш ли? Блудният баща се завръща.

Можеше да е и по-зле, мислеше Локи. Пътят беше тежък, но безопасен и не след дълго щяха да стигнат заплетените коридори на Долната земя, където той можеше да намери храна и дрехи (полите на Лудата Нан вече много му бяха дотегнали) и откъдето щяха незабелязани и необезпокоявани да продължат пътя си надолу. Оттам нататък рискът — поне рискът да ги проследят — щеше да понамалее: в края на краищата кой можеше да очаква, че ще тръгнат доброволно към самото гърло на Хаоса? За другите опасности, които ги дебнеха по пътя, Локи не можеше да каже нищо, но досега късметът му не го беше подвеждал и той бе склонен да му се довери и по-нататък.

Зад гърба си Хитрецът по-скоро долавяше, отколкото чуваше, присъствието на Шепнещия. Не толкова думи, колкото мисли нахлуваха в съзнанието му и му пречеха да се съсредоточи. „Трябва да внимавам“ — каза си той. Дори край огнената яма му се беше случвало силната воля на Оракула почти да надделява. Сега в непосредствена близост до него Локи се измъчваше от главоболие и мисълта, че Шепнещият може да надзърта в съзнанието му, когато си поиска, по никакъв начин не го успокояваше.

„Защо си мислиш, че съзнанието ти ме интересува? — попита с насмешка Оракулът. — Изобщо не мога да проумея как живееш в това гнездо на змии.“

Локи тръсна пулсиращата си от болка глава. Нямаше смисъл да влиза в препирни с това чудо, обидите само го разсмиваха, а Хаосът беше вече близо и скоро Хитрецът щеше да се нуждае от цялото си магическо сияние.

„Млъкни, Мимир“ — процеди той през зъби.

„Мислиш ли, че след четиристотин години в онази яма ще ме интересуват желанията ти? Имаш да плащаш за много неща, Звездно куче. Благодари се, че имаме общи интереси. И не си и помисляй да ме мамиш.“

Локи нямаше и намерение — поне не преди да разбере с какво си има работа. Многовековното му познанство с Шепнещия го беше научило, че трябва да внимава с него, и внезапното желание на Оракула да отиде в Хел силно го безпокоеше. Мади вярваше, че Шепнещият помага на боговете, но Локи бе далеч по-недоверчив и знаеше, че той няма навика да прави услуги.

Мъдрецът искаше нещо…

„Какво, стари друже?“

„Какво те интересува? Нали се договорихме.“

Локи знаеше, че не бива да пита повече. Колкото повече говореше, толкова повече слушаше думите на Шепнещия, толкова повече той владееше съзнанието му. Засега Локи все още можеше да го пропъжда: при всичката си власт Оракулът не беше успял да проникне в най-съкровените му мисли. Това беше добре. И все пак…

„Защо ще помагаш на Аезир? Какво си намислил?“

Шепнещият се разсмя в главата му.

„Бих могъл да ти задам същия въпрос. Откога си се загрижил за спасяването на Световете? Интересува те само как да отървеш кожата и ако сега имах някакъв избор, ти щеше да висиш прикован към някоя скала в Задгробния свят и гарвани да кълват вътрешностите ти.“

Локи пренебрежително сви рамене.

„Приказвай си…“

„В Черната крепост няма само да приказват.“

„Първо ще трябва да ме хванат“ — каза Локи.

„О, ще те хванат“ — отвърна Шепнещият.

След това продължиха по пътя си в мълчание.

9

Междувременно в Долната земя Едноокият Один най-после се събуди. Часовете, прекарани в ареста, го бяха направили уязвим и макар че той бързо се възстановяваше, имаше нужда от време, за да възвърне сиянието си. Затова когато се събуди и видя, че Мади и Локи са изчезнали, вече минаваше пладне.

Никой като че ли не знаеше къде са отишли, особено гоблините, които в отсъствие на своя Капитан сякаш бяха загубили всякаква сигурност и на тълпи напускаха Хълма Червен кон, помъкнали със себе си кой колкото запаси можеше да носи.

Один пресрещна и разпита неколцина от бегълците, но не можа да научи много от тях. Носеха се какви ли не слухове: че Орденът настъпва към Хълма, че Безименният е въстанал, че Ясенът на Мирозданието е паднал, че Сурт Разрушителят е преминал границата на Хаоса и вече е на път да погълне света.

Имаше и други, по-правдоподобни слухове: че Капитанът е мъртъв (Один отнесе това към сферата на пожеланията), че Долната земя е завладяна, затова всички ценности, храна и бира са достъпни за всички — последното поне беше вярно, както Один установи, щом влезе в складовете, макар че повечето гоблини, които завари там, бяха прекалено пияни, за да му кажат нещо смислено.

В противовес на това в Горната земя цареше заплашителен покой. Машините за копаене бяха се махнали от отвореното Око, само няколко души сновяха из полето. Приличаше на неделен ден, но църковните камбани мълчаха и дори земеделците, които трябваше да са заети, сякаш бяха изоставили работата си. Один гледаше света през руната Бяркан и се дивеше на призрачното спокойствие: над Хълма прелетяха диви гъски, над долината на Стронд мрачно надвиснаха буреносни облаци.

Нещо се надигаше, той ясно го усещаше. Преминаваше като трепет през Долната земя, дрънчеше с кости, хлопаше врати. Имаше глас всъщност седем гласа и Один нямаше нужда от магическа проницателност или от оракул, за да определи откъде духа вятърът.

Спящите.

Е, помисли си той, беше неизбежно. След като Скади беше будна, събуждането на останалите бе само въпрос на време. А без Шепнещия Один не можеше да разбере със сигурност какво знаят те и какво кроят. У тях ли беше Оракулът? Те ли бяха отговорни за изчезването на Мади? И къде се губеше Локи? Дали беше още жив? И каква игра играеше?

Имаше нещо гнило — това се разбираше от само себе си — но Один бе сигурен в едно: че Ванир ще се противопоставят на всякакъв съюз с Хитреца. Ако Скади беше успяла да ги убеди, че отново се е съюзил с Локи, Один трябваше да бъде много внимателен при срещата си с тях.

А не можеше да я избегне, ако искаше да получи отговори на въпросите си.

Той хвърли поглед към Окото на Коня и видя поканата от тях във вид на белоглав гарван вестоносец. Кацнала на големия камък навръх Хълма, птицата наклони глава и заговори.

— Грак.

Едноокият обичаше гарваните и знаеше езика им заради многото пъти, когато беше приемал облика на гарван. Той се приближи към птицата и през руната Бяркан се увери, че това е обикновен гарван, а не някой от Ванир в птичи облик.

— Ванир — каза гарванът. — Говори. Няма измама.

Едноокият кимна.

— Къде? — попита той.

— Дом на свещеник.

— Кога?

— Нощес.

Один замислено разпиля шепа трохи за птицата, тя кацна на земята и започна да кълве. „Няма измама“ казваха те. Но домът на свещеника изглеждаше странно място за среща — дали не обмисляха съюз с Хората? Один знаеше, че в днешно време дори на стари приятели не може да се вярва.

„Проклети да са, проклети да са.“ Той беше вече стар за дипломация. Рамото още го болеше от стрелата на Джед Смит, тревожеше се за Мади, беше подозрителен към Ванир и обезпокоително слаб след сблъсъка със Словото.

Словото. Один от години знаеше за съществуването му, но никога не бе изпитвал силата му на гърба си. Сега, след като я беше изпитал, той се страхуваше от него повече от всякога. Един-единствен Екзаминатор го направи безпомощен. Един човек — дори не Магистър — едва не пречупи съзнанието му.

„Представям си армия, въоръжена със Словото.“ След като беше видял какво може Словото, написаното в Книга Откровение вече не му се струваше толкова преувеличено. А Орденът беше силен — и с единство, и с численост — докато той и племето му бяха разпръснати и във вражда помежду си. Но какво можеше да направи Один или който и да било от тях срещу Безименния? Сам може би щеше да се укрие — за десет, за двайсет години, ако има късмет — докато накрая Орденът го залови. Заедно — ако изобщо успееше да спечели Ванир на своя страна — можеха ли да се надяват на друго, освен на поражение?

„Може би Екзаминаторът е бил прав — помисли си Один. — Може би времето ми е изтекло.“ Но тази мисъл не го изпълни с отчаяние, както очакваше. Вместо него той изпита странно усещане, подобно на главозамайване, и изведнъж позна чувството. Беше го изпитвал и друг път, във времената преди Рагнарьок, когато световете враждуваха и силите на Хаоса чакаха своя час. Това беше радостта на играча, който залага последната си монета със съзнанието, че всичко ще се оправи или ще се провали с обръщането на картата.

„Е, какво ще бъде? — каза си той. — Няколко години отсрочка или милостива смърт? Искрица надежда или гръм от небето?“

Шансовете бяха малки, Один вече го знаеше. Ванир не му вярваха, Скади се бе заклела да му отмъсти, Локи беше избягал, Мади се беше загубила, Шепнещия го нямаше, Хълмът зееше отворен и Хората бяха по петите му. А без Оракула вероятността да убеди, да примами, да уговори или направо да излъже Ванир, за да му се покорят, бе напрано нищожна.

Но Один беше играч. Обичаше залозите. Те допадаха на вкуса му към драматичните развръзки. Затова когато слънцето се търкулна на запад, Едноокият отново взе тоягата и стария си опърпан вързоп и пое надолу по Хълма Червен кон.

10

Изтощен след нощната работа, в отсъствие на Скади Нат Парсън спа. Но това не го освежи, защото го споходиха натрапчиви, неудобни сънища, които оставиха у него чувство на раздразнение и неудовлетворение.

Той се събуди след пладне с главоболие, замаян от глад и въпреки това от мисълта за ядене му прилоша. Най-много от всичко Нат се страхуваше, че новопридобитите сили, които беше демонстрирал пред Ловджийката, може незнайно как да са го напуснали.

За негово облекчение обаче мощта на Словото не беше отслабнала. Дори му се стори, че след като е спал, е нараснала като някакъв бързорастящ пълзящ филиз, който си проправя път към мозъка му. Нат запали свещите на олтара още при първия си опит, почти без да се замисли, и цветовете, от които в началото така се стъписваше, сега му се струваха познати, почти обичайни.

Как стана това — свещеникът нямаше представа, но в мига, в който Екзаминаторът използва Словото срещу Едноокия и Нат пристъпи напред, по някакъв начин съзнанията им се сляха. Случайно или преднамерено? Избран ли беше Нат Парсън да получи тази сила? Разбира се, от Ордена всичко можеше да се очаква. Може би беше чиста случайност последица от Приобщаването в съчетание с някакъв по-произволен елемент: Шанс или Избор, кой знае? Но каквато и да беше причината, Нат Парсън възнамеряваше да запази тази сила.

Той почти не обели дума на жена си, само й поиска втората й по хубост рокля. Най-хубавата рокля на Етелбърта лежеше захвърлена някъде на Хълма Червен кон, а Скади щеше да има нужда от друга, след като се върне от Залата на Спящите в облика на птица.

Съвсем естествено, Етелбърта не искаше да се раздели по този начин с най-хубавата част от гардероба си и разговорът беше леко неприятен, но Нат намери убежище в кабинета си, преди желанието му да използва Словото срещу жена си да е станало непреодолимо.

Междувременно Ловджийката се върна. Трябваха й няколко часа, за да накара Ванир да възприемат нейния начин на мислене, затова тя пристигна в селото в ранния следобед. Дотогава плячката й вече беше изчезнала: Мади и Локи бяха тръгнали към Долната земя, а в Горната земя Один наблюдаваше дома на свещеника и оглеждаше района за възможна засада.

Той не видя как Скади — в облика на бяла вълчица — обиколи заплетените тунели на Хълма Червен кон, като душеше коридорите, оглеждаше защитите, търсеше пресни следи. Тя надуши за кратко мириса на Локи, но той идваше някъде отдалеч и скоро се изгуби, а така и не попадна на следа от Мади Смит.

„Е, това може да почака“ — помисли си Ловджийката.

Днес беше тръгнала на лов за по-едър дивеч.

Тя отново насочи вниманието си към Хълма. Естествена крепост, която при нормални обстоятелства би издържала стогодишна, а може би и по-дълга обсада. Но сега, когато портите й бяха разрушени и войските й я напускаха, тази крепост можеше да се превърне в коварен капан. Наудр, Връзващата руна, заложена под подходящ ъгъл на вратата, би могла да улови в клопката си нищо неподозиращ заек, да щракне и да хване всекиго, който мине от там, а руната Хагал да избухне като шепа барут в лицето на изненаданата жертва.

Скади влезе през разбитото Око на Коня и през по-голямата част от следобеда заложи такива капани, където можа. Разполагаше ги там, където коридорите се пресичаха, на крайъгълни камъни, при входовете на тунелите и зад тъмни завои. Тя вплиташе руната Наудр в мрежа и опъваше мрежата насред тъмен коридор, а от руната Тир образуваше кука, на която жертвата да се наниже като риба.

„Може да свърши работа“ — мислеше си Ловджийката. Възможно беше бягащ мъж — или дори момиче — да не забележат капаните. Миг невнимание, една погрешна стъпка и жертвата щеше да се хване или да се измъкне ранена, отслабена, безпомощна, лесна плячка.

Градският часовник показваше почти четири, когато Скади се върна в дома на свещеника в облик на вълчица. Етелбърта, която се беше заклела, че този път няма лесно да отстъпи пред исканията на жената, при идването на Ловджийката доста се стъписа и не след дълго Скади се появи облечена в пищно бяло кадифе (никога няма да се изчисти, мислеше Етел), а домакинята се зае да приготвя къщата за идването на още шестима гости, като се надяваше, че те поне ще дойдат прилично облечени.

Ловджийката обаче имаше други грижи. Тя беше посяла някои съмнения сред Ванир, а името на Локи бе допринесло за останалото, но поне Хеймдал и Фрейр все още бяха предани на Генерала. Ако Один държеше при себе си Шепнещия, а Мади наистина беше дете на Тор, Бащата на боговете все още можеше да ги привлече на своя страна. Разбира се, не и ако някой умре…

Скади хладнокръвно прехвърли в ума си Ванир. Не Хеймдал, още не — той беше прекалено могъщ, за да го загубят. Не и Фрейр, по същата причина. Не Идун — тя не беше толкова безпомощна, колкото изглеждаше на пръв поглед, а и в бъдеще можеше да им потрябва лечител. Браги? Ньорд? Ловджийката си каза, че не му дължи нищо. Вече не бяха женени — и все пак тя не беше склонна да пожертва бога на морето. В края на краищата той можеше да се окаже полезен. Фрейя, от друга страна…

Скади се замисли за богинята на желанието.

О, тя притежаваше някои сили. Не беше безполезна. Но беше досадна и Ловджийката призна пред себе си, че от всички оцелели Ванир Фрейя щеше да й липсва най-малко. Не защото беше красива — всички знаеха, че Скади презираше тези неща — дори не защото бяха коренно различни по нрав, а заради разногласията, които Фрейя сееше по пътя си. Когато тя беше наблизо, възникваха спорове, приятели се спречкваха и най-кротките позеленяваха от гняв и се сърдеха. Освен това тя и Один…

Но Скади пропъди мисълта, преди да се е оформила докрай в главата й. „Това не е лична вражда“ каза си тя. Ставаше въпрос за тактическо решение, взето в полза на общото благо. Фактът, че между Фрейя и Один открай време съществуваше повече от мимолетна близост, изобщо не влизаше в сметките й. Смъртта на Фрейя щеше да го натъжи, разбира се. Може би дори щеше да засегне такива съкровени кътчета от душата му, които Словото не би могло да достигне. Трябваше ли това да влияе на решението й? Скади си каза, че не. Макар че Локи бе предизвикал смъртта на баща й, Один я беше поръчал и после Один бе купил мълчанието й с няколко комплимента и стратегически брак. И с течение на времето Скади беше започнала да проумява как той я е подвел, как я е използвал, за да сключи така необходимото примирие с Ледения народ, колко дълго и колко хитро е насочвал гнева й в погрешна посока, като я е карал да вярва, че вината е на Локи и на никого другиго…

А сега братята бяха отново заедно.

Скади стисна в юмруци бялото кадифе на втората по хубост рокля на Етелбърта Парсън. Тези гънки нямаше да се махнат с никакво гладене, но Ловджийката не мислеше за това. В съзнанието й надвисваха тъмни облаци, лееше се кръв и Отмъщението, дълго отлагано и затова още по-сладко, отвори сънливи очи и се усмихна.

Иза е единствената руна от Древното писмо, която няма обърната позиция. По тази причина Скади бе запазила изцяло силите си от времето на Рагнарьок. Тя смяташе, че би могла да се опълчи на почти всекиго от Ванир, но знаеше, че не може да надвие шестимата, взети заедно. Освен ако…

Поради липса на свободно време и желание Ловджийката отдавна не беше създавала ново оръжие, но си даваше сметка, че сегашното трябва да бъде съвършено. Неголямо, но във всяка нишка да бъдат вплетени невидими руни изискано оръжие, коварно оръжие.

Ако имаше достатъчно време, можеше да направи риза — дори наметало, съшито с ледени и отровни руни, но времето беше малко и затова Скади направи малка кърпичка, поръбена с толкова ситна дантела, че едва се забелязваше, с толкова сложна изработка, че магическите нишки, заплетени и втъкани в нея, бяха скрити под украсата от нежни възелчета и бродирани цветя, толкова смъртоносна, че едно-единствено заклинание беше достатъчно, за да я задейства. А отгоре й с прост ярък шрифт изписа руната Фе:

Фрейя.

Скади остана доволна. Тя се отнасяше с презрение към такива домашни занимания като ръкоделието, по все пак беше дъщеря на Ледения народ и ги умееше. Грижливо сгъна малката кърпичка и я прибра в едно чекмедже на изящното писалище. Ванир щяха да дойдат преди падането на нощта. Усмихната, Ловджийката зачака пристигането им.

От наблюдателния си пункт между няколко дървета на половин миля от Малбри Один ги видя да идват. Беше шест вечерта и на светлината от залеза той успя да различи само дирите им, които се точеха през полето и сияеха под притъмнялото небе. Цветовете на Скади не бяха сред тях, но може би тя се криеше някъде наблизо и използваше останалите за примамка, с която да го привлече. От Мади и Локи нямаше и помен и Один едва сега призна пред себе си колко много се е надявал да ги види тази вечер.

Той образува Ир и се скри зад един плет. Ето ги: Жътварят, Стражът, Поетът, Лечителката, Морският вълк и последна, далеч зад тях, богинята на желанието. Защо бяха решили да дойдат пеша? Какво търсеха в дома на свещеника? И какво точно знаеха?

През Бяркан Один се огледа за Шепнещия. Нямаше следа от него и гласът му никъде не се чуваше. Но това не означаваше, че го няма. Едноокият тръгна покрай плета и мина зад групата: така имаше най-малка вероятност да го забележат. Никак не му харесваше да се крие от приятелите си, но светът се беше променил и вече дори на старите приятели Один не можеше да се довери изцяло.

Ньорд говореше на останалите:

— Знам, че е безразсъдна, може би дори малко дива…

— Малко дива! — намеси се Фрейя, чиято дълга коса блестеше като скреж, а светлината играеше в брънките на огърлицата й.

— Тя е животно, Ньорд, ходи на лов като вълк или като сокол…

— Винаги е била предана. В Рагнарьок…

Фрейр се обади:

— Тогава бяхме във война.

— Ако Скади е права, и сега сме във война.

— С Хората. Може би с Реда — каза Хеймдал. — Но не с нашето племе.

— Аезир не са нашето племе — отсече Ньорд. — Трябва всички добре да го запомним.

Скрит зад плета, Один се намръщи. Значи ето каква била работата: Ньорд като най-стария от Ванир, баща на близнаците, естествено беше предан първо на Ванир и после на Аезир. Впрочем Один отдавна подозираше, че богът на морето все още изпита нежни чувства към бившата си жена, а добре знаеше, че с влюбен не може да се спори. Самият той го бе изпитал на гърба си: имаше случаи, и то не малко, в които дори Далновидният Один се беше държал като простосмъртен слепец…

Едноокият хвърли поглед към Фрейя, която все така вървеше най-отзад в синята си рокля, изцапана до коленете в кал.

— Колко още остава? — проплака тя. — Вървя с часове, имам мазол, а вижте роклята ми…

— Ако чуя още една дума за роклята ти, обувките ти или соколовата ти премяна… — измърмори Хеймдал.

— Почти стигнахме — кротко каза Идун. — Но ако те боли кракът, мога да ти дам ябълка…

— Не искам ябълка. Искам сухи обувки, чиста рокля и баня…

— О, млъкни и използвай заклинание — сопна се Хеймдал.

Фрейя го погледна и подсмръкна.

— Изобщо не разбираш, нали, Златозъб?

Один се усмихна в скривалището си.

11

В Долната земя Мади и Локи изпаднаха в затруднение. Затруднение във вид на вертикална шахта, която минаваше през няколко от нивата — и нито път надолу, нито разклонение, само сто стъпки разстояние до отсрещния край.

Намираше се в края на дълъг нисък коридор, по който те се бяха придвижвали къде с пълзене, къде с ровене близо три часа. Сега, като гледаше подобния на стълб отвесен процеп и слушаше как водата бушува наоколо — четиристотин стъпки под тях, Мади беше готова да заплаче от отчаяние.

— Нали каза, че това е най-сигурният път надолу! — обърна се тя към Шепнещия.

— Казах, че това е най-бързият път надолу — язвително отвърна той, — и наистина е така. Аз ли съм виновен, че не можете да се справите с малка стръмнина?

— Малка стръмнина!

Шепнещият присветна с отегчение. Мади отново погледна надолу: под тях реката се пенеше като каймак. Момичето знаеше, че това е реката Стронд, придошла от есенните дъждове, която с блъскане и мятане си проправяше път между скалите към Речния котел. Тя като че ли изцяло запълваше бездната, но когато очите на Мади свикнаха с гъстия мрак, тя видя пролука в скалата от отсрещната страна, едва видима заради голямото разстояние.

От гърдите й се изтръгна дълга, уморена въздишка.

— Ще трябва да се върнем — каза Мади. — Да потърсим друг път надолу.

Но Локи я гледаше със странно изражение.

— Няма друг път — отвърна той. — Освен ако не искаш да вървиш с няколко хиляди гоблини. Впрочем…

— Впрочем — добави Шепнещият — вече ни следят.

— Какво? — попита Мади.

— Локи знае.

— Какво знае?

Хитрецът изгледа злобно Оракула.

— Преди час забелязах следа. Няма причини за тревога. По-надолу ще им избягаме.

— Освен ако не оставя някакви знаци.

— Знаци? — учуди се Мади. — Че защо ще го прави?

— Кой знае — отговори Шепнещият. — Казах ти, че ще създава неприятности.

Локи гневно изсъска:

— Неприятности? Слушай, аз рискувам кожата си. А ми е доста удобна и изобщо не бързам да я съсипя. Та защо ще искам да оставям знаци? И защо, в името на Хел, ще искам да се бавим?

Мади смутено поклати глава.

— Просто мисълта да се върнем назад…

Той отново я погледна озадачен.

— Кой говори за връщане назад?

— Стори ми се…

— Мади — каза Локи, — мислех, че си разбрала. Хаосът е в кръвта ти по майчина линия, а по бащина си Аезир. Наистина ли смяташ, че спускането по тази урва е най-добрият вариант?

За миг Мади се замисли.

— Но аз не знам никакви магии… — започна тя.

— Не ти трябва да знаеш магии — отвърна Локи. — Магията е част от теб, тъй както косата ти, очите ти или това, че си левачка. Один ли те научи да мяташ мисловни мълнии?

Мади се намръщи и поклати глава. После си спомни за соколовата премяна на Фрейя и лицето й грейна.

— Мога да използвам наметалото на Фрейя — предложи тя.

— Няма да стане. Птица не може да пренесе Шепнещия. А освен това ми омръзнала си губя дрехите.

— Добре, какво предлагаш? — попита Мади и точно тогава й хрумна какво може да се направи.

Въже — дори просто нишка, усукана от руни, можеше да се опъне от единия край на процепа до входа на пещерата. Ур, Бикът, щеше да я заздрави. Наудр, Връзващият, щеше да я закрепи в горния край. Трябваше да издържи съвсем кратко, точно колкото да се спуснат — и после можеше да се махне със същата бързина и лекота като паяжина. Мади реши, че ще свърши работа, и въпреки това като погледна към бушуващата вода, се уплаши. Ами ако не успее? Ами ако падне като птиче, което много бърза да излети от гнездото, и водите я отнесат към Речния котел?

Локи я гледаше с учудване и нетърпение.

— Хайде, Мади — подкани я той. — Ще бъде нищо в сравнение с онова, което направи при огнената яма.

Тя бавно кимна, после разтвори ръка и погледна руната Аеск, изписана на дланта й. Знакът светеше слабо, но пред очите й грейна, тъй както въглените в огнището припламват, когато ги раздухат. Мади затвори очи и започна да усуква руните така, че да изпълнят предназначението си, тъй както някога усукваше суровата вълна от прясно остриганите агнета, нишка по нишка, и я навиваше около вретеното. Вече виждаше как израства във върховете на пръстите й — двойна нишка руническа светлина, здрава като стоманена верига и лека като пух на глухарче, после я опъна в тъмния въздух, тъй както паяк опъва паяжината си, докато нишката стигна брега на реката и здраво се закрепи за скалата.

Мади внимателно провери дали въжето ще я издържи. Беше здраво. Плъзгаше се като царевична коса между пръстите й. А сега Шепнещият: напъхан под палтото й, той тежеше, но не непоносимо и след като установи, че с малко наместване може да го носи на гърдите си, момичето стисна с всичка сила въжето и се гмурна в тъмнината.

Локи гледаше и в острите му черти се четеше любопитство, почти възхищение. Всъщност той се чувстваше много неспокоен. Това със сигурност беше проста работа, но въпреки липсата на подготовка Мади твърде бързо намери верния подход. Локи се чудеше колко време ще й трябва, за да открие другите си умения, и колко сила се съдържа в това сякаш неизтощимо нейно сияние. Самият той все повече отслабваше от усилието да противостои на намесата на Шепнещия в мислите му. И когато дойде неговият ред да хване въжето, му се стори, че предчувства беда…

„И защо така?“ — обади се глас в главата му.

Локи трепна от неочакваното му присъствие. Препятствията по пътя им надолу го разсейваха и му беше все по-трудно да пази мислите си неприкосновени. Реката под него бушуваше и пръскаше и изведнъж му се прииска той да беше взел Шепнещия, но сега осъзна, че е твърде безпомощен, увиснал във въздуха като мънисто на конец. Гласът в главата му долови неговата несигурност и се усмихна.

„Махни се от главата ми, стар воайор такъв.“

„Какво те мъчи? Гузна съвест?“

„Гузна какво?“

Гласът беззвучно се засмя. Локи почувства смеха като драскане на мъртви нокти по вътрешността на черепа му. Започна да се поти. Мади беше стигнала отсрещния бряг на реката, но Хитрецът беше едва на половината път, а руните вече започваха да се разпадат. Ръцете го боляха, главата му се пръскаше и той с мъчителна яснота виждаше бездната под себе си. И Шепнещият я виждаше и злорадо и безмилостно го гледаше как се мъчи…

„Стига, Мимир. Искам да се съсредоточа.“

„Стига, Звездно куче. Какъв е планът ти?“

Локи се опита да образува наново руните, но присъствието на Шепнещия беше твърде осезаемо, караше го да се гърчи като червей на кука.

„Боли те, нали?“ — попита Оракулът и зачовърка още по-жестоко…

И в мига, когато Шепнещият посегна към него с непредпазлива злоба, Локи видя нещо, което го накара да затаи дъх. Защото когато неговият ум и умът на Оракула се докоснаха, той зърна нещо повече — нещо, заровено толкова надълбоко в съзнанието на Шепнещия, че само сянката му се виждаше.

(!)

В този миг Оракулът се отдръпна.

След малко се върна без следа от предишната закачливост и Локи почувства убийственото му настървение. Докато Оракулът се ровеше в ума му, за да разбере какво е видял, по тялото на Хитреца пробяга непоносима болка и той се опълчи срещу Шепнещия с всички сили.

„Шпионираш ли ме, жалък подлецо?“

— Не! Моля те! — изстена Локи.

„Още само звук и ще те разкъсам.“

Хитрецът стисна набраздените си устни. Той виждаше Мади, протегнала ръка над водата, и руната Наудр, опъната почти до скъсване помежду им.

„Така е по-добре — каза Оракулът. — А сега за твоя план…“

Той продължи още секунда да стиска, да изцежда съзнанието на Локи като мокра кърпа. С изтръпнали пръсти, със замъглен поглед, Хитрецът пусна с една ръка разпадащото се въже, за да оформи руни за подсилване…

В този момент въжето поддаде и Локи полетя към бързите води на Стронд. Той подскочи към брега, като с две ръце мяташе руни, леки като перца, приземи се с единия крак във водата на скалистия ръб на бушуващата бездна и с облекчение установи, че Оракулът го е напуснал. Блед и разтреперан, Локи се из катери на брега.

— Какво има? — попита Мади, като видя лицето му.

— Нищо. Главоболие. Сигурно е от въздуха.

Той тръгна с несигурна крачка, като грижливо пропъждаше всяка мисъл от главата си. Това кратко надзърване беше достатъчно мъчително, но ако Шепнещият узнаеше какво точно е видял Локи, никой — дори Мади — нямаше да го спаси.

Така те прекосиха реката, която бележи края на Долната земя и началото на дългия утъпкан път към Смъртта, Съня и Проклятието.

12

Зоркият като ястреб Хеймдал никога не спеше. Дори когато беше най-отпаднал, той държеше едното си око отворено и тъкмо затова беше избран за страж на Аезир по времето, когато стражите все още бяха необходими. Тази нощ обаче никой от Ванир не посмя да заспи — с изключение на Идун, която се отличаваше от другите е доверчивата си природа, и Фрейя, чиято красота се нуждаеше от осем часа сън. Останалите седяха на тръни и чакаха Один.

— Защо си мислите, че изобщо ще дойде? — не издържа накрая Ньорд и погледна през прозореца на салона.

Луната изгряваше, часът беше единайсет, може би дванайсет, а наоколо цареше пълно мъртвило от девет и нещо насам, когато през двора пробяга лисица и се изгуби в мрака зад къщата на свещеника. Тогава настъпи момент на несигурност, през който Ванир направиха всичко възможно, за да се уверят, че създанието е съвсем обикновена лисица, а после се занизаха часове в мълчание — напрегнато, неловко мълчание, което им подейства потискащо като мъглив ден.

— Ще дойде — каза Скади. — Ще иска да говори с нас. Сигурно е получил поканата ни, а освен това…

Хеймдал я прекъсна.

— Ако ти беше на мястото на Один, щеше ли да дойдеш?

— Може да не дойде сам — каза Браги.

— Ще дойде — повтори Скади. — Ще иска да преговаря. Ще се опита да ви подкупи, да ви накара да му служите, и за примамка ще използва Шепнещия.

При тези думи Ловджийката се усмихна: само тя знаеше, че Один няма с какво да се пазари. Дирята на Локи водеше навътре в лабиринта под Хълма и Скади имаше пълно основание да вярва, че Шепнещият е у него, беше повече от сигурна.

— Само че той хитрува — предупреди тя. — Не може да му се вярва. Напълно в негов стил е да ни вкара в капан…

— Стига — намеси се Хеймдал. — Вече чухме мнението ти. Разбираме какво рискуваме. Защо иначе сме дошли да сключваме сделки с Хората? — той въздъхна и изведнъж придоби уморен вид. — Не виждам нищо почтено тук, Ловджийке, и ако питаш мен, ти прекалено много се наслаждаваш на всичко това.

— Чудесно — отвърна Скади. — Тогава ще оставя теб да говориш. Аз ще стоя настрана и ще се намесвам само при нужда. Става ли? Така честно ли е?

Хеймдал я погледна учуден.

— Благодаря — каза той.

— И все пак — продължи Ловджийката, — може би трябва да повикаме свещеника. Ако Один пристигне въоръжен…

Но по този въпрос Ванир бяха единодушни.

— Ние шестимата ще се справим с него — каза Ньорд. — Не ни трябват нито проповедникът, нито Словото му.

Скади сви рамене. Беше сигурна, че до края на нощта ще размислят.

Один дойде след час окъпан в сребристото сияние на фалшива зора. В пълно снаряжение — суета, за която сигурно беше изразходвал по-голямата част от сиянието си — висок, със синьо наметало, с копие в ръка, с широкопола шапка, под която едничкото му око светеше като звезда.

Приела облика на вълк, Скади го наблюдаваше от покрайнините на селото: знаеше, че Один ще дойде на срещата подготвен. Следата му сияеше, той изглеждаше спокоен и отпочинал — част от маскировката, разбира се, но трябваше да му се признае, гледката беше внушителна. Единствено силното й вълче обоняние й помогна да прозре истината зад сиянието — слабата миризма на тревожна пот, на прах, на умора и Скади изръмжа от задоволство.

Значи беше права. Той наистина блъфираше. Сиянието му бе отслабено, той беше сам и единственото предимство, с което още разполагаше неизменната преданост на Ванир, скоро щеше да му бъде отнето.

Ловджийката се върна в дома на свещеника, влезе през открехнатата странична врата и бързо изтича да събуди Нат.

— Той е тук.

Нат й кимна в отговор. Не изглеждаше никак стреснат от внезапното събуждане — всъщност Скади се запита дали изобщо е спал. Той стана и тя забеляза, че е лежал с дрехите. На лунната светлина очите му блестяха, зъбите му лъщяха, в цветовете му се четеше единствено въодушевление и едната му ръка машинално се протегна към Добрата книга, оставена до леглото, а другата стисна златния ключ, който висеше на врата му на кожена връв.

— Помниш ли какво трябва да направиш? — попита Скади.

Нат мълчаливо кимна.

Етелбърта изпищя, като видя бялата вълчица до леглото си, после изпищя още по-силно, когато Ловджийката възвърна първоначалния си облик. Нито Скади, нито Нат й обърнаха някакво внимание.

Етел лежеше в леглото си по нощница и трепереше.

— Нат, моля те — каза тя.

Свещеникът дори не я погледна. Всъщност в този момент той изобщо не приличаше на себе си, стоеше до леглото по риза и панталони, дългата му сянка опираше в тавана, а възторжените му очи излъчваха сияние — Етелбърта беше сигурна, че е някакъв вид сияние.

Тя седна в леглото, все така уплашена до смърт, но твърдо решена да изрази възмущението си, яростта си от това безсрамно същество, тази гола харпия, която беше съблазнила мъжа й и го бе тласнала към лудост, че и по-лошо. Етелбърта знаеше, че никога не е била хубавица, дори на младини. А дори да беше, и най-голямата хубавица в долината не можеше да се мери с тази жена демон, която Нат наричаше Ловджийката. Но Етелбърта обичаше мъжа си въпреки цялата му суетност и плиткоумие и нямаше намерение да гледа безучастно как той се погубва.

— Моля те — повтори тя и стисна ръката му. — Моля те, Нат, отпрати я. Отпрати ги всичките, Нат. Те са демони, откраднали са ума ти…

Нат само се разсмя.

— Лягай си — каза той и в тъмното гласът му сякаш отекна по-различно, отколкото на дневна светлина. — Това не те засяга. Сега съм зает с делата на Ордена и няма да позволя да се месиш.

— Но, Нат, аз съм ти жена…

Тогава свещеникът я погледна: очите му грееха с непознат пламък.

— Екзаминаторът на Ордена няма жена — отсече той.

И припадна.

Беше в безсъзнание само няколко секунди. Скади го свести с рязко ощипване, докато Етелбърта седеше с насълзени очи, притиснала ръце към устата си.

Екзаминаторът на Ордена няма жена.

Какво можеше да означава това? Етел Парсън се славеше с ум толкова, колкото и с красота — всички знаеха, че си е купила положението в обществото с парите на баща си. Не се отличаваше и с независимо мислене. Никой никога не я беше поощрявал да изразява мнение. Казваха й, че е достатъчно да изпълнява задълженията си, да бъде добра дъщеря на Църквата, добра стопанка, добра домакиня, добра съпруга. Тя се беше надявала да стане и добра майка, но не й бе отредено да изпита тази радост. Въпреки това Етел не беше глупава и сега си блъскаше главата да проумее какво става.

Екзаминаторът на Ордена няма жена…

Какво означаваше това? Разбира се, тя не хранеше илюзии за предаността на съпруга си към нея. Грозните момичета рядко се омъжват по любов. А парите, за разлика от хубостта, с възрастта често се увеличават. И все пак да я отблъсне толкова грубо, и то пред онази…

„Няма време за самосъжаление, Етелбърта. Не забравяй коя си.“

Вътрешният глас, който изрече тези думи, беше рязък, но някак близък и силно изненадана, тя се вслуша в него. „Та това е моят глас“ — каза си Етел. За пръв път й хрумна да си помисли такова нещо.

Тя погледна мъжа си, който още лежеше на пода. Осъзна, че изпитва смесица от чувства: тревога, страх, разочарование, обида. Но имаше и друго: нещо, което накрая с учудване разпозна като презрение.

— Етел… — обади се Нат със слаб глас. — Донеси ми вода и дрехи. И ботушите ми от килера, и рокля за моята дама. Онази от розова коприна ще й стои добре, или може би люляковата.

Етелбърта се поколеба. В края на краищата тя беше покорна по природа, а да гледа отстрани и да не помогне на мъжа си в нужда за нея бе равносилно на предателство. Но веднъж чут, вътрешният глас трудно можеше да бъде пренебрегнат.

— Вземи си ги сам — сопна се Етел, загърна се в халата си, обърна се и излезе от стаята.

Излизането й не смути особено Нат. Той мислеше за други неща, важни неща, и не на последно място за усещанията си точно преди да припадне: онзи прилив на енергия, онази целеустременост, онова непреодолимо чувство, че е някой друг, не селски свещеник, загрижен единствено за десятъка и изповедите, а коренно различен човек.

Нат Парсън посегна към Добрата книга, паднала до леглото, и странно се успокои от познатата тежест в ръката си, от допира до топлата, гладка, изтъркана повърхност на обложката. После свали златния ключ от врата си и отвори Книга Слова.

Този път приливът на мощ съвсем слабо го зашемети. И самите думи — чужди, зловещи каишки за сила — сега му бяха по-ясни, нижеха се по страницата лесни и познати като песничките, научени като дете от майка му. Нат почувства лек световъртеж от това, че нещата, които вчера му се бяха сторили непознати и страшни, така неусетно бяха станали толкова натрапчиво близки.

Скади го наблюдаваше внимателно и с подозрение. Какво се случи? Допреди малко той лежеше на пода, даваше нареждания на Етел и искаше ботушите си, а сега беше просто… друг. Сякаш в него се бе запалила светлина или нещо се беше обърнало и от мекушав, суетен човек той се бе превърнал в друго създание. И всичко това за един миг. Може би заради Словото? Или просто заради въодушевлението от предстоящите събития?

Искаше й се да проучи по-обстойно този въпрос, но нямаше време. Один идваше и сега тя се нуждаеше от този човек и от Словото му, ако искаше планът й да успее. После щеше да се погрижи. Свещеникът не беше незаменим и след като изпълнеше предназначението си, Скади без съжаление щеше да развали сделката.

Тя осъзна, че всъщност ще изпита облекчение.

13

В миналото, мислеше Хеймдал, щяха да проведат съвещанието си в салона на Браги. Щеше да има медовина и бира, смях и песни. Сега, разбира се, дори само мисълта за онова време го потискаше.

Той погледна през прозореца. Один чакаше отвън на двора — не прегърбен старец, а по-висок и снажен от всеки човек, окъпан в светлината на истинския си облик. На Хеймдал му се струваше, че Один е сякаш изтъкан от светлина, и ако някой от Хората дръзнеше да го погледне, щеше да забележи синьото сияние, което грееше от лицето на едноокия скитник, струеше от пръстите му, искреше в косата му.

— Аз ще отида — каза Хеймдал.

— Всички ще отидем — намеси се Фрейр.

Той огледа останалите Ванир. Те всички бяха в истинския си облик, озарени от светлина: Идун и Браги в лятно златисти одежди, Ньорд със своя харпун, а Фрейя… Фрейя…

Фрейр бързо сведе глава. Никой не бива да поглежда богинята на желанието в истинския й облик, дори брат й. Той промърмори:

— Чудя се, сестро, дали е съвсем благоразумно…

Фрейя се разсмя — звук, който беше нещо средно между подрънквано на монети и последно подсмихване на умиращ човек.

— Скъпи братко — каза тя, — аз имам лични сметки за уреждане с Едноокия Один. Повярвай ми, не бих пропуснала тази среща за нищо на света.

На масата пред тях имаше бутилка вино. Браги я взе. Съгласно законите, записани още в най-древни времена, там, където се споделят храна и вино, не се пролива кръв. Макар че салонът на Браги тънеше в прах, законите на честта и гостоприемството още важаха и ако Один искаше да преговаря добре. Каквото и да правеха, трябваше да действат според законите.

В първия миг те се спогледаха. Шестимата Ванир и Едноокият, окъпан в сияние като легендарен герой, като планина на слънце.

Один им поднесе хляб и сол.

Браги сипа вино в чаша.

Представителите на Пророческото племе отпиха един след друг.

Само Скади не пи, разбира се: тя беше в къщата с Нат Парсън и гледаше през еркерния прозорец. Моментът наближаваше — Ловджийката го чувстваше във всяка жила. В ръката си тя държеше фина кърпичка с избродирана Фе, руната на богатството. А до нея Нат Парсън стискаше Книга Слова и гледаше ококорен. И неизвестно за никого от тях, неизвестно дори за боговете, чиито съдби бяха така опасно преплетени, трети наблюдател следеше срещата е ужас и усилващ се гняв, застанал притаен и треперещ на вратата на къщата.

Когато и последният от тях почете древния закон, Один си позволи да се отпусне.

— Приятели мои — започна той, — драго ми е да ви видя. Дори в тези злокобни времена ми е много драго — единственото му око огледа събралите се Ванир. — Но някой липсва — тихо добави Один. — Ловджийката, струва ми се.

Хеймдал оголи златните си зъби.

— Тя реши, че е по-добре да стои настрана. Веднъж вече си се опитал да я убиеш.

— Това беше недоразумение.

— Радвам се — каза Хеймдал. — Защото Скади е останала с впечатлението, че си ни предал. Че Локи е свободен и че двамата пак сте заедно съвсем като в доброто старо време, сякаш нищо не се е случило. Сякаш Рагнарьок е бил само игра, която сме загубили, и това е просто поредният ни опит — той погледна Один с присвити очи. — Разбира се, Скади е сгрешила. Ти никога не би постъпил така, нали, Один? Никога не би го направил, след като знаеш какво означава това за нашето приятелство и за нашия съюз.

Известно време Один мълча. Очакваше го. От всички Ванир Хеймдал най-много мразеше Локи и от всички Ванир именно свирепият, предан Хеймдал беше този, на когото Один държеше най-много. От друга страна, той държеше и на Мади и ако тя беше взела Шепнещия…

— Стари приятелю… — заговори той.

— Стига глупости — прекъсна го Хеймдал. — Вярно ли е?

— Ами да, вярно е — Один се усмихна. — Но преди да си направите погрешни изводи… — Хеймдал стоеше вцепенен със зяпнала уста. — Преди който и да било от вас да си направи погрешни изводи — продължи Едноокият, все така усмихнат дори след като Ванир го наобиколиха, — искам да чуете моята част от историята.

И когато Бащата на всички богове заговори, никой не забеляза дребното създание — обикновена кафява мишка — което изскочи иззад една пристройка на къщата и прекоси двора. Никой не видя следата, оставена от животното по пътя му, и никой не забеляза предмета, който то много внимателно носеше в зъбите си — благоуханно парченце плат, леко като фина дантела, красиво като жълта роза, за да го остави на крачка от мястото, където стоеше Один. Захвърлена на земята откъм страната на сляпото му око, кърпичката едва белееше сред сиянията и прахоляка, само чакаше някой да я вдигне и да й се възхити: изискан предмет, дреболия предмет на желание.

— За вас, приятели — заговори Один. — Рагнарьок беше вчера. Но оттогава много неща се промениха. Боговете на Асгард са почти на изчезване, имената ни са забравени, териториите ни са изгубени. Ние бяхме достатъчно самонадеяни да мислим, че Световете ще свършат с нас в Рагнарьок. Но една епоха е само сезон за Игдразил, Ясена на Мирозданието. За Дървото ние сме само окапали лански листа, които ще бъдат пометени.

Фрейр каза:

— След петстотин години това ли е най-добрата новина, която можеш да ни съобщиш?

Один се усмихна.

— Не искам да ви отчайвам.

— Да ни отчайваш! — възкликна Хеймдал.

— Хеймдал, моля те. Казах ви истината, но има и други неща, които трябва да знаете. Скади може да ви е споменала за Ордена на Реда… — Докато тичаше към една дупка в оградата, кафявата мишка спря и вдигна глава. — … но и тя като вас е спала от Рагнарьок насам. Аз обаче още по времето на създаването му си поставих за цел да го изуча и да го разбера.

Хеймдал го изгледа подозрително.

— И какво откри?

— Е, на пръв поглед всичко изглежда просто. През цялата история на света е имало богове и техни врагове. Редът и Хаосът са съществували в равновесие. Светът се нуждае и от двете. Той трябва да се променя, тъй както Дървото на Мирозданието губи листата си, за да расте. Когато ние бяхме богове, разбирахме това. Ние ценяхме равновесието между Реда и Хаоса и се стараехме да го поддържаме. Но този Орден гледа на нещата другояче. Той се стреми не да запази, а да унищожи равновесието, да заличи всичко, което не е от него. И това не значи само няколко мъртви листа — Один направи пауза и огледа Ванир. — Накратко, приятели мои, Орденът иска лято през цялата година. И ако не може да го получи, ще отсече дървото.

Той се разкърши, допи виното и изля последните няколко капки на земята като дар за онези стари богове, които можеха да се окажат наблизо.

— Не знам какво точно ви е обяснила Скади, нито каква сделка си мисли, че е сключила с Хората, но едно мога да ви кажа: Орденът не сключва сделки. Всичките му членове мислят като един, той притежава сили, които аз едва сега започвам да оценявам, и ако искаме да му противостоим, трябва да бъдем единни. Не можем да си позволим да се препираме или да замисляме отмъщения, или да се отнасяме критично към съюзниците си. Позицията ни е проста. Всеки, който не е член на Ордена, е на наша страна. Независимо дали го знае — дали му харесва, дали на нас ни харесва — или не.

След речта на Один се възцари дълго мълчание. Браги легна по гръб с лице нагоре и се загледа в звездите. Фрейр затвори очи. Ньорд поглади дългата си брада. Хеймдал започна да пука кокалчетата на ръцете си. Идун си затананика, а Фрейя погали с пръсти брънките на огърлицата си и те издадоха звук като в сън на скъперник. Едноокият Один потисна нетърпението си и мълчаливо зачака, загледан в тъмнината.

Накрая Хеймдал заговори.

— Аз дадох клетва — каза той. — Свързана е с Хитреца.

Один го погледна с укор.

— Доколкото си спомням, ти я изпълни в Рагнарьок. Колко пъти още трябва го убиеш?

— Още веднъж ми стига — процеди Хеймдал през зъби.

— Държиш се като дете — твърдо заяви Один. — Искаш или не, Локи ни е нужен. Освен това има нещо, което още не съм ви казал. Нашият клон от дървото не е изсъхнал, както си мислехме. От Ясена на Мирозданието поникна нова издънка. Името й е Моди и ако сме прави в предвижданията си, тя ще ни построи стълба към звездите.

В дома на свещеника Скади чу думите на Один и се усмихна.

Нат, застанал до нея с отворената Книга Слова и готов за действие, се обърна и я погледна въпросително. Той изглеждаше блед и трескав и почти обезумял от нетърпение, Словото припукваше под върховете на пръстите му като сухи съчки.

— Време ли е? — попита свещеникът.

Скади кимна, изрече кратичко заклинание и нещо в краката на Один проблесна в отговор. Кърпичката, която беше оставила, като че ли прикова погледа му: красив предмет, изработен грижливо, бродиран с розички и незабравки и поръбен с фина дантела. Както Ловджийката очакваше, руната Фе привлече вниманието му, той вдигна бродираната кърпичка, за секунда я задържа колебливо между пръстите си, после направи голяма крачка напред, за да се поклони и да поднесе кърпичката в изящните крака на богинята на желанието.

— Сега — каза Скади и Нат започна да чете от Книга Възвания.

А на вратата на къщата третият наблюдател пое дълбоко дъх и с колеблива крачка излезе от сянката.

Етелбърта Парсън изтърпя достатъчно за последните двайсет и четири часа. За това кратко време тя преживя разтурянето на домакинството си, плячкосването на гардероба си, ограбването на избите си и очевидно съблазняването на уравновесения си съпруг от шайка дегенерати, които и сега се готвеха да се върнат в дома й и да унищожат каквото е останало от виното в избата й.

Тя твърдо си каза, че може да се справи с това. Нужен беше само малко здрав разум. Сега беше моментът Етел да поеме нещата в свои ръце, да прогони тези неканени гости от дома си, — а ако на Нат не му харесва, да върви с тях, щом иска, но те повече нямаше да стъпят в къщата й и тя нямаше да им даде и най-старата си дрипа — не, дори самият Безименен да поиска това от нея.

Етелбърта с несигурна крачка излезе от сянката на сводестата врата и веднага попадна в кръг от светлина — не лунна светлина, помисли си тя, защото луната не се виждаше. Насред двора стоеше едноокият скитник, свел глава пред блудницата с ленените коси, която отмъкна зелената й копринена рокля (и фактът, че роклята отиваше на Фрейя много повече, отколкото на нея, накара Етел да скръцне със зъби със свирепост, каквато не прилягаше на една дама), и от двамата струеше тази странна, необичайна за такава нощ светлина, която караше просяка и проститутката да изглеждат като гиганти, правеше ги по-красиви, по-сияйни, по-зловещи, отколкото някой простосмъртен има право да бъде.

И когато Етел направи още една крачка напред, зяпнала от почуда и страх, скитникът протегна ръка към уличницата и в дланта му се мярна парче плат, тънка като паяжина, изкусително фина тъкан от дантела и лунна светлина, която той поднесе на жената в зелената рокля с думите:

— Ваша ли е, скъпа моя?

Тъкмо този момент чакаше Нат.

— Ще й даде кърпичката — беше го предупредила Скади. — Точно в този миг и в никой друг ще отприщиш Словото. Секунда по-рано ще съсипеш всичко. Секунда по-късно ще изпуснем проклетника. Но ако улучиш момента, Парсън, отмъщението ни е в кърпа вързано, при това с благословията на Ванир за награда.

„Разбира се — размишляваше Ловджийката, — загубата на Фрейя ще бъде тежък удар за тях.“ При мисълта за това тя се намръщи в нейните представи това беше признак за лош вкус, но беше сигурна, че боговете ще намерят утеха в преследването на отмъщението си.

„Опитай се после да сключиш съюз с тях“ — каза си Скади и гърлело изръмжа от задоволство, докато Нат Парсън стоеше до нея и чакаше, разтреперан, но обладан от Словото, преливащ от него, озарен от него.

Чувството беше прекрасно: той усещаше кръвта си летлива, сякаш всяка вена и всяка артерия в тялото му бяха пълни с горещо бренди. Знаеше, че не е съвсем на себе си — че може би дори е малко луд, но какво го беше грижа, когато се чувстваше така?

И тогава Етелбърта излезе на светлината.

— Това е жена ми — каза Нат изненадан.

Скади изруга и задейства магията си.

— Сега! — отново извика тя и повторно изруга, защото Етел беше застанала на пътя й, проклета да е. Етел се изпречи между тях, дръпна кърпичката от ръката на Фрейя и извика: „Не, госпожо, нито парцалче повече!“; а Ванир я гледаха, някои се усмихваха, неподозиращи за заплахата, и Скади пак изруга, този път по-свирепо, на демонски език, защото Словото — кантиката, която трябваше да накара Один да замръзне на място, докато Ванир гледат отстрани и Фрейя пада безжизнена на земята — Словото я подведе, Нат я подведе, като каза: „Това е жена ми“ с онзи скован, глупав тон, точно когато сиянието заструи от върховете на пръстите му, мина на един комар разстояние от Один и вкамени една птица в небето на три мили от селото, докато в двора на къщата станаха едновременно няколко неща.

В миг кръгът на Ванир се разкъса.

Хеймдал отскочи на една страна и в пръстите му проблеснаха мисловни мълнии.

Браги запя песен за защита.

Фрейр извади руническия си меч и се втурна към къщата.

Фрейя прие облика на сокол с червена опашка и полетя надалеч от опасната зона, като остави зелената копринена рокля на Етелбърта празна.

И в суматохата от магии, движение и шум за известно време никой не забеляза, че жената на свещеника лежи мъртва на земята и че незнайно как в бъркотията Едноокият Один се е изпарил.

В къщата Скади метна Иза по Фрейр и го замрази на място. Обърна се към Нат.

— Можеш ли да го направиш? — попита Ловджийката. — Можеш ли да ги спреш всичките?

Нат се поколеба.

— Етел — каза той.

— Забрави я — отсече Скади. — Тя се изпречи на пътя — Ловджийката го сграбчи за ръката и насила го накара да я погледне. — Кажи ми сега, Парсън, можеш ли да го направиш?

Той я погледна за миг. В истинския си облик Скади беше страховита гледка дори за боговете. На Нат му прилоша. Словото и усещанията, които то предизвикваше у него, се бяха изпарили, той си каза, може да се върнат, но му трябваше време, за да ги възстанови, време да се подготви…

— Магистре — прошепна той.

— Какво? — попита Скади.

— Подарък — каза свещеникът. — За вярна служба.

Ловджийката изруга и метна още една мисловна мълния в нощта. Така става, като си имаш работа с Хората. Тя мислеше, че Нат е различен, ама че глупава е била. Човекът беше слаб, мислите му се лутаха, а само след секунди Ванир щяха най-после да разберат кой ги е предал и да я погнат.

Скади отново хвърли Иза в двора. Ньорд замръзна с ръка на харпуна си. Но нямаше да трае дълго. Без Словото, което да ги обездвижи и да ги направи безпомощни, Ванир многократно я превъзхождаха.

Тя за последен път се обърна към свещеника. Той беше блед и потен. Може би потресен от смъртта на съпругата си, но когато надзърна в уплашените му очи, Ловджийката установи, че не това е причината. Тя беше виждала подобен транс у хората, които я почитаха като богиня в далечното минало. След екстаза — ужас. Същият се четеше и в очите на Нат Парсън, зеещ, празен ужас, и Скади разбра, че са загубили. Один беше изчезнал, а след малко Ванир щяха да се втурнат по петите им.

„Другия път“ — помисли си Ловджийката. Сложи ръце на раменете на Нат.

— Слушай ме, селянино… — започна тя.

Очите му бавно се обърнаха към нея.

— Не… ме… наричай… селянин — прошепна свещеникът.

А, най-после някаква реакция. Добре, помисли си Скади.

— Ако искаш да живееш, прави каквото ти казвам. Искаш ли да живееш?

Той кимна безмълвно.

— Тогава ела с мен, Парсън, ако можеш. Вземи Книгата си. Последвай ме. И бягай.

При тези думи тя прие облика на снежна вълчица, изхвърча през отворената задна врата и като стъпваше безшумно по твърдата земя, изчезна като дим в нощта.

14

За по-малко от минута с една-едничка дума уютният живот на Нат свърши. Нямаше вече къща, нямаше жена, паство, удобства, амбиции. Сега той беше беглец.

Пред него снежната вълчица бягаше към Хълма Червен кон. Въздухът беше студен и чист, земята под краката му блестеше от скреж. Изгревът наближаваше, птиците пееха и виолетовото небе се къпеше в бледозелена светлина. Изведнъж Нат осъзна, че от години не е виждал как слънцето изгрява.

Сега можеше да гледа изгрева, когато си поиска.

Съзнанието за това го осени така внезапно, че той се разсмя на глас, снежната вълчица спря за миг, изръмжа и отново хукна.

Нат не й обърна внимание. Най-после свобода — свобода да прави това, което винаги е желал, свобода да използва дарбите си, властта си…

Къш-къш, махни се!

Нат се намръщи. Чии бяха тези думи?

Той тръсна глава, за да ги пропъди. Каза си, че е преживял сътресение. Естествено беше да се чувства малко объркан, малко неориентиран в мислите си. В края на краищата току-що бе загубил жена си…

Екзаминаторът на Ордена няма жена.

Думите нахлуха неканени в съзнанието му и изведнъж Нат си ги припомни като насън, спомни си как каза нещо подобно на Етелбърта, когато припадна от изтощение, и как гласът заговори — на него — чрез него…

Беше същият глас. Печален и същевременно властен — тих, ясен, с нотка на самонадеяност — и сега свещеникът си даде сметка, че му е почти познат, натрапчив като забравена песен от детските години, далечна, дочута неочаквано след много години.

— Кой си ти? — прошепна Нат и очите му се разшириха. — Демон ли си? Аз обладан ли съм?

В главата му се разнесе въздишка, не по-силна от полъх на вятъра.

„Той ме чува — въздъхна гласът. — Най-после ме чува.“

— Какво си ти? — рязко попита Нат.

„Човек — отговори гласът. — Човек, струва ми се…“

— Какъв човек? — попита свещеникът.

„Илайъс Риди — прошепна гласът. — Екзаминатор Номер 4421974.“

Известно време Нат Парсън стоя като зашеметен. Изгревът се превърна в разочарование. Не грееше слънце, обещанието на деня се скри зад облачна пелена и изведнъж на свещеника му се допика, но да се облекчи в близките храсти му се струваше някак неприлично заради неканения гост в главата му.

— Нали беше мъртъв — промърмори накрая Нат.

„Може и да съм — отговори Екзаминаторът, — но още съм тук.“

— Тогава си върви каза свещеникът. — Върви при Безименния или при ордите на Хел, или където се очаква да отидеш, след като умреш.

„Мислиш ли, че не опитах? — възкликна Екзаминаторът. — Мислиш ли, че ми е приятно да съм заклещен в главата ти?“

— Аз не съм виновен, че си се заклещил.

„О, нима? — попита Екзаминаторът. — Кой се изпречи на пътя ми, докато изричах Словото? Кой открадна от силата на последното ми свещенодействие? И кой оттогава използва Книга Слова без ограничения, без каквито и да било пълномощия, да не говорим за пост, съзерцание или което и да било от Напредналите, или дори от Междинните състояния на блаженство?“

— О, това ли било — отвърна свещеникът.

Последва доста дълго мълчание.

— Намеренията ми бяха добри — каза накрая той.

„Не, не бяха — отсече Екзаминаторът. — Намеренията ти бяха да се сдобиеш с власт.“

— Тогава защо не ме спря?

„Ох“ — въздъхна Екзаминаторът.

Последва ново мълчание.

— Е? — попита Пат.

„Ами като Екзаминатор приживе аз имах задължения, ограничения, спазване на протокола, пост, подготовка, а сега… — той млъкна и свещеникът почувства смеха му в главата си. — Наистина ли трябва да ти обяснявам, Парсън? Изпитал си го, знаеш какво е усещането…“

— Значи всички тези приказки за използване на Словото без пълномощия са имали за цел само да ми внушат, че съм недостоен, нали?

„Е, нека си го кажем, ти си само енорийски свещеник и…“

— Само енорийски свещеник! Ако искаш да знаеш…

„Добри ми селянино, аз…“

— И не ме наричай селянин!

При тези думи Нат се обърна, разкопча се, прицели се в храстите и ги поля обилно и продължително, докато в главата му Екзаминатор 4421974 се пенеше и протестираше, а Скади във вълчи облик надуши мириса на преследваната си жертва и се затича към Хълма Червен кон, без дори да подозира за сцената, която се разиграваше на пътя зад нея.

Отрядът на Хълма ги видя да идват. Това беше малка група от четирима души, поставени на стража от Нат с нареждания да докладват за всяко подозрително движение в района на Окото на Коня. За тяхно голямо облекчение нямаше никакво движение, с изключение на няколко дребни животни, които се появиха около полунощ — може би плъхове (но по всяка вероятност гоблини).

Сега мъжете дремеха край колелото на една от затихналите машини, а Адам Скатъргуд, който храбро се беше нагърбил с най-безопасната задача, седеше, кръстосал крака, на един камък, ядеше пушена наденица и гледаше пътя.

Той скочи веднага щом видя Нат.

— Господин Парсън! Насам!

Както се и надяваше, викът му стресна заспалите мъже (чичо му беше обещал, че ще му даде сребърна монета, ако остане буден).

Дориан Скатъргуд отвори едно око. До него Джед Смит и Одън Бригс се размърдаха. Когато свещеникът стигна подножието на Хълма, и тримата изглеждаха така, сякаш бяха будували часове наред.

Тогава видяха бялата вълчица. Тя беше избързала напред и след като изкачи Хълма от другата страна, се нахвърли изневиделица върху тях. Бяла снежна вълчица със сивкави петна, с тъмна муцуна и тъмнолилава уста, оголила с ръмжене зъби, остри и блестящи като ред ледени висулки.

Мъжете изпаднаха в паника. В долината на Стронд рядко се мяркаха вълци и с изключение на Дориан досега никой от тях не беше виждал вълк толкова отблизо. Това, че Дориан имаше опит, му спаси живота: той инстинктивно се обърна с лице към животното, разпери ръце, завика с цяло гърло и Скади се отдалечи, но надушила по-лесната плячка, скочи върху Одън, който се ровеше във вързопа си, забравил за окачения на колана си нож, и вълчицата прегриза гръкляна му със същата лекота, с която момче отхапва ябълка.

Нощта беше изтощителна за Ловджийката. Объркването на плановете й, слабостта на съюзника й, бягството на жертвата й и последиците от това, че бе прекарала твърде дълго време във вълча кожа — всички тези неща допринесоха за изостряне на вълчите й инстинкти и я подтикнаха да се нахвърли върху плячката, да я захапе, да потърси утеха във вкуса на кръвта.

Освен това изпитваше глад. Тя енергично разтърси плячката си, макар че Одън със сигурност беше вече мъртъв, и след като леко подуши кръвта, започна да яде.

Другите трима гледаха и не вярваха на очите си. Премалял от ужас, Джед Смит посегна към висящия отстрани на бедрото му арбалет. Дориан започнала отстъпва много предпазливо към склона от другата страна на хълма, без нито за миг да сваля очи от заетата с ядене вълчица (и това го спаси).

На Адам, който не беше герой, силно му прилоша.

И точно в този момент пристигна Нат.

— Господин Парсън — тихо го повика Джед.

Свещеникът не му обърна внимание. Той стоеше като в унес с леко приведена глава, загледан в отвора на Хълма. За миг вълчицата вдигна глава от храната си, озъби се и отново се съсредоточи върху убитата плячка. Нат сякаш не я забеляза.

Адам Скатъргуд, комуто никога не бяха минавали чудати мисли, си каза: „Прилича ми на умрял.“

Всъщност Нат никога не се беше чувствал толкова жив. Внезапното откритие за присъствието на Екзаминатор 4421974 в главата му постави всичко в нова перспектива. Той не беше луд, както се опасяваше. Гласът беше истински. Първоначалният му ужас и гняв от чуждата намеса в съзнанието му се бяха уталожили и сега Нат осъзнаваше, че няма от какво да се страхува. Той притежаваше властта. Той държеше юздите. А колко приятно — колко правилно — беше да упражнява такава власт над онзи, който го бе унижил!

„Твоята вълчица яде онзи човек. Мисля, че трябва да знаеш.“

Нат погледна Скади. Муцуната, козината на врата и предните й лапи бяха обагрени в кръв.

— Оставете я — каза той. — Тя трябва да яде.

Джед Смит, който стоеше с вдигнат арбалет, чу думите му и го изгледа ужасен. След случилото се в ареста той старателно отбягваше Скади: приказките за силите й се бяха разнесли из цялото село и Джед не се съмняваше, че това е същата жена демон, убила Екзаминатора и завладяла ума на свещеника.

— Господин Парсън — каза той.

Чифт блуждаещи очи с неестествен блясък се спряха на ковача.

Джед преглътна. Обърна се и видя бягащия Дориан: освен него на Хълма бе останал само Адам.

— Трябва й нещо да облече — обади се свещеникът. — Дрехите на другия са окървавени.

Джед Смит поклати глава. Ръката му трепереше толкова силно, че арбалетът подскачаше.

— Не я оставяй да ме убие — примоли се той. — Думичка няма да кажа.

Интересно, помисли си Нат Парсън. Винаги беше смятал Джед Смит за глуповат човек, който не става за друго, освен да стреля по разни неща. Но ето че сега ковачът проявяваше признаци на ум. Разбира се, Нат не можеше да очаква дори от най-хладнокръвните хора в отряда си да се отнесат равнодушно към убийството на човек. Без свидетели всеки щеше да заключи, че Одън е станал жертва на гладен вълк. Но ако Джед се разприказваше…

Нат с известно учудване си даде сметка колко лесно е да убиеш човек. Може би смъртта на Етел го бе накарала да обръгне — или опитът на Екзаминатора в тези неща. Допреди седмина Нат Парсън щеше да понесе гледката на убийство със същия ужас, с който би реагирал, ако му предложеха да отслужи литургия чисто гол, но сега гледаше и смаян осъзнаваше, че изобщо не се вълнува.

„Добре — обади се Екзаминаторът. — За изпълнението на дълга е нужна смелост.“

— Значи… — Нат млъкна и започна да прехвърля думите в главата си в търсене на подходящия израз. — Значи подобна постъпка не е грях.

„Разбира се, че не — незабавно отговори гласът. — Единственият грях е да не изпълниш дълга си.“

„Ние мислим еднакво“ учуди се наум Нат.

„Може би затова съзнанията ни се сляха така.“

Свещеникът потъна в размисъл. Това ли беше причината за станалото? Срещата на сродни умове в решителен момент, в който и двамата се стремят към обща цел?

Той се усмихна на Джед.

— Много добре — каза. — Но дрехите ти ми трябват. Хайде, побързай, човече. Нямам цял ден на разположение.

— Обещаваш ли? — попита Джед, който все още трепереше толкова силно, че не можеше да развърже връзките на обувките си. — Обещаваш ли, че няма да й позволиш да ме убие?

— Обещавам — отвърна Нат все така усмихнат и успокоеният ковач започна да развързва връзките на обувките си.

„В края на краищата, това е почти вярно“ — каза си свещеникът, изрече съответната кантика и Джед Смит тежко тупна на земята. Нат залитна от труса, предизвикан от разнеслото се по Хълма Слово, и си помисли: „Все пак не може само Пророческото племе да се забавлява, нали?“

Седма книга

Задгробният свят

Мъртвите знаят всичко, но изобщо не ги е грижа.

Локабрена, 9:0

1

Много пътища водят към Хел. Всъщност би могло да се твърди, че всички пътища водят към Хел, правата ос между Реда и Хаоса, където нито единият, нито другият надделява и нищо и никой не се променя.

Истинският Хаос, също както и Идеалният Ред, е в по-голямата си част необитаем. Многобройните същества, които се намират под влиянието му — демони, чудовища и тям подобни — са просто спътници, които се греят на Хаоса така, както земята се грее на топлите слънчеви лъчи, като същевременно е съвсем наясно с опасностите от прекаденото сближаване. Дори Сънят, който си има свои закони, не непременно меродавни на други места, е твърде близък до Хаоса, за да дава утеха, и поради това малцина имат смелостта да се задържат в него за дълго. Що се отнася до Задгробния свят, само на луд би хрумнало да стъпи там.

Локи мислеше за това с нарастващо безпокойство, докато двамата с Мади вървяха по дългия, добре утъпкан път към Хел. Пътят беше широк и равен по очевидни причини, макар и не толкова изровен, колкото можеше да се очаква. Мъртвите оставят по-малко следи от живите, но въпреки това тунелът беше дълбоко издълбан, а каменните му стени лъснати до огледален блясък от преминаването на милиарди, а може би и повече, уморени от света пътници.

Хел не беше крайната им цел. Така би било твърде лесно, мислеше Локи. Не, оттатък Подземния свят беше Задгробният свят, не толкова отделна земя, колкото остров, един от многото насред широката река, която бележеше границата между Долната земя и Отвъдното, най-голямата: Речният котел, в който се вливаха всички реки, вечен, смъртоносен дори за мъртвите.

Докато вървяха към Подземния свят, Шепнещият милостиво мълчеше. Но Локи усещаше възбудата му, също както Оракулът усещаше неговия страх, който не го напускаше и изтощаваше силите му, докато Хитрецът се бореше да върви напред. А това наистина беше борба: магическото сияние на Локи бе отслабено и мисълта, че Шепнещият може да проникне в съзнанието му, когато си поиска и да го изцеди като мокър парцал, никак не го утешаваше.

Засега обаче Оракулът не го закачаше и Локи подозираше, че зад мълчанието му се крие предпазливост, каквато Шепнещият не проявяваше в началото на експедицията.

Хитрецът беше открил нещо в съзнанието му или поне Оракулът мислеше така и по всичко личеше, че макар с удоволствие да упражнява властта си над него, Шепнещият се опасява какво още може да види Локи — и какво би могъл да каже на Мали. Затова Оракулът не говореше нито с единия, нито с другия и злополуката при брода не се повтори повече, но въпреки всичко Локи се измъчваше от главоболие, сякаш предчувстваше буря.

След като прекосиха реката, пътниците спряха да починат. Три часа сън, залък хляб и глътка вода — и отново потеглиха. Гледаха само напред и никога около себе си, говореха само когато беше нужно. Бяха тръгнали от Горната земя в единайсет часа предната сутрин и ако някой кажеше на Мади, че оттогава са минали едва дванайсет часа, тя за нищо на света нямаше да му повярва.

Но тя вървеше, без да се оплаква. А Локи, който донякъде очакваше Мади вече да иска да се връщат, с нарастващо безпокойство тръгна с нея по последната отсечка от пътя.

Тунелът вече гъмжеше от мъртъвци. Стотици мъртви на всяка крачка, наблъскани един до друг в зловонното пространство, мудно се точеха по пътя надолу докъдето поглед стигаше. Всъщност погледът не стигаше далеч: мъглявите им силуети трепкаха във въздуха, вонята им, по-непоносима и от най-смрадливата купчина тор, кланица, сметище или полева болница, които някога сте подушвали или сте си представяли, ги обгръщаше, бъркаше с лепкави пръсти в дробовете им, просмукваше се в храната им, водата им, във въздуха, който дишаха.

Самите мъртъвци не чувстват нищо, разбира се. Но все пак имат сетива и когато пътниците минаваха през тях като кораби през гъста мъгла, легионите мъртви инстинктивно се притискаха към топлината на живите, мъртви пръсти дърпаха дрехите им, косите им, мъртви устни изричаха беззвучни молби.

Мъже, жени, воини, крадци, мъртвородени деца и удавени моряци, васали, герои, поети, крале, старци, убийци, главорези и продавачи на фалшиви лекове против чума, изгубени любими, стари богове, чорлави ученици, мними светци. Всичките мъртви, превърнали се в сенки — дори не съвсем сенки — на онова, което са били приживе, но всеки със своите мрачни цветове, които заплашваха да удавят Мади и Локи в колективното отчаяние и караха дори Шепнещия да мълчи.

— Сигурна ли си, че го искаш? — попита Локи момичето, което уморено крачеше напред. — Тоест какво точно се опитваш да докажеш? И на кого се опитваш да го докажеш?

Мади го погледна учудена. Струваше й се, че от много отдавна не й е хрумвало да си зададе въпроса „Защо?“ — и мисълта, че сега би могла да има избор…

„За кого го правя? — запита се тя. — За боговете? За световете? За баща си?“

Мади се помъчи да си представи лицето на баща си — червенобрадия, глуповат, добродушен Тор, за когото бе слушала толкова разкази, че не се съмняваше, че би го познала навсякъде. И въпреки това, когато мислено изрече думите „баща ми“, тя не си представи нито Гръмовержеца, нито дори Джед Смит. Представи си Едноокия — умния, язвителен, неискрен Едноок, който я беше излъгал, а може би по-лошо…

И независимо от всичко той ужасно й липсваше, и ако не беше сигурна, че участието му в това начинание би го изложило на най-страшна опасност…

Чудя се дали ме търси.

Чудя се дали му е мъчно за мен.

И ако знаеше, дали щеше да се гордее с мен?

— Има само един начин да разбера — каза Мади.

И упорито продължи напред.

Колко още оставаше? Не можеше да се каже. В такава близост до границата на Хаоса законите, на които се подчиняват Световете, са изкривени до степен на неузнаваемост. Логиката ни казва, че такова пътуване до подобно място е просто невъзможно, но Мади и Локи пътуваха между възможностите към места, до които Логиката, първият слуга на Реда, не може да стигне.

Номерът е също като при магията — да не се замисляш много над това, което правиш, да минаваш през света като насън, освободен от представите за това кое е възможно и кое не. С помощта на Наудр тримата отвориха пътя и поеха към невъзможните дълбини на Подземния свят, а когато настъпи утрото (макар да не знаеха, че е настъпило), пътниците се озоваха на назъбена скала, под която се простираше подземен пейзаж с неподвижни мъгли и бавни тъмни реки, дълга равнина, огряна от всички страни от болнава светлина с цвят на стар белег, и разбраха, че пред погледите им е самият Хел.

Хел е студен, но не мразовит. Мръзненето предполага някакво действие, а Хел е място на бездействието и неговият хлад е хладината на угаснала камина, на притихнала земя, на гроб. И затова на Локи и на Мади им беше студено, но не непоносимо, и бяха уморени, но не им се спеше. Бяха най-вече гладни и жадни, защото оскъдните им запаси привършваха, а не смееха да се докоснат до мръсната вода на Хел. Двамата носеха поред Шепнещия (по настояване на Локи и за изненада на Мади), но въпреки това напредваха с бавна крачка към начумерения хоризонт, който сякаш изобщо не се приближаваше.

— Вечно ли ще продължава така? — попита Мади, когато спряха отново да починат.

Локи я погледна и сви рамене.

— За някои хора продължава вечно. За други — толкова, колкото трябва.

— Звучи ми безсмислено — отсече Мади. — Разстоянията не се променят в зависимост от това кой си.

— Тук се променят — каза Локи.

И те уморено закрачиха по-нататък.

В Подземния свят няма много правила, но тези, които съществуват, рядко се нарушават. Смъртта е място на постоянно равновесие, място, където няма движение, няма напредък, няма промяна. Разбира се, не се предполага живи, подвижни, изменчиви хора да посещават Хел. Малцина са опитвали (винаги някой се опитва), но това не води до нищо добро и повечето, ако изобщо успяват да се върнат, се завръщат полудели или разбити.

Дори боговете се стараят да избягват Подземния свят, доколкото могат. Това е печално място и въпреки че мнозина са правили опити да се пазарят с Пазителката — да молят за помощ, да преговарят за завръщането на поне една-едничка, особено важна душа — подобни преговори винаги завършват със сълзи, неуспех, бавна смърт или и трите.

Защото сигурното равновесие на Хел си има цена. Никой не възкресява мъртви, без да наруши това равновесие, и в такава близост до Задгробния свят последиците могат да бъдат унищожителни. По тази причина Пазителката на Хел се славеше като сприхава и нелюбезна и никой не беше излизал жив от Подземния свят, откакто в Древните времена Майка Фриг ходи да моли за освобождаването на Красивия Балдер и се завърна сама.

Локи добре знаеше това. От друга страна обаче, имаше причини да вярва, че в този случай Пазителката на Подземния свят може да благоволи да направи изключение. Очевидно и Шепнещият мислеше така, което бе изгодно на Локи, защото благодарение на това Хитрецът беше още жив.

Сега той долавяше нетърпението на Оракула.

„Нали каза, че тя ще бъде тук?“ — обади се Шепнещият.

„Ще бъде“ — помисли си Локи, като се надяваше да е така.

„Дано е така, защото ако лъжеш…“

— Не се тревожи. Ще дойде — произнесе Хитрецът на глас. — Щом разбере, че съм тук, ще дойде.

— Кой? — попита Мади и го погледна.

— Пазителката на Подземния свят — отвърна той. — Наполовина родената Хел. Моята дъщеря.

2

Докато Мади и Локи слизаха в Хел, над земята Ванир не губеха време. Засадата при къщата на свещеника ги наведе на мисълта за предателство от страна на Скади, но убийството на Етел Парсън им подсказа, че тук има и нещо друго. Дали беше нещастен случай? Дали жената се бе оказала случаен наблюдател, пострадал при кръстосания огън? Или беше принесена в жертва, с цел да ги убеди, че Хората не са замисляли предателство?

— Разбира се, че имаше предателство — каза Фрейр. — Подмамиха ни там с обещания за преговори, а после се опитаха да използват Словото срещу нас. Какво друго обяснение може да има?

— Ами Один? — обади се Браги, който изглеждаше потресен и изтръскваше праха от косата си. — Искаше да поговорим. Раздели хляба си с нас… Искаше мир с Ванир…

— Кога ще пораснеш! — сопна му се Фрейр. — Нали не си очаквал да си окачи табела с надпис „Това е капан“? Аз казвам да не губим повече време. Още сега да го подгоним. Да го принудим да говори.

Фрейя изглеждаше замислена.

— Смъртоносна кърпичка — отбеляза тя. — Не е съвсем в стила на Один.

— Ами Скади? — попита Браги. — Ако е искала да ни навреди, можеше да го стори още в Залата на Спящите, докато бяхме безпомощни. Защо ще се обръща срещу нас сега?

— Може би е изчаквала — каза Фрейр.

— Не вярвам тя да ни мисли злото — отсече упорито Ньорд и морскосините му очи блеснаха страховито.

— О, нима? — възкликна сприхаво Хеймдал. — Стари глупако, какво трябва да направи Скади, за да повярваш? И за гърлото да те стисне, ти пак ще си мислиш, че е проява на обич!

— Това е нелепо.

— Ти си нелеп. Мислиш си, че само защото някога сте били заедно…

— Не намесвай брака ми в това.

— Твоят брак свърши още преди да е започнал…

Докато Ванир продължаваха да се препират, Идун, която не беше участвала в битката, отиде при единствената жертва. Етел Парсън лежеше на двора по очи, облечена в нощница, а магическата мъгла, от която бе изтъкана кърпичката, вече се разтваряше в първите лъчи на зората. Косата на Етел беше разпиляна, по бузата й имаше кал, жената на свещеника изглеждаше самотна и захвърлена, незначителен страничен детайл от общата картина.

Идун безшумно коленичи до нея и се замисли — със съчувствие и с известно учудване — за невероятната издръжливост на Хората. „Такива крехки създания — разсъждаваше тя, — с толкова кратък живот, изпъстрен с толкова злочестини.“ И въпреки това ударът, който можеше да убие богиня, не бе успял да угаси живота в тази жена. О, тя умираше, но в нея още тлееше някаква искрица и когато Лечителната докосна лицето й, клепачите трепнаха едва забележимо.

На известно разстояние от тях останалите Ванир продължаваха да спорят. Причината за спора не интересуваше Идун. Недоволни се срещаха твърде често в твърде голям брой, и то най-вече по банални причини. Само Смъртта не беше банална. Богинята виждаше загадъчния й силует в замъглените очи на Етел и се питаше дали да й противостои. Жената страдаше и изпитваше болка. Много скоро щеше да я обземе покой. И въпреки това тя се бореше с цялото си същество — Идун го чувстваше съвсем ясно.

Етел открай време беше кротка, покоряваше се на съпруга си, слушаше баща си винаги беше живяла скромно и благопристойно. Такава жена се предава на Смъртта тихо, без борба. Но дъщерята на Оуън Гудчайлд имаше стоманена воля. Тя искаше да живее — затова богинята бръкна в окачената на кръста си кесия и извади малко резенче сушен плод. Беше не по-голямо от нокътя на кутрето й, но това бе храната на боговете, Идун го сложи под езика на Етелбърта и зачака.

Измина минута. Може би беше твърде късно, дори подмладяващите ябълки не можеха да я спасят, ако царството на Хел вече бе приело духа й. Идун много внимателно обърна Етелбърта на една страна и отметна меката кестенява коса от лицето й. Това безспорно беше невзрачно лице и въпреки това Смъртта му бе придала някакво достойнство, невъзмутимост, в която имаше нещо царствено.

— Съжалявам — промълви Идун. — Опитах се да те спася.

И точно в този миг мъртвата отвори очи, цветовете й отново оживяха и от есенно кафяво грейнаха в тиквено оранжево, тя скочи с разрешена коса и поруменели бузи и със звънлив глас заяви на Фрейя:

— Сега ще си взема роклята обратно, госпожичке!

3

Один побягна веднага, щом видя, че срещата му с Ванир тръгва на зле. Най-близкото убежище беше Хълмът Червен кон и като заобиколи Адам и спящите преследвачи, той успя да влезе петнайсет минути преди Ловджийката и свещеника, но в бързината забрави да огледа пътя и падна право в един от капаните на Скади.

По всяко друго време щеше да го види — тънка лента, преграждаща входа на тунела, готова да се вреже във всеки, понечил да влезе. Този път Один не я забеляза и капанът примитивен, но зареден с Хагал го удари през лицето и пред очите му причерня, сякаш цялата светлина угасна.

Когато няколко секунди по-късно се свести, Один се озова в тъмнина. Използва Сол, за да освети пътя си, но от върховете на пръстите му не грейна лъч, а каменните степи на тунела не излъчваха и най-слабо фосфоресцентно сияние. Не беше липса на магия, у него имаше още много сила, и чак след като опита с руната Бяркан, Один неохотно призна истината. Капанът на Скади явно беше нещо повече от простичко приспособление за раняване и убиване.

Той беше сляп.

Один трескаво обмисли възможностите си. Със сигурност не можеше да остане на това място. Не беше видял изхода от борбата край къщата на свещеника, но предполагаше, че Ловджийката е тръгнала по следите му. Локи очевидно беше избягал. Мади, която можеше да му помогне, я нямаше. Шепнещият беше изгубен. Немислимо бе да търси връзка с Ванир — поне докато не възвърне зрението си.

Ако изобщо го възвърне.

Сега обаче Один трябваше да се измъкне. Скади можеше да го проследи в облика на вълк, затова първата му грижа беше да я отклони от дирята.

Ризата му все още беше окървавена от стрелата на Джед Смит. Той внимателно я съблече и започна да се придвижва пипнешком по тунела, като влачеше ризата след себе си, докато стигна тесен кръстопът. Тръгна с ризата по левия коридор и я остави там, като я затисна с камък. После се върна назад и пое по дясното разклонение, измина трийсет крачки, подхвърли руната Хагал към покрива с достатъчна сила, за да причини частично срутване, и се втурна презглава по коридора.

Понеже беше сляп, Один се препъна и падна, за щастие на безопасно разстояние от пропадащия покрив. Надяваше се камъните да са запушили тунела. Въздухът се изпълни с лютив прах и ако хитрината му сполучеше, поне щеше да забави Ловджийката или в най-добрия случай да я отклони по фалшивата следа, докато Один намери убежище под Хълма. Но дори тогава тя можеше да го настигне, ако инстинктът й да спре и да се нахрани не беше толкова силен, а така тя изгуби ценни минути и когато влезе в Хълма, дирята вече бе изстинала, а истинската плячка — избягала.

Сега ако не проявеше изобретателност, с Один беше свършено. Макар и сляп, той не беше безпомощен и докато тичаше към Стронд, започна да преоткрива умения, които не беше използвал от векове. В коридора нямаше препятствия, малкото изпопадали по земята камъни се отместваха с едно подритване, а Один разполагаше и с жезъл, с който си помагаше, като почукваше първо по едната стена, после по другата, опипваше земята пред себе си, за да провери дали няма нещо, в което би могъл да се препъне или да се блъсне.

Той откри, че може да познае кога коридорът се раздвоява: по движението на въздуха, по температурата, по това дали е влажен или сух, дали ухае или вони познаваше накъде да поеме, кой коридор води нагоре и кой надолу, кой минава над вода и кой няма изход.

Опипването на скалата с пръсти се оказа също толкова плодотворно. Влажната пореста скала означаваше добро снабдяване с въздух, гладката и излъсканата предполагаше, че оттук минават често, следите в прахта по земята, разположението на изпопадалите камъни, звукът, който издаваше жезълът му при почукване по куха стена всичко това му подсказваше неща, които друг, свикнал да разчита на видяното с очите си, можеше да не забележи. Попе в тези коридори липсата на зрение не беше чак такъв недостатък.

А Один разполагаше и с ясновидска дарба. Раната на здравото му око не беше засегнала вътрешното му зрение, с Бяркан той все така можеше да вижда цветовете, магическите следи и приглушеното сияние — знак за живо присъствие.

По този начин и съвсем случайно Один откри следата на Шепнещия. Беше стигнал до средата на Хълма Червен кон горе-долу по същото време, когато Локи и Мади прекосяваха Стронд, и не намери пресни следи от присъствието им. Но когато по един от тунелите, водещи надолу, наближи централната шахта, вътрешното зрение му показа бегло сияние и той за пръв път се натъкна на дирята на Шепнещия.

Забеляза, че някой се е опитал да я заличи. Но следата на Оракула беше толкова силна, че надделяваше над магията за прикриване и тук-таме проблясваше по коридора. Веднъж до нея имаше бледа следа в познато виолетово, друг път — ярко петънце, несъмнено от Мади. Личеше си, че са бързали. И се движеха право към Подземния свят.

Но какво търсеха в опасния Подземен свят? Хел нямаше причини да посрещне добре Локи, всъщност по-скоро би го убила на място или, още по-лошо, би го изпратила в Задгробния свят, където Сурт Разрушителят все още държеше в плен Аезир и щеше да се радва да научи как един от пленниците му е успял да избяга.

„Освен ако не разполага с нещо, с което да се пазари — помисли си Один. — Може би оръжие? Магия?“

Той се усмихна мрачно в тъмното. Разбира се. Не беше единственият, който копнееше да се сдобие с Шепнещия. Хел едва ли имаше нужда от подобно нещо, но отвъд света на Хел, където имаше установено равновесие, в Задгробния спят или оттатък него…

Один поспря за малко. „Възможно ли е това да е целта на Локи? — помисли си той. — Да използва Шепнещия, за да се спазари не с Аезир или с Ванир, дори не с Реда, а със самите Господари на Хаоса?“

От тази мисъл му се зави свят.

„Тази сила в съчетание със силата на Хаоса, която разтърсва Световете, пренаписва действителността…“

Това можеше да означава чисто и просто разтуряне на света. Не нов Рагнарьок, а окончателно разпадане на всички неща, рухване на законите на Реда и Хаоса, безвъзвратно нарушаване на равновесието.

Без съмнение дори Локи не би посмял да задейства подобна верига от събития. Но в противен случай какво точно очакваше да спечели? И дори ако не кроеше някой хитър план, дали наистина осъзнаваше на какъв риск излага не само собствения си живот, а и цялото съществуване?

4

Горе ловът най-сетне започна. Ловците бяха трима: жена, която беше Фурия, богиня и освен това вълчица; мъж, който беше двама души в едно тяло; и Адам Скатъргуд, който започваше да си мисли, че дори смъртта в лапите на жената вълк е по-милостива от ужаса на тези безкрайни коридори с техните звуци и миризми.

Скади искаше да го убие веднага. Тя възвърна естествения си облик, впери леденосини очи в Адам и го озари с вълча, все още кървава усмивка.

Но Нат имаше други планове за младежа. И ето го сега под земята в могилата на демоните, понесъл Книгата и вързопа на свещеника. Страхът го бе направил изненадващо покорен и макар че вързопът беше тежък, той не се оплакваше. Всъщност, помисли си Нат, лесно можеш съвсем да забравиш за него, и той го забравяше за дълго време, докато двамата вървяха след бялата вълчица към дълбините на Долната земя.

По някое време спряха да съберат припаси и докато Нат си почиваше, Адам натовари храна и напитки колкото можеше да носи. Хляб, сирене, сушено месо в големи количества с тайната надежда, че жената вълчица ще ги предпочете пред прясното момчешко месо. Самият Адам изобщо не беше гладен. Нат похапваше оскъдно, четеше Добрата книга и като че ли спореше със себе си по начин, който много тревожеше Адам. После продължиха — Скади в естествения си вид, облечена с дрехите на Джед Смит и разгневена от изплъзващата се диря, след това поспаха час-два и когато Адам се събуди от кошмарен сън, не се изненада много, като откри, че действителността е далеч, далеч по-страшна.

Имаше може би хиляди пътища, които водеха навън от Хълма. Дори с вълчите сетива на Скади беше трудно да се открие следата. Все пак Ловджийката я намери: дирята се точеше успоредно на тяхната пътека по малък страничен тунел, до чийто вход още не бяха стигнали. Но бяха близо — веднъж дори чуха как Едноокият почуква по скалите от другата страна на тунела, докато търси пипнешком пътя си, и бялата вълчица нададе тревожен вой, усетила, че само една скала я дели от плячката.

Но Скади се уморяваше, когато оставаше твърде дълго в облика на вълчица, затова често й се налагаше да приема човешки облик и тогава лакомо се нахвърляше на храната. Жената Ловджийка плашеше Адам дори повече от вълчицата. С вълчицата поне повече или по-малко знаеше какво има насреща си. А и когато Скади беше във вълчи облик, не можеше да има заклинания и магии, внезапни взривове, мисловни мълнии и призовавания. Адам открай време мразеше магията, но едва сега започваше да осъзнава до каква степен я мрази.

По-добре да я отрича, мислеше той. По-добре да си повтаря, че всичко това е сън, от който скоро ще се събуди. Звучеше логично. Адам поначало не сънуваше, така че съвсем естествено беше този изключително дълъг и тревожен сън да го изнервя. Но това е само сън и нищо повече, повтаряше си той, и колкото повече се убеждаваше, че е само сън, толкова по-малко мислеше за болките в гърба и за жената вълчица, която вървеше до него, и за невъзможните създания, които изскачаха от тъмното.

Когато стигнаха реката, Адам Скатъргуд беше взел решение. За него вече нямаше значение, че е видял как двама души умират, че е далеч от дома в компанията на вълк, че има мазоли на краката и скален прах в дробовете, дори, че свещеникът е полудял.

Той сънуваше, нищо повече.

Трябваше само да се събуди.

Междувременно Ванир вървяха по следите на ловците и напредваха по-бавно, отколкото им се искаше. Не защото дирята беше трудна за откриване — Скади не правеше никакви опити да прикрива цветовете си, — но шестимата вече бяха толкова недружелюбно настроени един към друг, че не можеха да се разберат за нищо.

Хеймдал и Фрейр искаха веднага да се преобразят и да хукнат след Ловджийката в облика на животни. Но Ньорд не искаше да върви отзад, а любимият му облик на орел рибар не вършеше никаква работа под земята. Фрейя изобщо отказа да се преобразява с възражението, че няма кой да й носи дрехите, за да ги облече, когато възвърне истинския си облик, а за всички тях се оказа невъзможно да накарат Идун да проумее колко наложително е това преследване, понеже тя непрекъснато спираше да се диви на красиви камъчета и метални жили в земята или на черните лилии, които растяха навсякъде, където водата се процеждаше през стените.

Фрейр предложи да преобразят Идун, тъй както Локи някога я беше превърнал в лешник, за да избяга от преследването на Ледения народ. Но Браги не искаше и да чуе, затова накрая те продължиха пеша и много по-бавно, отколкото им се искаше.

Общо взето, слизането на шестимата беше дълго и изпълнено със свади: Хеймдал упорито твърдеше, че Один не би могъл да ги предаде, Фрейя се оплакваше от праха, Браги пееше весели песни, които изнервяха всички, Ньорд беше нетърпелив, Фрейр — подозрителен, а Идун бе дотолкова лишена от всякакво чувство за опасност, че се налагаше непрекъснато да я държат под око, за да не се загуби някъде. Въпреки това те прекосиха Стронд само час след Ловджийката, защото Скади имаше свои грижи в лицето на Нат Парсън и Адам Скатъргуд, които значително я забавяха.

Междувременно от другата страна на Стронд още някой вървеше по следа. Лесна за откриване, ако знаеш къде да гледаш: разбира се, Капитанът беше прикрил цветовете си, но на всеки завой бе оставил дребни знаци, скрити в стените на тунела или под камъните по пътеката, за да покаже накъде е тръгнал.

Не че Захар имаше някакви съмнения накъде е тръгнал, а само Капитанът можеше да е достатъчно луд или хитър, за да вярва, че такъв като него може да се завърне от такова място.

Но това беше Капитанът, а Захар отдавна се бе научил да не подлага заповедите му на съмнение.

Той го беше настигнал в един склад с храна, където гоблинът възнамеряваше да поседне на прасенце и буре бира. Отначало Захар не го позна — преоблечен във фустите на Лудата Нан, мръсен, преследван и на ръба на изтощението — но Локи скоро му обясни кой е и го накара да му се покори със заплахи и руни, като говореше тихо и припряно, сякаш се страхуваше да не го чуят.

— Защо аз? — отчаяно възкликна Захар.

— Защото ти си тук — отвърна Локи. — И защото нямам голям избор.

На Захар му се прииска да е някъде другаде. Но нарежданията на Локи бяха съвсем ясни, затова гоблинът сега вървеше по дирята му, събираше оставените знаци по пътя и от време на време опипваше кесията на врата си — кесия, която Капитанът му даде с указания как да я ползва, ако стане нужда.

Локи беше загазил, в това нямаше съмнение. Захар нямаше нужда от магия, за да го разбере. Загазил беше здравата и продължаваше в същия дух, но поне беше жив, макар че гоблинът не можеше да каже докога.

Той през половин час надничаше в кесията. Вътре имаше нещо, което приличаше на обикновено камъче, но Захар виждаше изписаните върху него руни: Ос за Аезир, Бяркан и Каси, личният знак на Капитана, всичките изобретателно съчетани в сигла, която несъмнено беше сиглата на Локи:

— Този камък с руни ще ти показва какво да правиш — обясни му Капитанът, докато тъпчеше дрехи и храна във вързоп. — Следвай ме отблизо и се пази да не те видят.

Да го последва — накъде? Захар не посмя да попита. Всъщност нямаше и нужда — изражението на Капитана му казваше повече, отколкото гоблинът би искал да знае. Локи отиваше в Хел, разбира се — място, за което Захар не искаше да слуша дори в легенди, — и вземаше Мади със себе си.

— Ако камъкът почервенее — каза Капитанът, — значи съм в смъртна опасност. Ако почернее — той сви набраздените си от белези устни, — това значи, че вече нищо не може да ме спаси.

На Захар почти му се искаше камъкът да почернее. Той следваше дирята, както му се струваше, от дни, беше гладен, жаден, уморен и с всяка крачка го обземаше все по-голяма тревога. В дълбините на долните тунели имаше плъхове, плъхове и хлебарки, големи колкото него. Имаше ледени води и невидими дупки, имаше гейзери, серии ями и варовикови вдлъбнатини. Но Захар продължаваше да върви по следата, макар че вече не беше сигурен дали това, което го тласка напред, крачка след крачка, е страх, преданост или просто неговото проклето любопитство.

Камъкът беше почервенял преди около час. И цветът ставаше все по-наситен.

5

В тиха килия, сгушена сред множество тихи килии, Наполовина родената Хел още се колебаеше какво да предприеме. Нищо в Подземния свят не ставаше без нейно знание и не й трябваше много време да разбере, че в царството й са влезли неканени гости.

По друго време тя просто би пренебрегнала двамата пътници. Територията на Смъртта е безкрайна и повечето неканени гости или се връщат, или умират бавно сред пустошта. И двете възможности устройваха Хел: тя от векове не беше удостоявала с аудиенция жив човек, а дори тогава посетителката й си тръгна с празни ръце. Хел нито беше щедра, нито се поддаваше на силни чувства, но сега, щом усети приближаването на топла кръв, изпита нещо близко до изненада.

Разбира се, щеше да ги накара да я чакат. Само колкото да ги накаже малко и да ги понаучи на присъщото на Хел търпение. За мъртвите времето няма значение. На живите един ден в Хел се струва като няколко седмици. И така Локи и Мади измерваха времето си в глътки вода, порции сън и залъци хляб, толкова корав, че все едно беше камък. А когато оскъдните им запаси привършиха, те започнаха да го измерват в дълги, лъкатушни, залитащи крачки през безкрайните пясъци, в броя падания и ставания, и пак падания, докато се питаха дали Хел изобщо ще дойде.

Сега Хел отвори едното си око и затвори другото. Живото й око беше яркозелено на цвят, също като на баща й, но толкова студено и безизразно, че заради него дори живата страна на лицето й изглеждаше мъртва. Мъртвото й око виждаше по-далеч, макар да беше сляпо, и погледът му бе като на празна орбита на череп.

Защото Хел беше две жени, слети в една: едната страна на лицето й бе бяла и гладка, другата — сива и сипаничава. Сноп тъмни коси падаха на едното й рамо, на другото — усукани жълти върви. Едната й ръка беше изящна, другата — като нокът на граблива птица. Вратът й беше белязан с руната Наудр, същата руна бе изписана и на въжето в ръката й. Заради единия си съсухрен крак Хел ходеше със залитане.

Не че изобщо имаше навика да ходи: тя прекарваше векове в полудрямка, с отворено мъртво око, за да наблюдава хилядите, които ден и нощ, миг след миг прииждаха в нейното царство.

Сред тези хиляди малцина привличаха вниманието й. „Мъртвите знаят всичко, но изобщо не ги е грижа“ — гласи поговорката, и мъртвият принц с всичките си царствени атрибути е не по-малко мъртъв от мъртвия уличен метач, каналджия или майстор на лъжици. Сред мъртвите няма голямо разнообразие, затова Хел отдавна се беше научила да ги пренебрегва напълно.

Но този път беше различно. Двама натрапници, влезли навътре в царството й, оставили следи, видими за живото й око като два стълба цветен дим далеч в равнината. Това само по себе си беше достатъчно, за да събуди любопитството й, а и виолетовата диря й се струваше странно позната. Но те носеха нещо — нещо, което дразнеше зрението й като слънчев лъч, паднал върху стъкло…

Слънчев лъч? Стъкло? Да. Хел помнеше лъчите на слънцето. Помнеше как те я лишиха от него, как я изпратиха тук, на това място, където нищо не се променя, нищо не живее и не расте, където във вечната трупнобледа светлина на мъртвите няма ни ден, ни нощ.

Но кои бяха те? Аезир, разбира се. Аезир, Фуриите, Доброто племе, боговете. Бяха й обещали царство, достойно за царица, а ето какво получи.

Разбира се, това беше преди много векове и Хел мислеше, че Аезир отдавна са изчезнали.

Но ако топлокръвното й зрение не я лъжеше, поне двама бяха останали — и тя се изправи, обзета почти от нетърпение, стиснала в живата си ръка магическото въже, и с една дума прекоси безкрайната пустиня.

Първа я видя Мади. Тя се събуди от неспокоен сън в заслона си сред скалите, усети нечие хладно присъствие, отвори очи и пред нея изникна профил на жена, зеленоока, с високи скули, с коса, лъскава като гарванови пера. Момичето имаше само миг време да се възхити на красотата й, защото жената се обърна и илюзията изчезна.

Хел забеляза изражението на Мади и за пръв път от петстотин години се усмихна.

— Така е, момиченце — тихо каза Господарката. — Смъртта има две лица. Едното вдъхновява поети и влюбени, заради него воини губят главите си… А има и друго. Гробът. Червеите. Разложението — тя направи присмехулен реверанс, като се завъртя на съсухрения крак. — Добре дошла в Хел, малка моя.

Локи беше съвсем буден. Той веднага усети бдителното присъствие на Хел и скри Шепнещия, като направи вързоп от палтото на Мади, запечата го с руни и го скри под една издатина от ронливи скали. После излезе от скривалището си с усмивка колкото нахална, толкова и чаровна, и обяви:

— Бях забравил каква дупка е това място.

Хел много бавно се обърна.

— Локи. Надявах се да си ти — тя го изгледа така, че по тялото на Мади полазиха тръпки. — Предполагам, че си дошъл тук с някаква цел.

— О, да — отвърна Локи.

— Сигурно е нещо важно. Да дойдеш незащитен в моето царство крие известен риск дори за теб. А колкото до нея… — Хел присви очи срещу Мади. — Всъщност коя е тя? Оттук надушвам кръвта на Аезир.

— Не я познаваш. Роднина.

— Така ли? — възкликна Хел.

Несъмнено в това момиче имаше нещо, което й изглеждаше познато. Нещо в очите може би. Хел се порови в дебрите на паметта си, но тъй като гостоприемството на Смъртта е огромно, тя не можа да намери това, което търсеше.

Усмихна се на Мади.

— Сигурна съм, че си гладна, милинка — Хел махна с живата си ръка и изведнъж се появи маса, широка колкото река Стронд, светла, бляскава и отрупана е планини от сребро, стъклени чаши, фин костен порцелан, везани салфетки, плодове, медовина, вино, пити с пълнеж и капаци като казани, супници като приказни колесници, подноси с купчини от заскрежено грозде, печени прасенца с ябълки в устата, смокини в мед и пресни сирена, разрязани нарове, праскови, сливи, маслини в зехтин с подправки и печени сьомги с опашки в устите си, едри миди, рулца от херинга, сладък сайдер, пухкави бадемови хлебчета, канелени кифлички, кексчета като облаци и хляб — о, хиляди видове хляб: мек, бял, поръсен с маково семе, на плитки, на кръгли самуни, на квадратни самуни, на черни самуни със сушени плодове…

Мади гледаше унесена, може би в спомени за последния път, когато беше яла, за последния път, когато бе усетила глад, истински глад, в този мъртъв свят. Тя посегна към отрупаната маса с уста, пълна със слюнка, нетърпелива да опита…

— Не я докосвай — спря я Локи.

— Защо? — попита Мади, понечила да вземе една слива.

— Не яж храната на Подземния свят. Нито хапка, нито глътка, нито семенце. Ако, разбира се, искаш да живееш.

Хел го изгледа с каменно лице.

— Никой от гостите ми досега не се е оплакал.

Думите й го разсмяха.

— Наследила е чувството си за хумор по бащина линия каза той на Мади. — Хайде, да тръгваме. Твоят дворец трябва да е някъде тук, нали?

Хел се усмихна с половин уста.

— Както кажеш — тя махна с ръка и угощението изчезна, а после също така внезапно се появи и той: бял като кост дворец, ширнал се насред пустинята, с шпилове, кули, гаргойли, минарета и скелетоподобни украси, съчетание на готическа и неоготическа архитектура с летящи контрафорси, лилии и редици от епископи, свещеници, Екзаминатори, кардинали, шамани, мистици, пророци, знахари, гадатели, магистри, спасители, полубогове и папи, застанали всеки в своята ниша на фасадата.

— Красота — отбеляза Локи.

Хел ги поведе.

Мади никога досега не беше виждала подобно място дори насън. Разбира се, тя беше наясно, че нищо тук не е съвсем истинско — ако приемем, че в такава близост до бреговете на Сън думата „истинско“ има някакво значение. Но беше внушително: дълги бели коридори от хладен алабастър, корнизи от слонова кост, плетеници от сводове, гоблени, избелели почти до прозрачност, колони с жлебове от фино стъкло. Те минаваха по потънали в тишина каменни коридори, през огледални стаи, бледи като лед, през зали, в които мъртви принцеси танцуваха сами, през погребални параклиси и пусти вестибюли, покрити с килим от прах.

— Тя е твоя дъщеря? — прошепна Маги, докато вървяха.

Локи кимна. Изглеждаше безгрижен, но Мади предположи, че играе някаква игра. Опасна при това, каза си тя; Хел и баща й очевидно не се обичаха кой знае колко.

— Не ме биваше за родител — обясни той. — Но пък и майка й не я биваше. Доста лудичка, но обаятелна — като всички демони — макар че всъщност изобщо не биваше да имаме деца. И у двама ни Хаосът беше в повече. Хел изглежда направо нормално в сравнение с останалия род. Нали, Хел?

Хел не отговори, но живото й рамо се вцепени от гняв. Мади тревожно се запита доколко мъдро е от страна на Локи да се заяжда с Хел на нейна територия, но Хитрецът като че ли изобщо не се тревожеше.

— Знаеш ли, Локи — заговори Хел и рязко спря. — Мъча се да проумея какво си си наумил. Това е моето царство, царството на мъртвите. В него аз съм всесилна, всичко, попаднало тук, ми принадлежи. И въпреки това ти идваш невъоръжен и незащитен. Сякаш си напълно сигурен, че ще те оставя да живееш.

Локи я погледна изумен.

— Какво те кара да мислиш, че съм незащитен?

Хел повдигна едната си вежда.

— Не ме баламосвай, Хитрецо — каза тя. — Ти си сам.

— Съвсем сам — спокойно потвърди Локи.

— Какво точно искаш?

Локи се усмихна.

— Един час.

— Един час? — повтори Хел.

— В Задгробния свят.

Хел повдигна и другата си вежда.

— В Задгробния свят? Сигурно говориш за Сън?

Локи поклати глава.

— Говоря за Задгробния свят — усмихна се той. — По-точно за Черната крепост.

— Винаги съм си знаела, че си луд — отсече Хел. — Нали избяга оттам? И искаш да се върнеш?

— По-важното — каза Локи, — е да се уверя, че пак мога да избягам.

Хел свали вежди.

— Това се казва чувство за хумор — произнесе тя със сериозно лице. — Почти си заслужава да изчакам още петстотин години, за да видя развръзката.

Локи тръсна нетърпеливо глава.

— Стига, Хел. Знам, че можеш да го направиш. Не може толкова години да живееш близо до Черната крепост и да не си придобила… известна неправомерна представа, така да се каже, за устройството й.

Хел се усмихна с половин уста.

— Може и да съм — каза тя. — Но това е опасна игра. Отвориш ли крепостта дори за час, не се знае какво може да избяга оттам — в Сън, в Смърт, може би чак в Средните земи. Защо да го правя? Какво ще спечеля от това?

— Един час — повтори Локи. — Един час вътре. После ще ти се махна от главата и всички дългове ще са платени за вечни времена.

Хел присви очи.

— Дългове? — попита тя и гневът й сякаш смрази Мади до кости.

— Стига, Хел. Знаеш, че си ми длъжница.

— Какво ти дължа?

Локи се усмихна.

— Не се прави на скромна. Не ти отива. Впрочем как е Златното момче тези дни? Все така очарователно? Все така красиво? Все така мъртво?

Костите на мъртвата ръка на Хел шумно изскърцаха.

— Мади, това ще ти хареса — продължи той все така усмихнат. — Шеметна любовна история, разгърната в пространството, смъртта и времето. Момче среща момиче — тя го обича до полуда, но той изобщо не я забелязва, защото е твърде зает да омайва до безразсъдство всяка срещната, на всичкото отгоре тя не минава за хубавица, а и живее в лош квартал. Затова тя сключва сделка. Аз й правя малка услуга. Тя получава Златното момче единствено за себе си за част от вечността, а в замяна ми обещава услуга. И точно за тази услуга настоявам. Тук и сега.

— Ти наистина си копеле, Локи — каза Хел безизразно.

— Не обичам да се заяждам, миличка, но и ти не си съвсем законородена.

Хел въздъхна. Безполезно действие — тя от векове не дишаше — но Локи незнайно как винаги я караше да проявява най-лошите си качества. Все пак те наистина бяха сключили договор, Хел беше дала клетва, а всяка клетва, колкото и глупава да изглеждаше, бе свещена за онзи, който живееше и работеше в точката на равновесие между Реда и Хаоса.

Тя с горчивина се замисли за клетвата си. Тогава беше млада (не че това беше някакво извинение) и неопитна в делата ма Света и на Подземния свят. Достатъчно сляпа и достатъчно глупава, за да вярва в любовта, достатъчно самонадеяна да се надява, че тя може да бъде изключение от правилото.

А Балдер наистина беше красив. Бог на пролетния цвят, златокос, добър, мил, чистосърдечен. Всички го обичаха, но в мълчаливото си царство Хел копнееше за него най-силно. Тя идваше при него отначало насън и плетеше най-изкусителните си фантазии, за да му достави наслада, но Балдер се ужасяваше, оплакваше се от кошмари и неспокоен сън, стана нервен, блед и плашлив и накрая Хел разбра, че той я мрази толкова настървено, колкото обича живота, студеното й сърце съвсем изстина и тя започна да крои планове как да направи така, че Балдер да й принадлежи.

За убийството на бог е нужна хитрост. Локи я притежаваше, погрижи се вината да падне върху друг и когато Майка Фриг впрегна своите магии, за да накара Деветте свята да молят за завръщането на Балдер, само Локи не се молеше, за да остане Балдер завинаги при Хел, бледен цар до черната царица.

Но победата се оказа горчива. Хел дълго беше мечтала Балдер да бъде само неин, дори бе чувала истории за предишен Пазител на Подземния свят, който получил подобна награда с помощта на хитрост и на шепа зрънца от нар[5]. Но мъртвият Балдер не притежаваше и частица от чара на живия Балдер. Изчезнали бяха леката походка, веселият глас, слънчевото сияние на златната коса. Сега той беше студен — студен и безучастен — говореше само когато Хел го омагьосаше да говори, съживяваше се само от собствените й магии. Смъртта явно беше смърт дори за боговете. И сега Хел трябваше да плати за това.

Безкрайно дълго тя вървя в мълчание. Двамата я следваха през бели като чума врати, през крипти и хранилища на кости, през мозайки от човешки зъби и гробници със сводове от лакирани черепи. Те слизаха надолу — и ето че най-сетне стигнаха до катакомбите, простиращи се безкрайно във всички посоки, обвити с дантелите на милиони паяци.

Тя спря на един каменен булевард, от двете страни, на който се извисяваха арки с множество тесни килии под тях.

— Не гледай — тихо каза Локи.

Мади обаче не можеше да се сдържи. Килиите бяха тъмни, но при преминаването им светваха и вътре момичето виждаше мъртвите — едни седнали, други прави, също като приживе, трети с почти познати лица се обръщаха към необичайната топлина, а после, когато посетителите отминеха, извръщаха глави, килията отново помръкваше и се изпълваше с мъртвото полусияние на Хел.

Хел махна с мъртвата си ръка и една килия вдясно от тях се освети. Вътре Мади видя двама младежи, и двамата бледи и червенокоси, които толкова много приличаха на Локи, че дъхът й секна.

— Убиха ни — каза единият от младежите. — Убиха и двама ни заради теб.

Полуусмивката на Хел се разшири до степен на уродливост.

Локи не каза нищо, но извърна поглед.

Продължиха с бърза крачка. Хел отново вдигна мъртвата си ръка и в една килия отляво тъжна жена с мека кестенява коса обърна лице към светлината.

— Локи — каза тя, — чаках те. Чаках те, но ти така и не дойде.

Локи си замълча, но доби необичайно мрачно изражение.

След няколко минути Хел отново спря и килията пред нея се освети. Вътре Мади видя най-красивия младеж, който някога бе виждала. Косата му беше златна, очите — сини, и въпреки мъртвешката си бледност той сияеше като паднала звезда.

— Балдер — каза Локи и в устата му това прозвуча като проклятие.

— Чакам те — отвърна Балдер. — При мен има място за теб, друже мой. Никой не е толкова хитър, че да измами Смъртта, а аз мога да чакам — няма да е дълго.

Локи изруга и извърна глава.

Хел отново се усмихна.

— Стига ли ти толкова?

Той безмълвно кимна.

— Ами ти? — обърна се тя към момичето. — Искаш ли да видиш някой стар приятел?

Локи стисна Мади за лакътя.

— Мади, не гледай. Просто върви.

Но Хел вече беше вдигнала ръка: една килия се освети и в нея Мади видя жена със ситни къдрици и брадат мъж, чието лице познаваше като своето собствено.

— Татко! — възкликна тя и пристъпи напред.

— Не им обръщай внимание. Привидения. Не им говори.

— Но това са моите…

— Казах, не им обръщай внимание.

Но Мади вече бе направила втора крачка. Тя се отскубна от възпиращата ръка на Локи и тръгна към килията, в която Джед и Джулия Смит седяха един до друг в покой, който би изглеждал приятен у всеки, освен у мъртвите. Когато Мади влезе, Джед вдигна очи, но в тях нямаше нито любопитство, нито радост, че я вижда. Той като че ли говореше нещо, устните му мърдаха безшумно в полумрака, но не се чуваше нищо друго, освен свистенето на вятъра и шумоленето на облаците прах.

— Това е само магия, нали? — попита Мади със сподавен глас.

Хел се подсмихна зловещо.

— Но той не може да е мъртъв. Видях го съвсем наскоро.

— Аз мога да го накарам да ти говори — предложи Хел с подкупващ глас. — Мога дори да ти покажа какво се е случило, ако искаш.

— Недей — безизразно отсече Локи.

Но Мади не можеше да откъсне очи от килията, която сега се къпеше в уютна светлина. Хората вътре се виждаха по-ясно: Джед и Джулия гледаха с лица, съживени от трепкащото сияние. Мади знаеше, че те не са истинските й родители, но дълбоко в себе си още копнееше за тях — за майката, която никога не бе познавала, за мъжа, когото четиринайсет години бе наричала „татко“. Изведнъж се почувства много малка, много незначителна и за пръв път, откакто двамата с Едноокия отвориха Хълма Червен кон, Мади почувства, че всеки миг ще се разплаче.

— Аз ли съм виновна? — попита тя сянката на Джед Смит. — Някое от моите действия ли те е довело тук?

— Остави я на мира — сопна се Локи. — Ти имаш работа с мен, не с нея.

Хел повдигна живата си вежда. В килията притъмня, призраците изчезнаха.

— Един час — дрезгаво отсече Локи. — Един час вътре. След това, кълна ти се, никога повече няма да ме видиш.

Хел се усмихна.

— Добре. Ще ти дам един час. Нито минута — нито секунда — повече.

— Заклеваш ли ми се? — настоятелно попита Локи.

— Заклевам ти се, дори нещо повече, давам ти обещание — ако допуснем, че оцелееш след тази своя приумица, в което се съмнявам — че следващия път, когато пътищата ни се пресекат, нищо, че си ми баща, ще умреш. Разбра ли?

Те се ръкуваха — той с жива, тя с мъртва ръка. После с един от мъртвите си пръсти Хел нарисува във въздуха прозорец и изведнъж пред очите им блесна река Сън, водна шир, която не можеше да се обхване с поглед, по-голяма от Единното море и десет хиляди пъти по-бурна. Повърхността й бе изпъстрена с острови, подобни на танцьорки с поли от бяла пяна, имаше безброй скали и урви, коварни пясъчни коси, канари с върхове, потънали в облаците, планини и хребети, и гори от кюнци.

— Богове — възкликна Мади. — Колко много…

Локи сви рамене.

— Островите на Сън идват и си отиват — каза той. — Не са създадени да съществуват дълго. Крепостта обаче…

За миг Локи си я представи. Черната крепост на Задгробния свят, чийто връх се губеше в купчина облаци, а подножието й се намираше на дълбочина десет клафтера. Формата й беше непостоянна: в един миг беше огромен замък със стърчащи кули, в следващия — грамадна яма с огнена сърцевина. В такава близост до Хаоса нищо не се придържа към един-единствен облик и това бе поредното нещо, което правеше крепостта непристъпна. Врати и входове се появяваха и изчезваха, по тази причина Локи имаше нужда от Хел, която да държи пътя отворен.

Не се съмняваше, че тя ще го направи. Клетвата на Хел беше пословична — на нея се крепеше равновесието на царството й — но Локи не се съмняваше, че тя ще спази и обещанието си.

Той се замисли за Шепнещия, за старческото му лукавство и за намеренията му. Защо Оракулът пожела да дойде при Хел?

Какво точно видя Локи, когато съзнанията им се преплетоха? Какво пропускаше Хитрецът в ловкия си кроеж, та Оракулът изглеждаше толкова самодоволен?

„Виждам среща в Края на Дълбините на мъдрия и на недотам мъдрия.“

Мъдър? През целия си живот Локи не се беше чувствал толкова лишен от мъдрост.

Хел за последен път вдигна ръка и в новосъздадения прозорец начерта Наудр, обърната. Мади веднага почувства полъха на вятъра в лицето си, дочу бученето на течащата вода между скалите, усети древната смрад…

— Имаш един час — каза Наполовина родената Хел. — Предлагам ти да се възползваш максимално от него.

При тези думи тя изчезна, а с нея и дворецът й, и Локи, и Мади се озоваха на скална кула насред реката Сън, а в краката им зееше Черната крепост на Задгробния свят.

6

Ванир бяха потеглили преди повече от час. Етел Парсън ги видя да тръгват със странно безразличие и с необяснимата увереност, че си отиват завинаги. Чувстваше се много особено, много спокойна, и седнала пред огледалото на тоалетната си масичка, тя се мъчеше да проумее видяното.

През последните двайсет и четири часа Етел видя повече, отколкото бе виждала през целия си дотогавашен живот. Стана свидетел на битка между богове, на превръщане на жени в диви зверове, видя как съпругът й бе обладан от зъл дух, как нахлуха в къщата й, как завзеха имуществото й, видя как животът й виси на косъм.

Знаеше, че е нормално да изпитва нещо. Може би страх. Мъка. Тревога. Облекчение. Ужас от неестествения характер на случилото се. Но Етелбърта не изпитваше нищо подобно. Тя изучаваше лицето си в огледалото на тоалетната масичка. Нямаше навика да го прави. Но днес й се искаше да се гледа — не от суета, а по-скоро от любопитство, в търсене на някакви видими признаци за вътрешната промяна, която чувстваше.

Чувствам се различна. Различна съм.

Беше облякла рокля от кафяв вълнен плат — не евтин, но не достатъчно хубав, за да изкуши жената Фурия — дългата й коса беше измита и сресана. Лицето й бе чисто и без никакъв грим, което я правеше да изглежда по-млада, очите й невзрачни в сравнение с тези на Фрейя или на Скади — бяха ясни, златистокафяви и замислени. Не беше хубавица, но не бе и същата онази Етел Гудчайлд с лице като кифла, която за малко да остане стара мома въпреки всичките богатства на баща си.

Колко странно, спокойно размишляваше Етел. И колко странно беше, че Доброто племе я излекува. Може би това правеше и нея неестествена, белязана по някакъв начин от тяхната намеса. Тя със сигурност не изпитваше към тях погнусата, която би следвало да изпитва, по-скоро чувстваше нещо близко до благодарност. Нещо необяснимо близко до радост.

Етел тъкмо се готвеше да излезе навън с мисълта, че може би една сутрешна разходка ще й помогне да се успокои, когато на вратата се почука, тя отвори и видя Дориан Скатъргуд, разрошен, с див поглед, поруменял и почти просълзен от нетърпение да разкаже историята си на някого, на когото и да е — който би могъл да му повярва.

Каза, че тичал чак от Хълма Червен кон. Там лежал в тревата, докато се уверил, че опасността е отминала, отишъл при другите и заварил разчленените тела на Одън Бригс и на Джед Смит край отвореното Око. От свещеника и Адам нямало и следа, но затова пък видял шестимата Ванир да вървят с бърза крачка по пътя от Малбри и се скрил под един плет, докато демоните отминат.

— Нищо не можех да направя — проплака Дориан. — Тичах… Крих се…

— Господин Скатъргуд — твърдо отсече Етел, — мисля, че е по-добре да влезете за малко. Прислугата ще дойде всеки момент, сигурна съм, че няма да откажете един чай за успокоение на нервите.

„Чай“ — помисли си Дориан с отвращение, но въпреки това прие, защото знаеше, че ако някой в Малбри може да му повярва, то това е Етелбърта.

И тя му повярва. Подканваше го да говори, когато Дориан се запъваше, и изслуша целия му разказ: за вълчицата, за двете убийства, за обсебването на Нат от неведоми сили, за изчезването на Адам Скатъргуд.

Когато той свърши, Етел остави чашата си на порцелановата чинийка и доля гореща вода в чайника.

— И къде според вас е отишъл съпругът ми? — попита тя.

Дориан се стъписа. Той очакваше сълзи, гняв, може би истеричен пристъп. Очакваше Етелбърта да го обвини за бягството му — той със сигурност се обвиняваше и нуждата да се изповяда на някого бе една от причините изобщо да дойде в къщата на свещеника. Дориан никога не беше прекарвал много време с Нат Парсън, но това не беше оправдание да го захвърли на произвола на съдбата. Същото важеше и за останалите, а при мисълта за Адам — собствения му племенник, в името на Законите — му идваше да потъне в земята от срам, че е избягал.

— Те влязоха в Хълма, госпожо — каза накрая Дориан. — Съвсем сигурен съм. И вашият съпруг също. Търсеха някого…

— Момичето на Смит — отбеляза Етел и му сипа чай.

— Да, и приятеля й. Онзи, който избяга.

Етел кимна.

— Знам — каза тя. — Ще тръгна след тях, господин Скатъргуд.

— След тях? — Дориан вече не се съмняваше, че тя се е побъркала. По някакъв начин това го успокои: странното й хладнокръвие беше започнало да го изнервя. — Но, госпожо Парсън…

— Изслушайте ме — прекъсна го Етел. — Днес ми се случи нещо. Тук, в двора. Стана за миг, сякаш ме удари гръм. Както бях жива, така изведнъж пропаднах в мрака. Видях някои неща, сигурно ме разбирате. Неща, в които не бихте повярвали дори насън.

— Насън? — попита Дориан.

Сънуването не беше занимание, което почтените хора в Малбри си признаваха. Той се зачуди дали някой не е ударил Етел Парсън по главата и съжали, че е дошъл при нея.

— Може би наистина сте сънували — предположи Дориан. — В сънищата понякога стават странни неща, опасни неща и ако не сте свикнали с тях…

Етел нетърпеливо въздъхна.

— Аз бях мъртва, господин Скатъргуд. Мъртва и на половината път към Подземния свят, когато Пророческото племе ме върна тук. Мислите ли, че малко лоши сънища могат да ме уплашат? Мислите ли, че изобщо нещо може да ме уплаши?

Неловкото чувство на Дориан прерасна в тревога. Той нямаше голям опит с лудите жени и тъй като беше неженен, почти нямаше представа как да се справи в тази ситуация.

— Ъ-ъ, госпожо Парсън — смотолеви Дориан. — Естествено е да сте объркана. Може би трябва да си починете, да подишате амонячна сол?

Етел го стрелна с поглед, изпълнен със съжаление.

— Аз бях мъртва — кротко повтори тя. — В присъствие на мъртвец хората говорят. Казват неща, които не бива да казват. Не внимават толкова. Аз не твърдя, че разбирам всичко, което става тук. Делата на Пророческото племе не са наши дела и ми се иска никой от нас да не се беше забърквал в тях, но се боя, че вече е късно да искам каквото и да било. Те ме излекуваха. Върнаха ми живота. Наистина ли са мислили, че ще продължа да живея, все едно нищо не се е случило? Че ще си гледам бродерията, готвенето и чайника на огъня?

— За какво говорите? — попита Дориан Скатъргуд.

— Говоря за това, че някъде в Долната земя моят съпруг и вашият племенник са още живи — отвърна Етел. — И че ако някога ги открием…

— Да ги открием? — възкликна Дориан. — Тук не става дума за изгубена плетка, госпожо Парсън…

Тя отново го стрелна с леден поглед.

— Имате ли куче, господин Скатъргуд?

— Куче?

— Да, господин Скатъргуд. Куче.

— Ами… не — отвърна той слисан. — Това важно ли е?

Етел кимна.

— По всичко личи, че под Хълма има стотици коридори. Ще ни трябва куче, за да надуши следите им. Куче следотърсач с добро обоняние. Иначе можем да прекараме остатъка от живота си в лутане из тъмното, не сте ли съгласен?

Дориан я гледаше стъписан.

— Вие не сте луда — каза той най-сетне.

— Далеч съм от това — отвърна Етел. — Значи ще ни трябват куче, лампи и храна. Или поне на мен ще ми трябват, ако вие решите да останете.

Дориан се противи по-малко, отколкото Етелбърта очакваше. Първо, той се зарадва на възможността да изкупи вината за бягството си от Хълма, второ, независимо дали Етел беше луда или не, тя очевидно бе непреклонна в решението си, а Дориан не можеше да я остави да тръгне сама. След като взе назаем коня и седлото на свещеника, той я остави да се приготви — не смееше да се надява, че Етел ще размисли — и час по-късно се върна с два вързопа, пълни с храна и вещи от първа необходимост, и дребно черно свинче, вързано отстрани на седлото.

Етелбърта недоверчиво огледа черното свинче. Дориан обаче държеше на своето: той си изкарваше прехраната с прасета и открай време вярваше във високата им интелигентност. Черната Нел — шкембестата свиня, станала причина за скандала преди години — на младини се славеше с умението си да намира трюфели, беше вярна и умна и пазеше фермата като куче.

Свинчето бе потомка на самата Нел, макар че Дориан не споменаваше пред никого за това, нито показваше разчупената руна, която красеше мекия му корем като бяло петно. Той замазваше белега с катран (тъй както някога майка му бе използвала нажежено желязо и сажди, за да скрие белега на ръката на бебето си) и никак не съжаляваше за това.

— Лизи ще ни води — отсече Дориан. — По-добър следотърсач от нея не съм имал. Надушва картоф от сто ярда, трюфел — от една миля. Никое куче не може да се мери с нея. Повярвайте ми.

Етел се намръщи.

— Е, щом нямате нищо по-добро…

— Лизи е най-добрата. Не се съмнявайте.

— В такъв случай не бива да губим време — отсече Етел. Покажете й дирята, господин Скатъргуд.

След десет минути, няколко ябълки и картофи и дълго душене на захвърленото палто на Нат Парсън Дебелата Лизи вече дърпаше каишката. Очите й блестяха, зурлата й трепереше от възбуда, тя издаваше кратки грухтящи звуци, подобни на лай, и на Дориан му се струваше, че свинчето всеки момент ще заговори.

— Надушва дирята — каза той. — Слушайте, госпожо Парсън, тя никога не ме е разочаровала. Предлагам да я следваме и ако се окаже, че греша…

— Ако грешите, моят съпруг и вашият племенник скоро ще нахранят вълците.

— Знам — Дориан погледна шкембестата свиня, която направо танцуваше от въодушевление. — Само че аз познавам моята Лизи. Тя не е обикновено прасе. Тя е потомка на Черната Нел, а прасетата от нейния род винаги са били двойно по-умни от другите. Предлагам да й дадем възможност — в края на краищата и нашите възможности без нея ще са по-малко.

Така Етел Парсън и Дориан Скатъргуд тръгнаха след Дебелата Лизи по пътя и през полето към Хълма Червен кон и още преди пладне слязоха в Долната земя, запалиха лампа да им показва пътя и поеха по наклонената пътека надолу към неизвестността.

7

На прага на друг свят за Локи и Мади течеше най-краткият час в живота им. Навсякъде около тях се простираше реката Сън, толкова необятна, че нито единият, нито другият й бряг се виждаха ясно, по тази шир беше осеяна с островчета, рифове и скали, едни изчезващи, други неподвижни, като на най-големия от тях се издигаше Черната крепост на Задгробния свят.

Над тях пурпурни облаци се наслагваха като вълна на вретено.

А в краката им лежеше Черната крепост, която, както Мади виждаше сега, изобщо не беше крепост, а огромен кратер, поръбен със стомана, откъдето тръгваха и зейваха хиляди галерии, във всяка от които се виждаха залостени врати, килии, тъмници, зали, дупки, стълбища, забравени пътеки, усойни пещери, наводнени коридори, просторни ями и колосални изкопни машини, защото Задгробният свят е клоаката на всички зли мисли, всички потиснати ужаси и неврози, всички военни престъпления, всички безчинства срещу всяка надежда и доброта, затова вечно разширява територията си, навлиза все по-дълбоко и по-дълбоко в тъмното сърце на света към неизтощимите залежи на мерзостта.

Шумът на тези машини изригваше от кратера като звук, произвеждан сякаш от армия великани, които трошаха със зъби воденични камъни, към него се прибавяха гласовете на безбройните мъртви, кънтящи като ковачницата на Джед Смит, но несравнимо по-силно.

— Богове — възкликна Мади. — Много по-голяма е, отколкото си я представях…

— Да, а ти дори нямаш чак такова въображение — отвърна Локи и пъхна ръце в джобовете си. — Помъчи се да си представиш каква я видях аз в дните след Рагнарьок, а ако мислиш, че отгоре изглежда страшно, опитай да слезеш по-надолу — да речем, хиляда и двеста етажа. Повярвай ми, там, долу, нещата започват да стават трудно въобразими…

— Не разбирам — прекъсна го Мади.

Но Локи явно търсеше нещо и все повече се изнервяше. Той прерови джобовете, в които рядко бъркаше, пояса, опипа около китките си, не намери каквото търсеше и изруга.

— Какво има? — попита Мади. — Какво си загубил?

Но Локи се усмихна облекчено. Бръкна в пазвата си и извади нещо, което приличаше на часовник на верижка, окачена на врата му.

— Този уред е от Хел и показва времето — обясни той. — Тук времето не се подчинява на обичайните правила, за една тукашна минута навън могат да минат часове, дори дни, а трябва да знаем със сигурност колко още време ни остава.

Мади огледа уреда с любопитство. Приличаше на джобен часовник, но тя никога не беше виждала такъв инструмент за измерване на времето. На черния циферблат не бяха отбелязани часове, а стрелките — червени на цвят — показваха само минутите и секундите. В кутийката от стъкло и сребро се въртяха и цъкаха сложни механизми.

— Що за часовник е това? — попита тя.

Локи се усмихна.

— Часовник на смъртта.

Часовникът на смъртта вече отброяваше оставащото време. Мади не можеше да откъсне очи от червените стрелки, които отмерваха отминаващия час.

— Мислиш ли наистина, че Хел ще удържи на думата си? — попита тя. — Какво би й попречило да ни остави тук?

— На думата на Хел се крепи равновесието на Хел. Да я престъпи би означавало да загуби неутралната си позиция, а тук, на ръба на Хаоса, това е последното, което тя може да си позволи. Повярвай, щом казва, че имаме един час… — Локи отново погледна циферблата на часовника. Сега стрелките показваха петдесет и девет минути.

Мади го погледна с любопитство.

— Променил си се — каза тя.

— Не обръщай внимание — отвърна Локи.

— Но лицето ти… Дрехите ти…

Мади се мъчеше да опише с думи това, което виждаше. Сякаш гледаше отражението му във вода, докато то се избистряше. И пред очите й той като че ли дойде на фокус: все още разпознаваем с огнената коса и набраздените от белези устни, но сякаш нарисуван от някой неземен художник с цветове, незнайни за палитрата на Природата.

— И руната ти — добави тя, внезапно забелязала промяната. — Вече не е обърната.

— Така е — каза Локи. — Защото тук съм в истинския си облик, не в онзи, който бях принуден да приема, когато се завърнах на Горната земя.

— В истинския си облик?

— Виж, това е Задгробният свят — нетърпеливо отвърна Локи. — Не е място, което можеш да посещаваш физически. Всъщност, докато разговаряме, телата ни са в Хел, привързани към живота с най-тънки нишки, и очакват завръщането ни. И бих желал да напомня, че ако искаме да се върнем в тях…

— Значи това… Това не съм аз?

Мади сведе поглед към тялото си и с учудване забеляза, че и тя се е променила. Косата й беше пусната, не благопристойно сплетена, а вместо обичайните си дрехи носеше препасана с колан ризница, която й се видя неприлично къса. От другите й дрехи, палтото и вързопа нямаше и следа.

— Вързопите ни! — възкликна Мади смаяна. — Шепнещият!

В царството на Хел тя беше забравила за него, но сега тази мисъл я изпълни с тревога. Осъзна, че не е долавяла неговия зов, откакто Хел дойде при тях в пустинята. Тогава Локи го носеше, но Мади не си спомняше да е виждала Оракула след влизането им в залите на Хел.

Тя се обърна към Хитреца, изпълнена с внезапно подозрение.

— Локи, какво си направил?

Локи я погледна обиден.

— Скрих го, разбира се. Защо? Мислиш, че тук щеше да е на по-сигурно място?

Има основание, помисли си Мади. Но безпокойството не я напускаше. Ако Один все пак бе успял да ги проследи…

— Хайде! — подкани я нетърпеливо Локи. — Самото ни пребиваване тук предизвиква голямо сътресение и колкото по-дълго останем, толкова по-голяма е вероятността да привлечем нежелано внимание. А сега, моля те… — Той отново погледна часовника на смъртта, който висеше на врата му. — Едва ли искаш да си тук, когато времето ни — вече петдесет и седем минути — изтече.

Прав е, помисли си Мади. Защо да го подозира? Той беше рискувал живота си, за да я доведе чак дотук. И все пак в цветовете му имаше нещо — цветове, толкова ярки, че тя вече нямаше нужда от пророческо зрение, за да вижда мислите му. Може би това беше част от истинския му облик, но тук всичко изглеждаше по-ярко, по-ярко и по-ясно, отколкото където и да било другаде. Тя присвиваше очи и виждаше страха на Локи, онази сребриста нишка в цветната му следа, а редом с нея още нещо, нещо тъмно и неразличимо, подобно на мисъл, която самият той като че ли се мъчеше да пропъди.

И макар че беше твърде късно да се върне, сърцето на Мади натежа от лошо предчувствие. Защото тя разпозна гази мъглява нишка — беше я виждала толкова пъти у Адам Скатъргуд и приятелите му, у Нат по време на проповед, у клетия Джед Смит. Толкова банален знак, но присъствието му сега в цветовете на Локи означаваше, че нещо се е объркало непоправимо.

Тъмната нишка беше знак за измама.

Каквато и да бе причината, Хитрецът я беше излъгал.

8

Тук пространството няма същите свойства като другаде, казваше Локи, и сега Мади разбираше какво е имал предвид. Едва усетила, че падат, тя осъзна, че това, което беше взела за гигантски кратер, спускаш се надолу към центъра на земята, всъщност не е нищо подобно и че представата за „надолу“, която досега бе приемала за даденост, беше същевременно „настрани“, „нагоре“ и дори „навътре“, а самата Мади се намираше в центъра на огромна жива въртележка от пространство, на колело, пресечено като спици от галерии, кратери и цепнатини, водещи във всяка въобразима посока навътре в мрака.

— Как е възможно това? — извика тя на Локи, докато падаха.

— Кое как е възможно?

— Този свят. Той е невъзможен.

— И е, и не е — извика Локи през рамо. — В Средните земи, където властва Редът, не е възможен. Там, където цари Хаосът, можеш да видиш много повече.

Те не падаха, Мади го осъзна изведнъж, но сякаш нямаше друга дума за описване на траекторията, по която двамата е Локи се движеха. В повечето случаи при пътуване се следва определен маршрут, пространството, времето и разстоянието се подчиняват на определени правила, една стъпка води към друга като думи в изречение, което разказва история. Но сега тя и Локи пътуваха по съвсем различен начин. Те нито падаха, нито тичаха, нито стояха, нито плуваха, нито дори летяха, не изминаваха разстояние и въпреки това се движеха бързо, сякаш насън, гледките се изнизваха покрай тях като страници, прелиствани с все по-голяма скорост и напосоки в някакъв атлас с карти на места, които никой човек със здрав разум не би пожелал да посети.

— Как го правиш? — закрещя Мади, за да надвика шума.

— Кое? — попита Локи.

— Това място… По някакъв начин го променяш. Разместваш нещата.

— Вече ти казах. Това място е като сън. Никога ли не си сънувала сън, в който знаеш, че сънуваш? Не ти ли се е случвало да искаш да направиш нещо, да отидеш някъде и да изпълниш желанието си насън?

Хиляди пейзажи, всеки един изпъстрен със стотици хиляди пещери, каньони, ями, катакомби, подземия, стаи за мъчения, килии. Мади присвиваше очи и виждаше затворниците, наблъскани като пчели в кошер, с цветове като далечен пушек, с гласове, шумолящи като прашинки пепел, литнали към апокалиптичното небе.

— Чакай — обади се Локи. — Мисля, че долавям нещо.

— Какво?

— Сънуващи.

Със засилена проницателност без помощта на Бяркан Мади откри, че може да се съсредоточава върху отделни затворници и обстановката около тях. Установи, че вижда лицата им ясно, независимо от разстоянията помежду им, лица, зърнати случайно в пристъп на главозамайващо гадене, крещящи лица, фрагменти от кошмари, машини, които раздробяват кости, килими, изтъкани от човешки жили, сънища с пожари и стомана, сънища с нагорещени железа и бавно разчленяване, сънища с кръвожадни орли и плъхове, които те изяждат жив, сънища със змии, гигантски паяци и обезглавени трупове, които някак успяват да оживеят, с езера от личинки и пълчища мравки убийци, и внезапна слепота, и ужасни болести, и дребни остри предмети, които се забиват в ходилата, и познати предмети, на които поникват зъби…

— Остават петдесет и три минути — каза Локи. — Богове, стига си се взирала. Не знаеш ли колко грубо е да надничаш в чужди сънища?

Мади стисна клепачи.

— Всичко това сънища ли са? — попита тя едва чуто.

— Сънища, привидения, ефимери. Само не се намесвай.

Мади отново отвори очи.

— Локи, тук сигурно има милиони хора. Милиони пленници. Как ще успеем да намерим баща ми?

— Имай ми доверие.

„Лесно е да се каже“ — помисли си тя, вкопчи се още по-силно в ръката на Локи и се опита да не мисли за това какво ще стане, ако той реши просто да я изостави тук. Лицето му беше съсредоточено, нямаше и следа от веселие. Виолетовата му следа, винаги ярка, сега грееше толкова ослепително, че Мади едва го виждаше сред това сияние.

Калейдоскопът на Задгробния свят се въртеше бясно около тях. Сега виденията бяха по-страшни — създания с увиснали навън раздути и гниещи черва, от които капеше отрова, поля с хищни растения, които шепнеха и пееха сред огнен вятър, машини с добре смазани дълги пипала, всяко завършващо с метални ножици, които кълцаха и режеха като бръснач…

— Ха сега — обади се Локи до нея. — Дръж се, Мади, следят ни.

И преди тя да успее да се обърне (не че знаеше в коя посока да погледне), той изведнъж рязко увеличи скоростта и картините край тях се сляха в трепкаща мъгла.

— Кой ни следи?

— Не гледай.

Разбира се, Мади направи точно обратното и веднага след това съжали.

— По дяволите — ядоса се Локи. — Какво ти казах?

Създанието беше неописуемо грамадно. Огромно колкото сграда, или поне така й се стори, с глава като на змиорка и няколко реда зъби — поне десетина, помисли си Мади — опасващи зейнало като пещера гърло. То се движеше безшумно като снаряд и въпреки съвсем истинските наглед зъби тялото му (ако това изобщо беше тяло) бе сякаш изплетено от влакна, ремъци и светли лъчи.

— Богове, какво е това? — ахна Мади.

— Не е едно. Много са.

— Много?

— Ефимери. Не гледай.

— Но то ни настига.

Локи изпъшка.

— Не го поглеждай, не мисли за него. Мислите само го правят по-силно.

— Но как?

— Богове, Мади, не ти ли казах? — той хвърли бърз поглед към преследващото ги страшилище. — На това място всичко е възможно. Сънища, бълнувания, въображаеми неща. Ние ги създаваме. Ние им даваме сили.

— Но ние сме призраци. Несъмнено. В някакъв сън. Нищо не може да ни навреди — не и в действителност…

— Не и в действителност? — Локи се изсмя. — Чуй ме, Мади. Действителността такава, каквато я познаваш, просто няма място в Задгробния свят. Ние не сме призраци. Това не е сън. И те могат да ни навредят. В действителност.

— О…

— Затова не спирай.

Сега всяка крачка беше дълга колкото вечност и ги отвеждаше все по-навътре и по-надълбоко в дебрите на Задгробния свят. Мади хвърли поглед към преследващото ги страшилище и видя тунел, поръбен със светлина и изпълнен с концентрични кръгове от метални остриета, които тракаха, поглъщаха, въртяха се и скърцаха като жива машина.

Чак след секунда-две осъзна, че тунелът е устата на чудовището.

— То ни настига — каза тя. — И става все по-голямо.

Локи изруга. Сега се движеха сякаш по-бавно и Мади почти различаваше какво прави той, докато преглежда Задгробния свят като страниците на книга. Хора се гърчеха върху гола скала под жълто небе, от което валеше сяра. Жена висеше на косите си над яма с ножове. Мъж пиеше от река с киселина, която разяждаше устните и брадичката му, изгаряше плътта и оголваше костта, но той продължаваше да пие; друг мъж стоеше на крака, подути като крака на слон; дребни, дългокраки и многокраки твари, подобни на сраснали дървета, шумно пъплеха по метален коридор с два реда врати, зейнали като усти на демони.

— Още е зад нас, нали?

Мади потръпна.

— Забави го — каза Локи. — Опитвам да се съсредоточа.

— Да го забавя? С какво?

— Нали имаш оръжия? Използвай ги.

Оръжия? Мади погледна празните си ръце. Е, сигурно разполагаше с някакви магически оръжия, но определено нямаше с какво да спре подвижната планина зад гърба им. Локи се беше спрял насред широк квадратен коридор с настилка от големи каменни плочи. Във всяка плоча имаше монтирана малка решетка от черен метал. През тези отвори долитаха звуци — викове, стенания, писъци — и само някои от тях бяха човешки.

Преследващото ги страшилище — или страшилища — изпълни коридора. Размерите му отново се бяха променили спрямо пространството и сега Мади видя, че то наистина е съставено от хиляди същества, които се отделяха, преподреждаха се и бяха в постоянно движение. Локи ги наричаше ефимери. Тя ги виждаше като тънки нишки от жива светлина, като паразити, които пъплеха из пространствата между световете. Ако дори само едно от тях я докоснеше, тя знаеше, че може да откъсне месото от кокала, да я разнищи, да се забие под ноктите й, да проникне в кръвта й, да изгризе порите й, да влезе в гръбнака и мозъка й. А те бяха милиони.

Какво да прави?

Ефимерите като че ли доловиха колебанието й. Илюзията за едно-единствено същество се разсея и сега те плъзнаха навсякъде, пред тях и зад тях, изпълниха коридора от долу до горе, запълзяха към тях като смъртоносни личинки.

Мади хвърли поглед към Локи и видя, че той мята руни, мята ги много бързо и припряно с характерните си ловки и бегли движения, и както гледаше, забеляза, че коридорът леко променя формата си, цветът му от стоманеносив преминава в тъмносив като на буреносен облак, металните решетки на отворите в плочите леко се издължават и от квадратни стават продълговати…

— Готово — каза той, коленичи над една от решетките и опипа с пръсти краищата й.

Приближаващите се ефимери сякаш проумяха намеренията му, движенията им се ускориха, те запълзяха към него и нишките започнаха да се разпадат на ситни частици, които отскачаха като бълхи от голия камък.

Локи трепна, но продължи.

— Гони ги от мен — изсъска той на Мади, без да откъсва поглед от решетката.

Мади отвори уста да възрази, но си представи нещо и спря: видя как създанията се изсипват в устата й, плъзват по гърлото й, изпълват я като мях с вонята си на разложено месо и стисна здраво устни.

„Как? — мълчаливо се запита тя. — Как да спреш чудовище, което може да бъде всичко и да приема всякаква форма?“

На това място всичко е възможно.

„Всичко?“ — мислено попита Мади.

И отново погледна празните си ръце. На едно копие разстояние въздухът гъмжеше от ефимери. Те бяха наобиколили и Локи, усещаха какво си е наумил и се скупчваха над главата му като вълна, готова да го залее…

Мади пое дълбоко дъх и впрегна цялото си магическо сияние за удара. То грейна, от керемиден цветът му стана яркооранжев и енергията започна да припуква по пръстите и дланите й. Тя потърси руна, която би могла да забави нападателите. Ир, Защитникът, беше първата, за която се сети, мислено я начерта в съзнанието си, затвори очи срещу вълната от ефимери и с всичка сила запрати руната по тях.

Чу се нещо като плющене на камшик и замириса на изгоряло.

Мади отвори очи и видя, че над нея и Локи се издига купол от червена светлина с диаметър около шест стъпки, по който пълзяха и се хлъзгаха ефимерите. Беше тънък, с фина повърхност, искряща в цветовете на дъгата подобно на сапунен мехур в ден за пране, но засега издържаше и Мади виждаше, че там, където ефимерите го докосват, въздушните им тела се пръскат с пукот и оставят пенеста пихтия по повърхността на щита.

— Получи се! — възкликна тя изненадана. — Видя ли това? Ти ли…?

Но Локи не губи време да я поздравява. С помощта на Тир той изкърти решетката и най-сетне успя да я свали. Пред него зееше мъртъв мрак. Локи бързо пъхна крака в дупката и се приготви да скочи в бездната.

— Баща ми там, долу, ли е? — попита Мади.

— Не — отвърна той.

— Тогава какво ще…

— Този щит няма да издържи дълго — мрачно отбеляза Локи. — И ако не искаш да си тук, когато поддаде, предлагам да млъкнеш и да ме последваш.

При тези думи той се провря през дупката и се изгуби от поглед. Когато падна, не се чу звук. Под него нямаше нищо, освен тъмнина.

— Локи! — извика Мади.

Никой не отговори.

В този миг Мади се вцепени от страх. Дали Локи не я беше изиграл? Дали не беше избягал? Тя надникна в зеещата дупка, като донякъде очакваше от ямата в краката й да се надигне вълна от ефимери.

Но там имаше само тишина. „Довери ми се“ — каза й той. Но я излъга. И сега Мади си спомни думите на Оракула: „Виждам предател пред портите.“

Локи ли беше предателят?

Имаше само един начин да разбере.

Мади затвори очи и скочи.

Изобщо нямаше чувството, че пада. От коридора до килията под него имаше една крачка и за няколко дълги секунди Мади потъна в пълен мрак, без да вижда нищо под краката си и нищо над главата си, без никаква представа — дори най-бегла — за това, което я чака.

— Локи — прошепна тя в тъмното.

После образува Сол, Светлата руна, и пространството наоколо се озари от ярка светлина.

Изпита облекчение, когато видя Локи. Те стояха на тесен перваз, а пред тях имаше плоска скала горе-долу с големината на врата на обор, увиснала сякаш в нищото над залив, който поглъщаше светлината на Сол и не отразяваше нищо друго, освен пустота. Камъкът се въртеше бавно във въздуха на петдесетина стъпки от тях и сега Мади видя, че от долния му край висят вериги с празни окови.

Но вниманието й привлече съществото, което се притискаше към повърхността на камъка. Огромна змия с люспи, искрящи във всевъзможни нюанси на черното, с очи, в които проблясваше електричество, увита два пъти около въртящата се скала, а опашката й се губеше в мрака.

Тя забеляза Мади, зина и дори от такова разстояние очите на момичето се насълзиха от смрадта на отровата й.

— Няма страшно — каза Локи. — Не може да се отдели от скалата.

Мади го изгледа втренчено.

— Откъде знаеш?

— Довери ми се. Знам. Като поживееш сред местните година-две, научаваш някои неща — той присви очи и погледна намотаната около скалата змия. — Представи си го, ако можеш. Да си прикован към тази скала с главата надолу заедно с тази твар… — Локи потръпна. — Нали разбираш, Мади, защо бях готов почти на всичко, за да се освободя?

И сякаш в отговор змията изсъска.

— Знам, знам — каза Локи. — Но наистина нямах избор. Знаех, че мога да избягам сам — Задгробният свят е голям и можеха да минат векове, докато разберат, че ме няма, но ако се бях опитал да освободя теб…

— Извинявай — прекъсна го Мади, — но на змията ли говориш?

— Това не е просто змия — отвърна Локи. — Мади, нека ти представя Йормунганд. Известен в изисканото общество като Световната змия, Проклятието на Тор или Драконът в корените на Игдразил. Моят син.

9

Далеч, далеч на Края на Света в тайна стая във Вселенския град течеше разгорещена дискусия. Съветът на Дванайсетте от няколко часа обсъждаше тревожните новини от далечните възвишения в долината на Стронд.

Вследствие на тези обезпокоителни сведения Съветът бе свикан с бързина, която на мнозина се стори неподобаваща. При нормални обстоятелства събирането му трябваше да бъде предшествано от няколко предварителни съвещания за обсъждане, седмица пост и молитва, продължителни размисли върху Първичните, Междинните и Напредналите състояния на блаженство и накрая от събрание на старейшините, въоръжени със Словото, от чиито учени редици щяха да бъдат избрани дванайсетте, които да призоват Безименния.

Настоящото събрание бе свикано за броени дни, което по мнението на говорителя му Почетен Магистър Номер 369 — дребен старец над осемдесетте в алени одежди, чийто гигантски трон в службата го смаляваше до размерите на малка маймунка издаваше прибързани намерения, а това беше едновременно опасно и недостойно.

Другите обаче не се съгласиха и вследствие на това със сведена до минимум церемониалност дванайсетте членове — все служители на Ордена с висок ранг — бяха избрани от мнозинството за привилегирования ритуал на Приобщаването.

Сред тях бяха: самият Почетен Магистър, колегата му Магистър Номер 73838, едва младши магистър на седемдесет и пет годишна възраст, и още Магистри с различна степен на старшинство, включително най-старият член на Ордена, Магистър Номер 23.

Всички бяха минали през пост, молитва и пречистване, всички бяха произнесли съответните кантики и бяха размишлявали задълбочено над Словото. И ето че най-после се събраха в Залата на Съвета, просторна аудитория в центъра на Вселенския град, където десетина реда празни банки ограждаха единствената голяма маса за съвещания от масивен дъб, украсена с резба.

Подобно на повечето най-тайни церемонии на Ордена, Приобщаването с Безименния не беше особено интересно зрелище. На всеки страничен наблюдател то би се сторило крайно скучно — дванайсет старци с червени одежди, насядали около маса, и Добрата книга, сложена на поставка за четене по средата. Неколцина като че ли спяха: събитието приличаше на отегчителен семинар, на който лекторът дремеше над катедрата, огрян от прашните лъчи на следобедното слънце.

Дори Словото, което час по-късно всички седящи произнесоха едновременно, трудно можеше да се забележи от страничния наблюдател. То се разнесе като трептене във въздуха, сякаш малко дете хвърли плоско камъче върху гладката повърхност, в която се отразяваше светът, и от падането му се образуваха разширяващи се кръгове, които стигнаха чак до далечния бряг.

Пръв го почувства Магистър Номер 23. Той беше най-възрастният в Съвета на Дванайсетте, сух и сбръчкан като зимна ябълка, и според слуховете можеше да проследи потеклото си чак до ранните години на Ордена.

— О, Безименни — каза той и сред насядалите членове на Съвета пробяга трепет, защото всеки един от тях, участвал в Приобщаване поне двайсет пъти в живота си, се бореше със същото чувство, което едва не погуби Илайъс Гиди.

Разбира се, тези мъже бяха Старейшини на Ордена. Това не беше без значение, но дори Магистър Номер 23 почувства бремето на плещите си, когато смразяващото присъствие на Безименния изпълни съзнанието му.

Чувам те обади се Глас, който отекна в главите на всички от Съвета на Дванайсетте и накара всеки Магистър, Екзаминатор и писар в Ордена да усети как го полазват тръпки.

Магистър Номер 23 почувства как тежестта на този Глас се стовари като планина на плещите му. Дълбоко в съзнанието си той сякаш зърна далечния бряг, обитаван от Безименния, място, където Съвършеният ред бе върховен господар и съвършено блаженство посрещаше онези предани слуги, които можеха да го понесат.

Магистърът се запита дали самият той би могъл да го понесе. Боеше се, че дори след продължителните размисли в ума му цари Хаос, и страхът, който така усърдно прикриваше през цялата си кариера на Магистър, изскочи на повърхността като прогнила коркова тапа.

„О, Безименни — помисли си той. — Прости ми съмненията. И прости, че не се свързахме с Теб веднага по въпроса, който Те засяга пряко. Един колега вече издъхна — почувствахме го в процеса на Приобщаване…“

В Гласа се долови раздразнение:

Какво, нима мислехте, че ще постигнете безсмъртие за това, че Ми служите?

„Прости ми — каза Магистърът. — Но нашият колега беше задържал пленник. Човек, който според него беше вражески Генерал — самият Один, когото мислехме за загинал много отдавна. Колегата ни обаче бе убит, преди да е подложил пленника на Разпит, и още не сме успели да установим съюзниците на врага, но вярваме, че единият от тях може да е неговият полубрат Локи…“

Знам това — прекъсна го Гласът. — Надявам се, че не сте извършили Приобщаване с Мен само за да Ми съобщите сведения, които вече са ми известни. Как се развиват събитията?

„Безименни — отвърна Магистърът, — има развитие.“

Развитие?

Настъпи мълчание, през което Магистърът почувства как космите на тила му настръхват. После колебливо захвана да обяснява. Как енорийски свещеник от долината се е сдобил със Словото в ритуала на Приобщаване с Илайъс Риди, как те са се съюзили с Народа на Феерия и как сега преследват врага, докато той си проправя път към Задгробния свят…

„Но всичко е наред — побърза да добави Магистърът. — Нашият агент държи нещата в свои ръце. Врагът ще бъде спрян навреме. Ще…“

Млъкни!

Настъпи ново мълчание, през което всичките дванайсет членове на Съвета почувстваха как в мислите им се рови чуждо съзнание, неимоверно по-висше от тях и изцяло лишено от състрадание. Намесата се усети и на други места в Края на Света: главоболие, болки в стомаха, замъглено зрение и чувство на вледеняващ гняв покоси всички членове на Ордена на Реда, докато Основателят му все по-настоятелно се ровеше в търсене на сведения.

Пред очите им със светкавична бързина се заредиха картини, картини, които можеха да минат за видения, пророчества или сънища: жена в кожата на вълчица, жена с две лица, Хълм, водещ към Задгробния свят, момиче…

Не го виждам. Неясно е. Земите на Хаоса замъгляват зрението Ми…

Картините изчезнаха. Последва миг на призрачно спокойствие.

…

Виждам го. Да. И…

Изникна нова натрапчива картина:

Символ, изписан с тъмночервено. Почувстваха го като знак с голяма сила, но дори Магистър Номер 23 се затрудни да го определи. Безименният обаче бързо откликна.

След миг внезапен страшен взрив разтърси умовете на Съвета на Дванайсетте. Единайсет от тях веднага припаднаха. Магистър Номер 23 получи масивен инсулт и умря на място, Магистри 73838 и 369 получиха трайни мозъчни увреждания, а от носовете на всички членове рукна кръв.

Мошеничество! — изсъска Безименният. — Мошеничество, некадърност и лъжи!

Хора от целия Орден припадаха, стенеха от главоболие, а по-възрастните Магистри загубиха контрол над червата си, докато Гласът на Безименния даваше пълна воля на недоволството си. После като че ли се поуспокои. Яростта му от смъртоносен гняв премина в ледено затишие.

Магистър 262, единственият член на Съвета на Дванайсетте, останал в съзнание, притисна с две ръце кървящия си нос. „Какво има, Безименни? — помисли той отчаяно. — Какво означава това?“

Последва дълго, злокобно мълчание. После Гласът в мислите му тихо измърка.

Няма значение — каза Безименният. — И това бях предвидил.

Магистърът отново потрепери, когато Безименният захвана да разбърква съзнанията на всички в Ордена, сякаш за Него те не бяха нищо повече от колода карти. В главата му затрепкаха картини, твърде многобройни, за да може да ги различи: лица, познати и непознати, пейзажи от кошмари.

Когато свърши, Гласът отново заговори и този път се обърна към Магистъра с истинското му име.

Форчън Гудчайлд изрече Той, всеки в Ордена чу собственото си истинско име и изтръпна. Твърде дълго седяхте в уют и доволство тук, в крепостта си на Края на Света. Твърде дълго се грижихте за малката си империя и забравихте кой всъщност управлява света. Дойде време да докажете верността си. Пророческото племе най-сетне се показа. Знаех, че ще го направят, усещам присъствието им. Бойното поле е избрано, чертите са теглени. Днес тръгваме на война.

„Днес?“ — прошепна Магистърът.

Изказваш критики по повод стратегията Ми, така ли, Форчън Гудчайлд? попита Безименният.

„Не, не — побърза да отрече Форчън. — Не, разбира се, Безименни. Просто… ъ-ъ… До долината на Стронд се върви цял месец и пътят е труден. Докато стигнем…“

Не отиваме в долината на Стронд.

„Тогава накъде ще вървим? — попита Магистърът и си помисли: «О, глупако, защо ти трябваше да питаш?»“

Безименният улови мисълта му и за миг Форчън Гудчайлд се огъна под тежестта на зловещото Му веселие.

Как накъде? попита Той. Към Задгробния свят.

10

— Синът ти? — възкликна Мади. — Богове! Локи, има ли някой тук, който да не ти е роднина?

Локи въздъхна.

— Знаеш ли, някога имах… връзка… с една демонична великанка на име Ангрбода. Тя беше подменено дете, дъщеря на Хаоса, и обичаше да експериментира. Резултатите понякога бяха… екзотични, това е всичко.

Гигантската змия разтвори паст. Тя вонеше по-отвратително от всичко, с което Мади се беше сблъсквала досега — тежка смрад на отрова, масло и костница. Очите й бяха като ями с катран, тялото с дебелината на човешко.

Легендата разказва, че някога Световната змия била толкова голяма, че само Единното море я побирало, там пораснала толкова, че опасала Средните земи и допълзяла до Игдразил, за да се храни от корените му. Всъщност тя беше по-малка, но пак бе най-грамадната змия, която Мади беше виждала, и в злите й очи проблясваше обезпокоителен разум.

— Гледа, сякаш разбира — отбеляза момичето.

— Естествено, че разбира — отвърна Локи. — Нали не мислиш, че ще сложат глупаво създание да ме пази?

— Да те пази? — попита Мади. — Искаш да кажеш, когато си бил пленник тук?

— Много си схватлива! — тросна се Локи. — Остават ни четирийсет и осем минути — добави той, след като погледна часовника на смъртта, получен от Хел. — И ако трябва да обяснявам всичко в подробности по десет пъти…

— Добре, извинявай — каза Мади. — Просто… Щом ти е син, тогава защо…

— Просто такова е чувството им за хумор — отвърна Локи. — Да бъда измъчван от собствения си син, макар че и аз не бях кой знае какъв баща…

Световната змия отново разтвори челюсти.

— О, затвори си устата — скара се Локи на чудовището. — Нали сега съм тук — той се обърна към Мади. — Тялото му се спуска чак до реката Сън — Хитрецът посочи дългото тяло на змията. — Сънувала ли си някога змии? Да? Това е бил Йормунганд в някой свой облик, пропълзял е през света на сънищата до съзнанието ти. Така с негова помощ аз стигнах реката и в огнения си облик избягах в Сън, а оттам попаднах в жива плът.

— Змията като че ли не е много доволна от това — отбеляза Мади.

— Така е. Ами аз… — Локи видимо се смути. — Сигурно се сърди, защото… Е, обещах му да го освободя, като избягам.

— Да го освободиш? Но нали каза, че той те е пазил?

— Тук е уловката — отвърна Локи. — Помниш ли, казах ти, че това е крепост на сънищата. Нищо в Задгробния свят няма определена форма, всичко, което виждаш, е плод на умовете, затворени тук. Това включва и нашия приятел… — Локи посочи Световната змия. — Е, и двамата знаем, че змиите не са ми слабост. И тъй като тук е Задгробният свят и кошмарите са повече или по-малко разменната монета на царството, какво по-естествено от това да сложат за мой страж змия — и то не коя да е, а Световната змия? И така в известен смисъл аз го доведох тук, или поне аз извиках този негов облик. И докато не го освободя и не го върна обратно в действителността, той е просто поредният пленник. Завинаги. Като всички останали.

Докато Локи говореше, змията силно изсъска и въздухът се замъгли от падналите капки отрова.

— О, я стига — сопна се Хитрецът. — Наистина ли мислеше, че след случилото се миналия път ще те пусна на свобода? Миналия път — обясни той на Мади — Йормунганд не само промени приливите и отливите в Единното море, наводни Средните земи и погълна Гръмовержеца наедно с чука и всичко останало, но докато го усмирят, беше надупчил всичките Девет свята, все едно бяха проядени от червеи, и армиите на Хаоса минаваха през тях като мишки през сирене от Райдингс… — Локи погледна Световната змия с обезоръжителна усмивка. — Все пак доживяхме, Йормунганд, стари синко — ведро каза той. — Мога ли да те наричам Йорги за по-кратко? Йорги, харесва ми. Звучи весело и безобидно. Дори дружелюбно. Какво ще кажеш?

От другия край на шеметното пространство, което ги разделяше, Световната змия изплю струя отрова, която не уцели Локи, но откърти парче от скалната стена.

Локи нервно се усмихна на Мади.

— Бива си го.

— Виж — каза Мади, — колкото и интригуващо да е това посещение на роднините ти, мислех, че сме дошли тук да спасим баща ми…

— Точно това правим. С помощта на Йорги.

Мади погледна гигантската змия, която се навиваше на кълбо, все така прикована към скалата.

— Мислиш, че това чудо ще ни помогне?

— На мен помогна. Ако го накараме да се потопи в Сън…

— В Сън? — изненада се Мади. — Но аз мислех…

— Е, през Хел не може да избяга — отвърна Локи. — За това, разбира се, е нужно тяло, а доколкото знам, не ни се намира излишно.

— Хм — Мади не знаеше какво да каже. Толкова се беше съсредоточила върху мисълта за спасяването, че подобни практически въпроси изобщо не й бяха минавали през ум.

Локи го очакваше. Всъщност дори разчиташе на това за сделката си с Шепнещия. Да пусне Тор в река Сън беше едно, но Тор, превъплътен и жаден за мъст — от това определено нямаше нужда. Но да караме поред, каза си Хитрецът. Излизането от Задгробния свят беше дълго и трудно и дори Сън криеше известни рискове.

Локи се обърна към Йормунганд с най-ведрата си усмивка.

— По-добре късно, отколкото никога — каза той.

Чудовището тихо изсъска.

— Но ти не можеш да го освободиш — възрази Мади. — Да оставим щетите, които може да причини, като пробие дупки между Световете, но няма ли да те разкъса в мига, в който…

— Много ти благодаря — сухо отвърна Локи, видимо блед дори в истинския си облик. — Не си мисли, че не ми е хрумвало. Само че — той погледна часовника на смъртта, който висеше на врата му — остават само 43 минути и добрите ми идеи са на изчерпване. Що се отнася до щетите, надявам се да ги обърнем в своя полза.

— Как?

— Ами като за начало бихме могли да използваме нещо за отвличане на вниманието. Както се досещаш, Задгробният свят няма вечно да стои безучастен и веднага щом усети причиненото от нас сътресение, ще изпрати нещо — някого — да проучи положението. Надявам се, че когато това стане, Йорги вече ще е заличил следите ни. Ако съм прав, така поне ще спечелим малко време.

— Разбирам — каза Мади. — А ако не си?

— Ако не съм — отвърна той, — нито ти, нито аз ще се тревожим твърде дълго за това. А сега ме хвани за ръка.

Мади го направи и почувства как пръстите му стискат нейните. Изпита мимолетно усещане за залитане…

— Не се пускай — предупреди я Локи. — Едва ли искаш да си наблизо, когато Йорги се развихри.

На въртящата се скала Световната змия се мяташе и опъваше веригите си. Смрадта на отровата й се усили, от секретите й въздухът се изпълни с пара.

И после съвсем неочаквано веригите изчезнаха.

Гледката беше почти комична. За миг Йормунганд се замята във въздуха, зина срещу нищото, оловните му пръстени се изхлузиха в ямата… Чудовището впери поглед в Локи. Разтвори челюсти, сякаш се вцепени… и нападна.

Нападаше отново и отново, къртеше скални късове с големината на бойни слонове, които падаха във водата и образуваха кръгове. Въздухът се напои с отрова и запука от електричество. Само за секунди первазът, на който стояха, се превърна в скална издатинка над бездната. Нищо не оцеля. Нищо, но можеше да издържи на това нападение, остана само Световната змия в мрачна гола килия.

11

— Разбира се, знаеш, че той ни преследва — каза Локи задъхан.

— Това не беше ли част от плана?

— Какъв план?

Те тичаха уловени за ръце по широк коридор с ред врати, озарен от зловещо сияние, което идваше сякаш отвсякъде. Само че „тичаха“ не беше точната дума, те чувстваха земята под краката си невежествена като в сънищата, и докато тичаха, пейзажът се променяше, вратите от готически дъбови порти преминаха в облицовани с олово арки, после в дупки със сводове от кости.

— Колко още остава? — попита Мади.

— Почти стигнахме. Само за по-сигурно…

Светлината също бързо се менеше, ставаше ту червена, ту зелена, чуваше се и звук, който притискаше като с палци тъпанчетата им, звукът от милиони сънуващи, заключени в милиони сънища.

— Как го направи? — провикна се Мади сред данданията.

— Кое?

— Знаеш кое. Излизането от килията.

— По краткия път — отвърна Локи. — С промяна на облика, заимствана от Йорги. Чакай малко… — той спря пред червено-черна врата, цялата в магически следи и руни. Това може… малко да те разстрои.

Мади го погледна.

— Баща ми?

Локи кимна. Зад яркия си облик той изглеждаше уморен, цветовете му вече бяха доста помръкнали. Часовникът на Хел, окачен на врата му, показваше, че им остават трийсет и осем минути.

Той метна шепа руни по вратата, надписът върху нея светна, но тя не се отвори.

— По дяволите — Локи се подпря на затворената врата и пое дълбоко дъх. — Силите ми почти свършиха — каза той. — Ще трябва ти да го направиш.

Мади огледа заключената врата. Реши, че Турис може да свърши работа, и с всичка сила запрати руната. Вратата потрепери, но не поддаде. Мади я блъсна още веднъж — с Ос и Тир — вратата отново се разтресе, а заедно с нея и целият коридор, и земята под краката им се разлюля.

— Наближава — каза Локи.

— Да — съгласи се тя. — Още един удар и мисля, че ще…

— Не говорех за вратата.

Той гледаше зад гърба й и в първия миг Мади не разбра. После вдигна очи, видя какво наближава и в същия миг с все сила блъсна вратата с Хагал, а Локи с последни сили хвърли Иза на пътя на Световната змия, която сякаш изпълни коридора на петдесетина крачки от тях.

Иза замръзна във въздуха и образува здрава преграда, върху която Йормунганд бясно се нахвърли. Преградата издържа, въпреки че първият удар пропука леда — явно нямаше задълго да удържи змията. Но това беше достатъчно: вратата пред Мади не се отвори, а просто се изпари и след поредното страховито залитане те влязоха вътре.

12

На другия бряг на реката Сън Хел с интерес наблюдаваше събитията. Часовникът на смъртта имаше много предназначения — не на последно място да я осведомява за всичко и седнала в една стая вдън бялата като кост цитадела, тя следеше напредъка на двамата с огледално черното си мъртво око.

„Колко странно — помисли си тя. — Колко невероятно странно.“ Разбира се, Локи не можеше да бъде напълно предвидим, но точно от това място Хел не очакваше той да се завърне. Тя с неволно любопитство се запита какъв е планът му. Вярваше, че има план — Локи можеше да е всякакъв, но не беше глупак — макар че Хел никак не се вълнуваше какво ще го сполети. Нямаше да лее сълзи, ако Хитрецът се погуби — всъщност, помисли си тя, да наблюдава унищожението му щеше да й достави първата мимолетна тръпка на удоволствие от смъртта на Балдер насам, а това беше преди векове.

Не че щеше да трае дълго — няма нищо трайно. И все пак Хел въпреки обичайната си невъзмутимост гледаше в захлас как се нижат секундите. Мъртвото й око виждаше Задгробния свят, бушуващ от сънища, а живото се взираше в двете фигури, които лежаха една до друга на речния бряг. Всяко от физическите тела бе свързано със съответствието си в Задгробния свят със сноп рунически лъчи, по-тънки от копринени нишки.

Да разсече снопа означаваше да прекъсне живота им, но тя им беше обещала един час вътре, а такава клетва, дадена дори на Локи, не биваше да се престъпва. И в същото време Хел се изкушаваше — не на последно място от магическия предмет, който Хитрецът беше оставил. Мощна магия, останка от Древни времена, искряща и сияйна като забравено слънце. Хел нямаше представа защо Локи е донесъл предмета тук, нито защо се е престорил, че го крие, като е знаел, че тя веднага ще забележи.

И сега нещото я викаше от скривалището си в пустинята с тих, мамещ глас, който й се струваше — донякъде, но не съвсем — познат.

„Сигурно с капан — помисли си Хел. — Каквото и да е това, Локи иска да го взема.“

Живото й око се спря на Хитреца. Изглеждаше заспал, от време на време потръпваше и се мръщеше, сякаш сънуваше кошмар. Тя виждаше нишката, която го съединяваше със спящото му „аз“: прозрачен лъч виолетова светлина. Нежно прокара пръст по нея и се усмихна при мисълта, че в другия свят това предизвиква тръпки по гръбнака на Локи.

„Възможно ли е да е капан?“ — помисли си Хел. Очевидните действия не бяха присъщи за Хитреца. И все пак, ако не искаше тя да вземе предмета, защо го беше оставил пред очите й?

Локи не действаше очевидно, той беше предпазлив. Така че каквито и да бяха намеренията му, очевидният отговор вероятно бе неверен. Освен ако не беше предвидил, че Хел ще разсъждава така. В такъв случай очевидният отговор беше верният. Освен ако…

„Освен ако план няма“ — помисли си тя.

Може би нехайството беше блъф, с цел да я накара да мисли, че е скроил някаква хитрина. Някакъв вид защита, резервен вариант в случай на враждебност от нейна страна. А ако нямаше нищо такова? Ако, както Хел предположи отначало, той разчиташе единствено на съобразителност и показна храброст?

В такъв случай Локи зависеше от благоразположението й. И магическата вещ, която носеше, тази изкусителна джунджурия, й принадлежеше по право.

Хел я призова с една дума. Тя се гушеше във вързопа, толкова ярка, че почти прозираше през изтърканата кожа. Пазителката я извади и светлината на Шепнещия грейна така, че едва не я ослепи.

Тя никога не беше виждала Оракула. Епохата на Мимир бе свършила преди раждането й, а Аезир поначало не споделяха щедро тайните си. Но Хел разпознаваше магията от пръв поглед и сега, докато я държеше в ръце, тя почувства как енергията на предмета се влива в нея и гласът му отеква оглушително в съзнанието й:

Убий ги — изрече Шепнещият. — Убий и двамата.

13

„Споделената трудност е преодоляна трудност“, или поне така гласи поговорката. За свой късмет Захар-в-Чувал нямаше и представа, че сега споделя трудностите на пътуването си към Хел с Один, шестимата Ванир, Ловджийката, Нат Парсън, мъртъв Екзаминатор, Адам Скатъргуд, жената на свещеника, един фермер от долината и угоено прасе, а дори да знаеше, това едва ли щеше да му вдъхне кураж.

Гоблинът поглеждаше руническия камък през около пет минути — или въображението му работеше извънредно, или за кратките интервали от време камъкът потъмняваше все повече и повече. Според Захар не беше игра на въображението и той знаеше как трябва да постъпи.

— Подземният свят — трескаво мърмореше гоблинът. — Този ще да е по-луд, отколкото си мислех. Да слизам в Подземния свят, значи? Да диря някакъв си Шепнещ? „Какво ще рече Шепнещ?“ — викам му аз, а той ми вика…

„Не ме разочаровай.“

Гоблинът потрепери. Нещата явно вървяха на зле, но той знаеше, че Капитанът има способността да се измъква от затруднения. А ако се измъкнеше и Захар го предадеше…

Той гледаше като омагьосан руническия камък и виждаше как цветът му става все по-наситен — от цинобър през пурпурен към рубинен.

„Камъкът ще ти показва пътя“ — уверил го беше Капитанът. Захар и преди бе виждал такива камъни, но никога не ги беше използвал. Руническата магия беше за Пророческото племе, не за гоблини като него, и Захар се чувстваше неловко само като го докосваше, а не си представяше как ще го използва.

Но дотук камъкът наистина показваше вярно пътя — всяко развалено заклинание, всяка цветна следа. И ето че най-после дирята свърши и талисманът щеше да му открие пътя към Хел — път, по който никой от живите не биваше да поема, ако искаше да остане жив.

„Ако почервенее, значи съм в смъртна опасност.“

Захар хвърли камъка на земята, точно както бе казал Капитанът. И изведнъж в краката му зейна коридор, който само допреди малко не съществуваше. Вътре беше тъмно — надолу лъкатушеха стъпала, направени сякаш от черно стъкло, и гоблинът знаеше, че в долния им край започва последната отсечка от пътя към Подземния свят и към Шепнещия.

Той отново сведе поглед към талисмана на Капитана, който от рубиненочервен бе придобил цвят на волска кръв, а след миг заискри с тъмния блясък на превъзходно отлежало вино.

„Ако почернее…“

„Богове“ — помисли си Захар.

И като скимтеше от уплаха, той прибра камъка в джоба си и отново пое в пъргав тръс по тясното стълбище, а оттам по пътеката, водеща към Земята на мъртвите.

Почти три дни бяха изминали, откакто Один тръгна из Долната земя по следите на бегълците. През това време той бавно и постепенно слизаше надолу, като предпочиташе по-тесните коридори и винаги гледаше реката да го отделя от преследвачите му. Така прекоси два пъти Стронд и пое към Подземния свят по обиколен маршрут е надеждата, че Скади и свещеникът ще изгубят следата му.

През това време Один не беше слагал залък в уста, не беше спал. Продължаваше да се движи в пълна тъмнина, но установи, че чувството му за посока се е изострило неимоверно и че разпознава цветовете с такава точност, каквато не помнеше отпреди войната.

Той беше доловил присъствието на Ванир в Долната земя, както и присъствието на Ловджийката. Изкушаваше се да се свърже с тях, но в сегашното си състояние не смееше. По-късно щеше да го стори, в целия си блясък и след като си върнеше Шепнещия разбира се, ако изобщо някога си го върнеше.

Сега Один беше зает с разчитането на знаците, а те бяха многобройни, опънати из Долната земя като струни на арфа, настроени на пронизителен тон. Това изискваше съсредоточаване и магическо сияние, но с всеки следващ знак лошите му предчувствия се усилваха.

Накрая хвърли руните. Хвърли ги на сляпо, но това нямаше значение, посланието им беше достатъчно ясно. Първа излезе Раедо, обърната. Собствената му руна, пресечена с Наудр, руната на Смъртта.

После Ос, расата Аезир; Каен, обърната; Хагал, Унищожителят; и накрая Турис, руната на Победата.

„Но за кого? — помисли си Один. — За Реда или за Хаоса? И на чия страна са Аезир?“

Значи се започваше. Не над земята, както си представяше, а дълбоко в сърцето на самия Хаос. Не войната — явно още не, но и войната щеше да дойде, тъй както след есента идва зима. Локи беше част от това, Мади също. Какво бе предизвикало веригата от събития? Пробуждането на Спящите? Откриването на Шепнещия? Нещо друго? Один не можеше да каже. Но знаеше едно. Той трябваше да бъде там.

Друг, който трябваше да бъде там, беше Етелбърта Парсън. Защо — не знаеше, но докато двамата с Дориан вървяха към крайната си цел, тя го чувстваше все по-силно. Те понасяха студ и лишения, краката им бяха целите в мазоли, храната им беше свършила, имаха само няколко сурови картофа, които пазеха за прасето. Свършило бе и маслото за лампата, но Етелбърта безстрашно продължаваше да върви след Дебелата Лизи, която душеше из лабиринта на Долната земя.

Дориан Скатъргуд отдавна беше престанал да се надява, че ще намерят, когото и да било в този безкраен лабиринт. Сега му се струваше невъзможно да намерят дори пътя към дома, макар че не това бе причината да продължава да върви. Пред него сред фосфоресциращите стени се мяркаше смътният силует на Етел. Търпелива, неуморна, тя не се плашеше нито от плъховете и гоблините, които срещаха из по-горните коридори на Долната земя, нито сега от преминаващите мъртъвци.

— Няма защо да се страхуваме от тях — каза тя на Дориан, когато се разминаха с първата вълна от шепнещи духове; той се притисна към стената разтреперан от ужас, а Етел просто мина през потока и продължи, без да обръща внимание на жалните гласове около тях, като пренебрегна дори познатите гласове на Джед Смит и Одън Бригс, които тръгнаха след тях към Земята на мъртвите.

Пътят към Хел бе достатъчно тежък за Мади. Но за Один беше още по-тежък: той не можеше нито да затвори слепите си очи за присъствието на мъртвите, нито да запуши ушите си за техните молби и проклятия. Те го усещаха, подхващаха го като вълни и го носеха напред, без краката му почти да докосват земята.

Один не за пръв път предприемаше това рисковано пътуване. Всеки път беше неприятно, но този път му се струваше, че има някаква промяна. Мъртвата тълпа бе обзета от нещо подобно на очакване, сякаш споделяше някакво знание, и това го изнервяше. И за пръв път те му заговориха — нарекоха го по име:

Слепецо по пътя към Хел (молих ти се, ти ме остави да умра),

Один Безокия, още ли си жив? Не…

За…

Дълго.

Когато най-после чу жив глас и долови цветовете на живо същество, той едва не ги изгуби сред глъчката и суматохата. Жалният глас ту се надигаше, ту затихваше, сякаш водеше продължителен спор със себе си, после млъкна за миг и отново поде едностранчивия си спор:

разправям ти не мога

не мога, не ща, схващаш ли, не ми е в природата, не можеш ме накара, може и да можеш, само че

смъртна заплаха вика той

смъртна заплаха

Следата беше златиста като на гоблин, с все по-ярки жилки на неувереност и страх. В близост до нея имаше и още нещо — талисман може би, пропит е магическо сияние, белязан с твърде познат знак.

Один ни най-малко не се интересуваше от Захар-в-Чувал, но достатъчно добре познаваше сиглата на Локи и не му беше никак трудно с помощта на Ир и Наудр да се приближи незабелязан към гоблина и да го сграбчи, преди създанието да успее да избяга.

След секунди отчаяният Захар се озова в юмрука на Один.

— Я, Генерале, ваша чест — заговори той. — Каква изне…

— Спести си бръщолевенето — прекъсна го Один и седна на каменистата земя, стиснал здраво Захар за яката. — След малко ще произнеса едно име и ти ще ми кажеш всичко, което знаеш. Ще ми го кажеш ясно, бързо, откровено и без нито една излишна дума. Иначе ще ми се наложи да ти строша врата. И без това може да го строша. В момента не съм никак добре. Ясно ли е?

Захар закима така енергично, че цялото му тяло се разтресе.

— Готов ли си?

Той отново закима.

— Добре — каза Один. — Локи.

Гоблинът преглътна. Като си спомни заплахата на Один, той издърдори всички сведения на един дъх:

— Спасителнамисиявзадгробниясвятбащатанамадисмъртнаопасноствреметоизтича…

— Чакай — пръстите на Один стиснаха по-силно врата на Захар. — Още веднъж. Бавно.

Захар кимна.

— Задгробният свят — произнесе той със сподавен глас. — Спасителна мисия. Бащата на Мади. Смъртна опасност. Времето изтича.

— Не разбирам и дума от това, което казваш — отсече Один.

— Понеже ме душите, господарю — отвърна Захар.

Один охлаби хватката си.

— Благодаря, господарю — каза извинително Захар и седна на пода. — Само че доста време мина, откак си наквасих за последно гърлото, господарю, а пък тя е дълга и широка. Да взема да ви я разкажа както мога, ще ме прощавате, ама и вратът ми да е цял. Става ли?

Один въздъхна. Гоблини. Да очакваш разумен отговор от гоблин е все едно да разпитваш умрелите. Той овладя нетърпението си и заговори отново:

— Кажи ми сега. Къде е брат ми?

14

През това време Локи чакаше в една килия в Задгробния свят, докато Мади се приготвяше за срещата с Гръмовержеца.

Това място бе съвсем различно от килията на Локи. Като начало беше чисто и уютно: имаше легло с чаршафи и дебел юрган, имаше лампа и върху нея абажур с ресни, малък килим на цветя, прозорец, който гледаше към зелени поля. На перваза стоеше саксия с цветя. До леглото имаше масичка и отгоре й Мади видя нещо, което много приличаше на поднос с чай и бисквити. А до масата в люлеещ се стол седеше много дребна стара женица и плетеше.

Зад гърба й Локи се разсмя.

— Значи това била килията на Тор Гръмовержеца — каза той. — Богове, Тор, знаех, че не си с всичкия си, но това е нелепо.

Мади се обърна към него озадачена.

— Нали каза, че баща ми е тук.

— Точно така — ухили се Локи.

— Не разбирам.

Хитрецът посочи старицата, която продължаваше да се люлее на стола и да плете.

— Запознай се с Ели. Известна още като Старостта — той отново се разсмя и очите му заблестяха дяволито и весело.

Ели вдигна поглед от плетката си и впери в Мади очи, черни и лъскави като на птица.

— Тихо — каза. — Мъжът ми спи.

Мади тихо пристъпи към леглото. Да, под юргана наистина лежеше някой: тя успя да различи извивката на рамото и рядката бяла коса на черепа, заоблен и изящен като яйце на червеношийка.

— Престани! — Ели се подпря на бастуна си и стана. — Имай уважение към по-старите и по-мъдрите.

— Извинете — каза Мади. — Търся баща си…

— Баща си значи?

— Тор, син на Один. Наричат го Гръмовержеца.

Кукленското лице на жената се набразди от хиляди бръчки.

— Сигурно грешиш, милинка — каза тя. — Тук сме само аз и мъжът ми, а той е болен, горкичкият, с единия крак е в гроба…

Мади се обърна към Локи.

— Ти ме излъга — каза тя. — Баща ми го няма тук.

Хитрецът поклати глава.

— Спомни си какво ти казах, Мади — напомни й той. — В Черната крепост всеки изгражда собствената си килия, всеки затворник избира своя надзирател от най-съкровените, най-непреодолимите си страхове.

— Страхове?

— За мен, както знаеш, това са змиите. За него е Старостта и удобното легло. Всекиму своето.

Докато говореше, Локи заобиколи леглото и сега Мади забеляза, че с пръстите на лявата си ръка той образува ситни руни, подобни на стрелички, готови за мятане. Продължаваше да се усмихва, но сега бе присвил съсредоточено очи.

— Престани веднага! — кресна Ели, грабна бастуна си и бързо закуцука към другата страна на леглото. — Няма да ти позволя да събудиш мъжа ми!

Локи се отмести от пътя й. Тя беше стара, но бърза, а бастунът й припукваше от руническа светлина.

— Отдръпни се — каза той на Мади и със скоростта на горски пожар метна първата си руна — тя разпозна в нея Ос — по спящия.

Цветовете на Локи леко помръкнаха, старецът трепна и измърмори нещо. Една мършава ръка се вкопчи в чаршафите.

Ели беше придобила недвусмислено заплашителен вид. Очите й като черни копчета лъщяха от ярост, бабешкото й лице приличаше на разкривена маска.

— Предупреждавам те, младежо — каза тя.

Локи метна втора руна — беше Наудр, обърната — цветовете му отново помръкнаха и старецът нададе вик, сякаш измъчван от страховит сън.

Ели изписка възмутено й замахна към Локи с руническия си бастун.

Той бързо се отдръпна, бастунът мина на косъм от него и направи на трески масата между тях. Старицата замахна отново, не улучи и последната блещукаща шепа руни излетя от пръстите на Локи и удари стареца право в гърдите.

— Какво правиш? — извика Мади сред пронизителните писъци на сърдитата бабичка.

Локи не отговори, само стоеше и се усмихваше. Цветовете му бързо избледняваха, виолетовото сияние сега бе призрачно бледо. Но стаята започна да се променя. Изчезна прозорецът с приятния изглед, остана само процеп в стената, зейнал към бездната на Задгробния свят. И другото столът, пердетата, вазата с цветя изчезна, останаха само леглото, сега проста каменна издатина, покрита с гнила слама, и онзи, който лежеше в него.

И пред очите им старецът в леглото се раздвижи и започна да се променя, мускулите му заякнаха, той ставаше все по-грамаден и по-грамаден, поникна му коса, червена като на Локи, и свирепо щръкнала червена брада, той отвори очи, горящи и черни като въглени.

Гръмовержецът се събуди в истинския си облик и земята под краката му се разтресе.

— Време е да спазиш обещанието си — каза Локи на Мади и се отдръпна от заплашителната фигура, доколкото размерите на килията позволяваха.

Тор го настигна с една крачка, като пътьом избута Ели, и застана на педя от него в целия си ръст, с две стъпки по-висок от Локи, а в дланите му заискри яркочервена руническа светлина.

— Какво обещание? — попита Мади.

— Обещанието да се намесиш в моя полза, ако някой член на семейството случайно, да речем, посегне на моето оцеляване.

— А, това обещание ли? — възкликна Мади.

Тор стисна врата на Локи в юмрук, голям колкото гъска, угоена за празнична трапеза.

— Ти! — кресна той с гръмовен глас. — Ще потроша всички кости в тялото ти, като започна от окаяния ти врат! А после ще ги потроша още веднъж, за да съм сигурен, че не съм пропуснал никоя! А после ще смеля всичките късчета! И след това — Тор го погледна с огромна, червена, дружелюбна усмивка — ще се наложи да ти причиня малко болка.

— Май че пропуснах да ти кажа — отвърна Локи, — че ние с моята приятелка имаме някои… въпроси…

Пръстите на Тор стиснаха още по-силно гърлото му и му пресякоха въздуха.

— Помощ… — изхърка Локи.

И в мига, когато Мади сложи ръка на рамото на Гръмовержеца и промълви „Татко…“, откъм вратата на килията се разнесе невъобразим грохот, през нея нахълта Световната змия и грамадните й пръстени изпълниха стаята.

Тор погледна Мади.

— Как така „татко“?

Той беше охлабил хватката си и сега Локи стоеше притиснат до стената колкото може по-далеч от Йормунганд, докато Ели, ядосана от нахълтването на последния неканен гост, размахваше бастуна си срещу змията.

— Чудно — прошепна Локи. — Елате в Задгробния свят да се запознаете с децата.

Тор, чиято мисъл не течеше много бързо, имаше затруднения с осмислянето на нещата.

— Ти си ми дъщеря? — бавно произнесе той. — Сигурно щях да си спомням.

Зад тях бабичката чевръсто се бореше със Световната змия. Разбира се, накрая старостта побеждава всичко и макар че ударите, сипещи се върху Йормунганд, бяха сравнително слаби, Ели като че ли беше неуязвима за отровата му.

— Не обичам да се меся — каза Локи, — но може ли да караме по същество? Тор, това е Мади. Тя дойде да те освободи от тук. Както и аз. Не че ти би го оценил, разбира се — твърде си зает да мислиш как ще потрошиш всяка кост в тялото ми, за да изпиташ и трошица благодарност — но ни остават деветнайсет минути и лично аз бих предпочел да обсъждаме това някой друг…

— Деветнайсет минути за какво? — попита Тор.

Изправен срещу опасността, той изглеждаше щастлив и бодър, брадата му дръзко стърчеше, целият му облик беше на бог гръмовержец, който се готви за война и се наслаждава на всяка минута от подготовката.

— Слушай — бързо заговори Локи, — намираме се в сърцето на Задгробния свят. Самото ни присъствие тук предизвиква такова сътресение, че не можеш да си представиш. Не бих казал, че много сме се старали да бъдем дискретни. Вече пробихме дупки в стотици сънища, пуснахме стотици демони, включително Старостта и Световната змия, и ако искаме да се измъкнем от тук, трябва да разчитаме на ум, не на мускули. А да си признаем, стари друже…

Лицето на Тор потъмня. Той замахна с юмрук…

— Аз съм ти нужен — каза Локи.

— Защо да си ми нужен?

— Защото знам как да освободя боговете.

Очите на Мади блестяха, докато Хитрецът обясняваше последния си план. Тя започваше да мисли, че е сбъркала за Локи, и изведнъж се засрами от подозрението си, че той е предателят пред портите.

Искаше й се да му го каже, но нямаше време. Часовникът на смъртта показваше шестнайсет минути, а между тях Ели и Йормунганд като че ли си бяха поставили за цел да разрушат килията. Около двамата се сипеха искри руническа светлина и въздухът бе така пропит с отрова, че очите на Мади пареха и сълзяха.

— Слушайте сега — припряно заговори Локи. — Налага се вие да ме защитавате. Сиянието ми е почти изчерпано и ако се стигне до битка, нямам никакъв шанс. Освен това трябва да действаме много бързо.

Гръмовержецът избоботи одобрително.

— Както знаем — продължи Локи, — нашият приятел Йормунганд преминава през сънищата. Под тромавата му външност се крие просто един червей, който си проправя път към своето леговище. Или, в този случай, към реката Сън. Дотук разбрахте ли?

— Продължавай — изръмжа Тор.

— Досега ние направихме всичко възможно, за да го забавим — обясни Локи. — Създание с неговите размери привлича внимание, прави дупки в тъканта на Задгробния свят като дупки в сирене от Райдингс. Ами ако искаме да направим такива дупки? Ако Йорги се развилнее на подходящото място, можем да спретнем такова бягство, каквото Хаосът не е виждал. Трябва само да сложим стръвта…

— Стръвта? — попита Тор. — Да не отиваме за риба?

— Петнайсет минути — каза Локи и погледна Мади. — Просто следвайте змията. И не спирайте за нищо на света.

Брадата на Тор заплашително настръхна.

— Кажи, дребосък, ти каква стръв използваш?

Но Мади вече беше разбрала. По гърба й полазиха студени тръпки, когато Локи, бледен като смъртник в угасналите си цветове, залитна през стената на килията и пропадна в нищото.

— Каква стръв използвам? — попита тя. — Него, разбира се.

15

След миг Йормунганд го подгони и повлече Старостта, вкопчена в потното му тяло. От порутената стена се посипаха камъни, вторият удар я проби и пред Тор и Мади внезапно се разкри главозамайваща гледка към съседната килия. Влечугото мигом промуши глава през дупката и черното му лъскаво тяло сякаш дяла вечност се точи през зейналия отвор.

— Дръж се — каза Мади на Тор, прегърна опашката на змията и се приготви да я последва в неизвестното.

Тор направи същото, пръстите му се вкопчиха в тялото на Йормунганд, коленете му го обхванаха. „Все едно яздиш кон без седло“ — каза си Мади, само че кон без крака, дълъг триста стъпки, бълващ миризлива отрова. Влечугото вонеше, но тя се държеше здраво, стиснала очи срещу отровната пара, която излизаше от устата му.

Отвори ги само за миг и видя, че отново се носи над отвратителната гледка на Задгробния свят. Отдолу долитаха мъчителни викове, накъсани сънища се разпадаха под нея като облаци. А после пропаднаха в ямата и въздухът над главите им се изпълни с ефимери. Мади затвори очи…

И отново ги отвори, когато Световната змия нахлу с писък в тунел от светлина, в чийто край самотен силует — на мъж, както й се стори — се въртеше, сякаш окачен на колело от звезди. Под тях някакво създание, съставено като че ли само от очи, се озъби на Йормунганд и те отново излязоха в открито пространство, където от огнени ями се надигаше смрад на сяра, а над кратер, пълен с човешки кости, русокоса жена се бореше с грамадна бронирана хлебарка.

Мади усещаше как до нея Тор хвърля снаряди по ефимерите долу. Той притежаваше колосална мощ и ударната вълна от снарядите му беше толкова силна, че разкъсваше голата земя под тях и огромни късове от Задгробния свят се разлитаха с бясно въртене из пространството.

Те прелитаха над десетки пейзажи, през десетки килии и десетки тунели. Зад тях оставаха разбити сънища, срутени стени, пробудени сънуващи. Мади можеше само да гадае какво става от змийската отрова очите й пареха и тя с всички сили се държеше за Йормунганд.

Поне Гръмовержецът се забавляваше. Вече беше схванал общата идея, макар тънкостите повече или по-малко да му убягваха. Тор не беше силен в мисленето, но разпознаваше демоните, щом ги видеше, а тук гъмжеше от тях. Възвърнал истинския си облик, той мяташе мисловни мълнии и се чувстваше почти щастлив, и спомените за изминалите петстотин години го напускаха неусетно като далечен сън.

Локи никъде не се виждаше. Избледняващата му следа се губеше сред множеството ефимери и светлинни лъчи, а силуетът му, отчаяно малък до грамадното тяло на преследващото го влечуго, отдавна се бе изгубил от поглед. Мади можеше само да се надява, че той е още жив, под нея тялото на Йормунганд се мяташе яростно, змията набираше сила и разкъсваше всичко по пътя си като машина, която помиташе крепостта на сънищата, сякаш беше трева.

По пътя й хвърчаха късове Задгробен свят, сънуващите се освобождаваха, макар че Мади не можеше да определи дали са Аезир или не, ветровете разпиляваха ефимерите като плява. Веднъж тя дори като че ли зърна какво се простира отвъд стените на Задгробния свят: вихри засмукващ мрак, изпъстрен с мъртви звезди. Полазиха я студени тръпки.

„Богове, това Хаосът ли е?“

Тя затвори очи и се вкопчи в змията.

16

Пазителката на Хел гледаше през спуснатия клепач на мъртвото си око.

— Този път той наистина успя — отбеляза тя почти с възхищение. — Змията определено нараства. Разбира се, ако неговият страх й дава сила…

Шепнещият засвятка ожесточено в ръцете й.

— Просто го убий — каза той. — Заедно е момичето.

— Не мога — отвърна Хел. — Дала съм клетва.

Часовникът на смъртта в ръката й — близнак на онзи, който все още висеше на врата на Локи — показваше, че са изминали петдесет и една минути. Хитрецът можеше и да успее — беше близо, с всевиждащото си мъртво око Хел гледаше как той се приближава, как прорязва въздуха като светеща комета, следван от змията и повлякъл след себе си шлейф от сънуващи. Оставаха девет минути, дори по-малко, и ако Локи не успееше да прекоси реката, тялото му заедно с тялото на Мади щяха да изчезнат и двамата щяха да останат в плен на Задгробния свят, който вече се късаше по шевовете и през дупките се процеждаше мъртвата светлина на Отвъдното.

— Какво са девет минути? — попита Шепнещият. — Хайде, убий го, преди да е причинил още по-големи щети — той говореше настоятелно и пулсираше със зеленикава светлина, която хвърляше неспокойни сенки върху лицето на Хел.

— Ти искаш от мен да престъпя клетвата си.

— Клетвата си! — сопна се Шепнещият. — Какво значи твоята клетва за такъв като него? Давай, той е безпомощен, убий го сега, в името на всички богове, убий го, преди да е станало късно…

— Не мога — Хел погледна часовника на смъртта. — Клетвата ми ме задължавала изчакам още… осем минути.

Шепнещият се навъси и цветовете му лумнаха като драконски огън. Разбира се, той знаеше, че с Хел ще се спазари трудно, дори с пълното съдействие на Локи. Но в Задгробния свят Локи се освободи от влиянието му, възвърна истинския си облик… Премина на страната на Мади… И дръзна да освободи боговете…

Нима мислеше, че ще заслужиш прошката им, Хитрецо? Че ще заемеш отново мястото си сред Аезир? Нима мислиш, че дори Тор може да те защити от мен?

Шепнещият с мъка овладя гнева си. Боговете можеха да избягат, но къде щяха да отидат? Влизането в Подземния свят би означавало смърт за всички тях — защото безтелесни, те попадаха във владение на Хел и тя можеше да прави с тях каквото си поиска.

Разбира се, винаги можеха да избягат в Сън, макар че това също криеше опасности. Защото да влезеш в Сън толкова близо до извора й криеше такъв риск, че дори прокълнатите биха се поколебали да го поемат.

Оставаха седем минути и Шепнещият рязко извърна поглед от отсрещния бряг на реката.

— Аз мога да ти помогна, господарке — внезапно заговори той е меден глас. — Знам какво искаш и само аз мога да ти го дам…

Хел отвори и двете си очи.

— Не знам за какво говориш — отсече тя.

— Нима? — попита Шепнещият.

Секундите се нижеха. Шест минути.

— Нима? — повтори Шепнещият.

— Не мога — каза Хел, — този път с отпаднал глас.

— О, можеш — умилкваше се Шепнещият. — Едно мъничко движение, само едно клъцване, и всичко, което някога си искала, може да бъде твое. Живот за живот. Богиньо. Животът на Локи, всичките му пет минути, и в замяна ще си възвърнеш Балдер. Представи си го. Балдер жив. Топъл. Дишащ. И твой, Богиньо. Изцяло твой.

Няколко дълги секунди Хел мълча.

— Не мога да престъпя клетвата си — отсече накрая тя. — Равновесието на Реда и Хаоса зависи от моята ненамеса.

— Със или без теб равновесието на Реда и Хаоса скоро може да бъде нарушено — каза Шепнещият.

Живото око на Хел гореше от копнеж на бледото й лице.

— Как така? — попита тя.

Шепнещият си позволи лукса да се усмихне.

— Договорихме ли се, Богиньо?

— Кажи ми как, проклети да са очите ти!

Сияещ, той й обясни.

Отвъд реката Локи летеше като пламтящ снаряд към портите на Задгробния свят. Хел виждаше, че е почти изгорял, сиянието му беше като на угасващ пламък, лицето му — напрегнато от усилие и съсредоточеност.

Зад него се носеха Тор, Мади, Йормунганд и Старостта, все така вкопчена в опашката му, а подире им летяха сънуващите. Стотици, хиляди сънуващи ги следваха на ята, напускаха разпадащата се крепост и се движеха към реката.

И тогава Подземният свят се затресе — мощен трус, който разлюля до основи цял Хел, премести скали, стояли неподвижни от началото на световете, и разпрати сред редовете на мъртъвците ударни вълни, от които костите им затанцуваха, разлетя се прах, мъглите се разсеяха и от пресъхналото гърло на Хел се надигна яростен вой.

— Какво става тук? — извика богинята на Мъртвите. Часовникът в ръката й показваше, че остават едва осемдесет и пет секунди.

— Самият Хаос чука на вратата ти. Търси своите пленници. Ако Локи избяга, Хаосът ще нахлуе…

— Локи ли предизвика това?

— Убий го веднага. Спаси царството си и себе си.

— Ами ако грешиш, Оракуле?

— Пак ще получиш Балдер, ще откажеш ли?

— Балдер — за втори път от петстотин години Хел неволно въздъхна.

— Седемдесет секунди.

— Но аз…

— Шейсет секунди и ще видиш Балдер жив. Петдесет и девет. Петдесет и осем. Петдесет и седем…

— Добре, добре!

Хел протегна мъртвата си ръка, пръстите й бяха кости, крехки и жълти в призрачното сияние. В тънките като паяжина сенки Локи спеше, едната му ръка лежеше на песъчливата пръст на Хел, набраздените му от белези устни едва се усмихваха. Сребристата нишка, която го свързваше със Задгробния свят, блещукаше като паяжинна нишка.

— Хайде, господарке. Отнеми му живота.

Хел протегна мъртвата си ръка и прекъсна нишката.

И в този миг се разнесе ужасен грохот от раздиране, разцепване, разрушаване, сякаш Световете се пръскаха по шевовете, и се случиха едновременно няколко неща.

Руническият камък в ръцете на Захар почерня като катран.

Один почувства как го залива вълна от енергия, когато десет хиляди току-що умрели минаха през него на път за Подземния свят.

В Задгробния свят Йормунганд помете портите и се хвърли стремглаво в реката Сън.

Локи го последва на мига и се вряза в невидима бариера, която го запрати в неудържима смъртоносна спирала обратно в ямата.

А на Края на Света Магистър Номер 262 — човек, който в друг живот отговаряше на името Форчън Гудчайлд — едва успя да си зададе въпроса: „Как е възможно да поемем към Задгробния свят?“; когато Безименният произнесе едно-единствено Слово и Магистърът рухна мъртъв на пода в залата на Съвета на Дванайсетте.

— Започва се — каза Шепнещият.

— Кое се започва? — попита Хел.

— Краят — отвърна Шепнещият с меко сияние. — Последният сблъсък на Реда и Хаоса. Окончателният Край на Всичко.

И прел очите на Хел той започна да се променя: каменната Глава разцъфна като отвратително цвете, въздухът под нея придоби очертания и Господарката на Подземния свят зърна истинския му облик, отначало призрачен, но видимо придобиващ плътност. Сияйна фигура, леко прегърбена, хлътнали очи върху изпито лице, рунически жезъл, който искреше и подскачаше.

— Кой си ти? — попита Хел.

Шепнещият се усмихна.

— Скъпа моя, толкова много неща съм бил. Бях Мимир Мъдрия. Бях приятел и довереник на Один. Бях Оракулът, предрекъл Рагнарьок. Името ми е Неизречен, защото имената ми са много. Но понеже сме приятели, можеш да ме наричаш Стария по дни.

Осма книга

Безименният

Какво сънува робът?

Робът сънува, че той е господарят.

Книга на Мимир, 5:15

1

Всички усетиха свръхестествения взрив, разтърсил целите Девет свята, така че на сто мили от епицентъра му започнаха да се събират пурпурни облаци, да се затръшват врати, да вият кучета, ушите на всички да кървят и птици да падат с писък от небето.

Ванир го почувстваха и ускориха крачка. Фрейр прие облика на глиган, Хеймдал — на сив вълк, Браги — на кафява лисица, и тримата хукнаха в галоп по тунелите, докато Ньорд протестираше, Фрейя плачеше, а Идун предвидливо събра дрехите им, защото по-късно можеха да им потрябват.

Дебелата Лизи го усети и разбра, че са близо.

А на входа на Подземния свят, където свещеникът и Ловджийката наблюдаваха смаяни сцената, която се разгръщаше долу, в равнината, Екзаминатор Номер 4421974 го чу и с дълга и тежка въздишка на облекчение незабелязано се измъкна от гостоприемника си и тръгна по коридора към Хел.

Започваше се, както бе предрекла Добрата книга.

Мъртвите поеха на поход. Десетки хиляди.

Хел мълчаливо огледа многобройната тълпа, застанала пред нея в равнината. Толкова много души — но къде беше преклонението им? Защо бяха строени в редици като армия? Какъв беше този Ред, където хората можеха да са мъртви, но самата Смърт нямаше власт?

Господарката на Подземния свят обърна към десетте хиляди страшната половина на лицето си.

— Умрете! — заповяда тя.

Хората не помръднаха.

— Заповядвам ви да се разпръснете! — нареди Хел.

Но пак никой не помръдна, десет хиляди души стояха като гора, устремили погледи към Задгробния свят.

Тя се обърна към Шепнещия.

— Това твое дело ли е?

— Разбира се — отвърна Шепнещият. — А сега час по-скоро ми дай момичето!

— Момичето? — в суматохата Хел почти беше забравила за Мади.

Тя погледна часовника на смъртта. Оставаха трийсет секунди. Хел беше престъпила клетвата, дадена на Локи, и равновесието между Световете бе разклатено из основи. Ако повторно я нарушеше, не смееше да мисли какво ще се случи. Тя вече чувстваше как реката се надига, а оттатък нея Хаосът тупти като болно сърце.

— Бързо — подкани я Шепнещият. — Всеки миг от пребиваването й в Задгробния свят е ненужен риск.

— Защо? — попита Хел.

Тя сведе поглед към спящото момиче, привързано към живота с копринена нишка. Досега не се беше замисляла за него — покрай Локи и Шепнещия нямаше време да обръща внимание на четиринайсетгодишно дете.

Сега заразглежда Мади с голям интерес. Забеляза ръждивочервения й рунически знак. Отново се порови в паметта си за сходство — може би семейна прилика, позната й от времето, когато Аезир владееха Световете…

— Коя е тя? — попита Хел.

— Никоя — отвърна Шепнещият.

— Странно, и Локи каза същото.

Шепнещият грейна сърдит.

— Тя е никоя — отсече той. — Просто ми я дай. Прекъсни нишката — сега, докато можеш…

Профилът на Хел бе непроницаем, тя леко протегна мъртвата си ръка и замислено докосна лицето на Мади.

— Прекъсни я веднага — пришпори я Шепнещият. — Направи го и Балдер ще бъде твой…

Хел се усмихна и докосна нишката, която все още свързваше Мади с живота. При допира й тя засия, грейна като руната на дланта на момичето…

— Тази руна… — каза Хел.

2

Световната змия мина през портите със скорост, два пъти по-голяма от скоростта на съня. Мади и Тор едва успяха да скочат от гърба на Йормунганд, преди той да се хвърли стремглаво в реката, все така повлякъл със себе си Старостта. Надигна се огромна вълна, облаци от ефимери се разлетяха във всички посоки, някои от сънуващите бяха вече преминали оттатък и Мади, която сега виждаше сребристата нишка, свързваща облика й с физическото й тяло, ги последва през стесняващия се отвор…

Зад нея настъпваха безбройните сънуващи. Едни бяха хора, други очевидно демони, трети бяха белязани с руните и цветовете на богове, четвърти маршируваха като машини, прокрадваха се като кошмари, пъплеха като паразити към свободата си.

Тор държеше чудовищата на разстояние. Обитателите на Задгробния свят — сънища и сънуващи, създания на Хаоса, машини за унищожение, влечуги, твари, менящи облика си, всякакви гадини, които искаха да минат през пролуката в Осмия свят — в повечето случаи заобикаляха отдалеч Гръмовержеца и макар че му беше невъзможно да ги пропъди всичките от портите, само най-бързите и най-ловките успяха да последват Йормунганд от Задгробния свят в Сън.

Пред него стояха Аезир, всеки в истинския си облик. Смешно малко на брой — само трима — те мълчаха смаяни от покъртителната гледка. Майка Фриг, жена на Один, висока, със сиви очи и с руната Соя на лявата ръка, Сив, жената на Тор, богиня на жътвата, златокоса, белязана с руната Ар, и Леворъкият Тир, бог на войната, пламтящ в огнени цветове като нажежено желязо, стиснал копие в лявата си ръка, а дясната — призрачна, изрисувана с огън на фона на нощта.

Гръмовержецът се беше надявал на повече, но останалите или не бяха успели да избягат, или бяха пропаднали в Хаоса, или се бяха гмурнали в Сън, но от тях нямаше и следа. Общо четирима, ако броеше себе си.

Петима, ако броеше и Мади.

Той направи знак на Мади да мине през портите. Само тя можеше да влезе в Хел, другите трябваше да избягат през Сън, докато навсякъде край тях Деветият свят се разпадаше. Някое създание — бог или демон, тя не можеше да определи — току се откъсваше от Задгробния свят и с писъци потъваше в празнотата. Шумът беше оглушителен, а от гърлото на бездната долитаха зловещи звуци на засмукване и кикотене, които с всяка изминала секунда отекваха все по-силно.

— Мади! Върви! — настоя Тор.

Но Мади забеляза долу някакво движение. То — той — беше далеч под нея, скрит от изпаренията и паразитите на Задгробния свят, които се носеха във въздуха като смъртоносни облаци. Но следата му, макар и бледа, не можеше да се сбърка. Това беше Локи и той пропадаше. Под него и от всичките му страни бързо се отваряха пролуки към Хаоса и през тях се виждаше мъртвият звезден залив на Отвъдното.

— Върви, Мади! — извика Тор до нея. — Мини през пролуката! Няма време!

— Но това е Локи! — извика тя, като сочеше пропадащата фигура.

Тор поклати рошавата си глава.

— Нищо не можеш да направиш… — започна той.

Но Мади беше вече далеч.

Преди Тор да довърши изречението си, тя се гмурна, но не през пролуката към Подземния свят, а в казана от кипящ въздух, без да обръща внимание на ефимерите, без да я е грижа, че светът, в който се намира, усърдно се самоизяжда като змия, която поглъща собствената си опашка.

Тор понечи да я последва — не знаеше защо й е нужен Локи, но нямаше време за спорове — но после видя какво има по-нататък, спря и с разширени очи се загледа в онова, което се разгръщаше оттатък Сън.

Сякаш за пръв път от хиляда години в Хел разцъфваше живот. Във фалшивото му небе се събираха облаци, духаше горещ мрачен вятър. Но не затова се спря Гръмовержеца, въпреки че с трупащите се облаци и мъртвото слънце равнината изглеждаше като двойница на онова, другото бойно поле отвъд Края на Света.

Той гледаше мъртвите. Не мъртвите на Подземния свят тези загубени, клети души, безбройни като песъчинките — а колона от мъртви, досущ като армия, която се точеше до безкрайност през пустинята, неподвижна, десетохилядна сила, изправена срещу мощта на Задгробния свят.

Десет хиляди души — магическо число, често споменавано в легендите за последната битка. Освен това се оказа и точният брой на членовете на Ордена на Реда, пресметнатата жертва на хората му — всички Екзаминатори, Магистри и Професори, съединени в Приобщаване, по-силно от Смъртта…

И сега Тор беше сигурен, че познава този звук — това нечовешко засмукване, сякаш Хаосът поема дълбоко дъх — и лицето му пребледня под огнената брада. Беше го чувал и преди, по време на Рагнарьок. Тогава противникът имаше числено превъзходство, но не толкова голямо, Тор все още притежаваше сияние — и чук — но от този звук сърцето му замръзна.

„Ама това е…“ — помисли си той и в същия миг из Снеговете се разнесе страховит трясък. Тор едва успя да си каже: „Олеле, започна се“; и в последните секунди от живота на Мади легионите на Реда неумолимо закрачиха през равнините на Хел.

3

Тя настигна Локи няколко хиляди етажа по-надолу вдън Задгробния свят. Той пропадаше бързо със затворени очи, все така стиснал в ръце часовника на смъртта. Щом Мади го наближи, Локи отвори очи, после отново ги затвори и тръсна глава.

— Мади, аз съм мъртъв. Остави ме на мира.

— Какво?

В първия миг заради какофонията на Задгробния свят, която кънтеше в ушите й, тя не беше сигурна, че той е казал: „Аз съм мъртъв.“ После видя какво показва часовникът и устата й се отвори в безмълвен вик.

Четирийсет и пет секунди.

— Остави ме на мира.

Четирийсет и две секунди.

Четирийсет и една.

— Трябва да се махнеш — каза Локи.

— Можем и двамата да се махнем. Само ме хвани за ръка…

Руната Наудр се обви около китката му и Локи изруга.

— Мади, повярвай ми, губиш си времето.

Трийсет и девет секунди.

Мади го задърпа нагоре.

— Няма да те оставя тук — каза тя. — Сгреших за теб. Мислех, че ти си предателят пред портите…

Те отново полетяха нагоре, Мади го теглеше с цялата си магическа сила, а Локи се опитваше да я вразуми, като се мъчеше да надвика оглушителния грохот на рушащия се Девети свят.

— Аз бях предателят пред портите! — възкликна той.

— Много си благороден — каза Мади. — Искаш да те оставя и да се спася, затова се мъчиш да ме убедиш…

— Моля те! — извика Локи. — Не съм благороден!

Оставаха трийсет секунди. Сега бързината им съперничеше на най-високата скорост на Световната змия, те изминаваха сякаш цели мили за частица от секундата, оглушени от засмукващия рев на Хаоса.

— Слушай! — възкликна Локи. — Чуваш ли този шум?

Мади кимна.

— Това е приближаването на Сурт — каза той.

Двайсет и четири секунди.

— Господарят Сурт? Разрушителят?

— Не, друг Сурт — кой мислиш, по дяволите?

Двайсет и две секунди: портите вече се виждаха. Сега отворът изглеждаше не по-голям от тясно прозорче и Тор го задържаше с две ръце, лицето му беше потъмняло от напрежение, а раменете му се издуваха като на вол. Те се устремиха към процепа.

Двайсет секунди.

— Спокойно, ще успеем…

— Мади… не…

Сърцето на Мади щеше да се пръсне, тя се носеше към затварящите се порти, като влачеше след себе си Локи, който все така се съпротивляваше.

— Чуй ме! Шепнещият излъга. Знам какво иска — видях го в мислите му. Знам го, откакто поехме на път. Не ти казах, излъгах… Мислех, че мога да те използвам, за да спася себе си…

Петнайсет секунди.

Мади рязко дръпна ръката на Локи…

Наудр, Връзващият, звучно поддаде…

А после се случиха едновременно три неща:

Циферблатът на часовника на Хел се пропука от край до край и времето застина на тринайсет секунди.

Задгробният свят се затвори с трясък.

И Мади се събуди в собствената си кожа, взряна право в мъртвото око на Хел.

4

На входа на Подземния свят свещеникът и Ловджийката спряха. Те бяха проследили плячката си до входа на Хел и сега стояха и гледаха равнината, където се вдигаше облаче прах и две фигури — едната висока, другата ниска — бавно вървяха през пустинята.

Всичко това идваше в повече на Адам Скатъргуд. Мрачното небе на място, където небе не биваше да има, безименните върхове, мъртъвците, които напредваха като буреносни облаци към синевата… Дори ако това беше сън (а той се бе вкопчил с всички сили в тази мисъл), всяка надежда за събуждане отдавна го бе напуснала. Адам мислеше, че пред този сън далеч повече предпочита смъртта, и равнодушно вървеше, накъдето го водеше Ловджийката, докато звуците на мъртвите изпълваха слуха му и той се чудеше кога ли смъртта ще прибере и него.

Нат Парсън изобщо не мислеше за него. Той се усмихна кръвожадно и отвори Книга Слова на съответната страница. Врагът му беше наблизо — свещеникът знаеше, че дори насред тази шир кантиката ще го застигне, и с лека въздишка на задоволство започна да призовава силата на Словото.

Именувам те Один, син на Бор…

Но нещо не беше наред. Когато за пръв път използва тази кантика, той изпита чувство на неотвратима обреченост, усети сила, която с всяка дума нарастваше, докато се превърна в подвижна стена, която заплашваше да помете всичко по пътя си. Сега, както и да изговаряше думите, Словото отказваше да се разкрие.

— Какво има? — попита нетърпеливо Скади, когато Нат се запъна по средата на изречението и млъкна.

— Не действа — оплака се той.

— Сигурно си сбъркал при четенето, глупако.

— Не съм сбъркал при четенето — отвърна свещеникът ядосан, че някой го е нарекъл глупак пред ученика му, и то неграмотна варварка.

Той отново подхвана кантиката с най-звънкия си глас, с който четеше от амвона, но Словото отново беше странно безсилно, сякаш нещо бе изсмукало цялата му мощ.

„Какво става?“ — помисли си той стъписан и потърси в главата си успокоителното присъствие на Екзаминатор Номер 4421974.

Но Илайъс Риди необяснимо мълчеше. Също като Словото, Екзаминаторът беше станал някак слабо осезаем, като картина, избеляла от слънцето. И сиянията, които свещеникът виждаше — цветните следи и ореолите, които озаряваха всичко — също бяха изчезнали. Допреди малко ги имаше, а сега — нищо. Сякаш някой беше духнал свещ…

Кой е там?

Никакъв вътрешен глас не отговори.

Илайъс? Екзаминаторе?

Отново тишина. Бездънна, глуха тишина, като да се върнеш един ден в празна къща и изведнъж да осъзнаеш, че у дома няма никого.

Нат Парсън нададе вик и когато Скади се обърна, забеляза, че нещо в него се е променило. Нямаше ги сребристите нишки, които озаряваха цветовете му и преобразяваха простия кафяв цвят в мантия на властта. Сега свещеникът бе отново обикновен, просто един от Хората, посредствен и незабележителен.

Ловджийката изрева:

— Ти ме измами!

И като прие животински облик, с ръмжене се втурна през пясъците по следите на Генерала.

Нат реши да тръгне с нея, но тя скоро го остави далеч зад себе си и продължи да тича през безкрайната равнина, като яростно виеше след врага си.

— Не можеш да ме оставиш тук! — извика той и точно в този момент Ванир, привлечени от воя на бялата вълчица, излязоха от мрака на тунела и впериха мрачни погледи в свещеника.

5

Преобразени в животни, те проследиха Ловджийката, като най-отпред вървяха Фрейр, Браги и Хеймдал. Когато коридорът се разшири, към тях се присъедини орелът рибар Ньорд, който летеше ниско под сводовете. Сега всеки от четиримата, възвърнал истинския си облик, следеше напрегнато от наблюдателния си пост как бялата вълчица преследва далечната си плячка.

Малко след тях се появиха Фрейя и Идун: те учудени гледаха небето на Хел и малката драма, която се разиграваше много мили по-надолу в равнината.

— Казах ви, че Скади е на наша страна — заговори Ньорд. — Проследила го е дотук и ни отведе право при него…

— Нима? — Хеймдал погледна свещеника, който стоеше на десетина крачки пред тях. — Тогава някой ще ни обясни ли защо той е тук? Ами Шепнещият? Ако беше наблизо, досега да съм го видял.

— Очевидно е — каза Ньорд. — Шепнещият е у Локи.

— Няма логика — отсече Хеймдал. — Ако Один и Локи са се обединили…

— Значи са се скарали и той е избягал. Винаги прави така. Какво значение има?

— Трябва да се уверя.

Хеймдал се обърна към свещеника, който отстъпи назад. Клекналият в краката му Адам Скатъргуд закри очи.

— Ей ти, друже — каза Хеймдал. — Къде е Шепнещият?

— Моля ви, не ме убивайте! — примоли се Нат. — Нищо не знам за никакъв Шепнещ. Аз съм просто селски свещеник, дори вече не владея Словото…

Изведнъж свещеникът млъкна и се загледа втренчено пред себе си, а Книга Слова изпадна от ръцете му. Приличаше на човек, получил удар. Лицето му пребледня, очите му се ококориха, устата му зяпна, но от нея не излязоха думи.

На изхода на тунела стоеше жена му — с разпусната коса, с грейнали очи, а простоватото й лице беше много спокойно.

— Етел — каза Нат. — Но аз видях как умираш.

Щом забеляза изражението на мъжа си, Етел се усмихна. Очакваше да изпита нещо, когато най-после се срещнат. Може би облекчение или гняв, страх, негодувание. Но чувстваше… Какво беше това чувство?

— Това е Земята на мъртвите, Нат — каза тя със закачлива усмивка.

И сега зад нея Нат видя… Това несъмнено беше Дориан Скатъргуд, а възможно ли беше другото да е… прасе?

— Попитах те нещо, друже — обади се Хеймдал. — Къде е Шепнещият?

Но му отговори Етелбърта, изпълнена със странно достойнство въпреки парцаливите дрехи, прашното лице и факта, че стоеше до човек, стиснал под мишница дребно черно прасе.

— Шепнещият е при портите — заяви тя. — Говоря каквото трябва и не мога да мълча.

Хеймдал я стрелна с поглед.

— Какво каза?

— Това е предреченото време — спокойно продължи Етел. — Войната на Деветте свята, когато Игдразил ще се разтрепери до корен, а Черната крепост ще се отвори с едно-единствено Слово. Мъртвите ще се пробудят за нов живот, а за живите няма убежище, когато Редът и Хаосът най-сетне станат едно, и Безименният ще бъде назован, и безформеното ще добие форма, и предателят ще стане предан, и слепец ще ви поведе срещу десет хиляди.

Сега вече всички очи бяха вперени в Етелбърта. Дориан си помисли колко е красива, колко лъчезарна и спокойна е.

— Извинете — каза Хеймдал. — А вие сте…

— Срещали сме се — отвърна тя.

Хеймдал я разгледа по-внимателно. Намръщи се, щом забеляза цветовете й, значително по-ярки от тези на Хората.

После погледна с укор Идун.

— Какво си й направила?

— Тя умираше — отвърна Лечителката. — Аз я възкресих.

Последва заплашително мълчание.

— Чакай да се изясним — каза Хеймдал. — Ти си я възкресила.

Идун щастливо кимна.

— Ти си дала… на една от Хората… храната на боговете.

Тя се усмихна.

— И мислиш, че в това няма нищо лошо?

— Че защо да има? — попита Лечителката.

— Защо ли? — възкликна Хеймдал. — Слушай, Идун. Тя е възкръснала от мъртвите. Дарила си я с пророческа дарба — той ритна близкия камък. — Богове! Само това ни трябваше. Още един проклет оракул.

6

— Господарю, късно е! — протестираше Захар-в-Чувал, докато вървяха и се препъваха през безличната равнина. — Камъкът на Капитана почерня, виждате ли, а пък туй ще рече само едно…

— Оставаш с мен — отсече Генералът. — Като начало имам нужда от очите ти.

— От очите ми?

— Просто хвани ръката ми… и не спирай.

В мрака на Долната земя Один бе приел слепотата почти радушно. Но тук, под фалшивото сиво слънце на Подземния свят, той знаеше, че предимството му — доколкото можеше да се смята за такова — вече го няма. На фона на бледата пустиня той и Захар биеха на очи като хлебарки, полазили сладкиш, лесни мишени за врага. Макар и сляп, Один все пак чувстваше, че Ванир са наблизо, а обединената им сила беше такава, че дори да не бе лишен от зрение, трудно можеше да противостои на седмината едновременно.

Но Ванир като че ли се въздържаха от нападение. Само бялата вълчица го преследваше и вече беше толкова близо, че той чуваше тежкото й дишане. Но като разполагаше със Захар за водач и със стена от разрушени скали само на метри разстояние, Один беше почти сигурен, че може да стигне до някакво скривалище, до място, от което при късмет би могъл пръв да нападне Ловджийката, докато тя възвръща истинския си облик.

Изгледите за успех бяха твърде малки, но той пое риска и щом усети, че жезълът му опира в камък, рязко се обърна, опря гръб в стената и е всичка сила изстреля Хагал право в зяпналата уста на бялата вълчица.

Ако Мади беше метнала руната, всичко щеше да приключи тук и сега. Но това не беше Мади и мисловната мълния, която иначе би изтръгнала гръкляна на Ловджийката, само проблесна безобидно, падна зад рамото й и разпиля шепа магически искри, които отскочиха от скалата като фойерверки.

Один нямаше нужда от зрение, за да разбере, че ударът му е бил неточен. Захар тревожно изписка и се хвърли с главата напред сред купчина камъни, толкова малка, че там не би могло да се скрие нищо по-голямо от плъх, а Один усети как вълчицата отново се приближава и цветовете й сияят заплашително като древен лед.

Прибегна към руните, но установи, че те не откликват. Той беше изхабил толкова много от сиянието си през изминалите три дни, докато слизаше в Подземния свят, че сега за битката му бе останало по-малко от искрица.

Скади го знаеше и радостно изръмжа, готова да се нахвърли върху него. През последните няколко дни беше прекарала толкова време във вълчата си кожа, че в истинския си облик вече се чувстваше бавна и тромава, и макар понякога да й бе нужен (когато искаше да говори или да мята руни), тя винаги се чувстваше по-добре в животинското си тяло. Ловджийката отново изръмжа и се приготви за скок, с който щеше да прегризе гърлото на врага.

Но това не стана. Тя почувства как нечия ръка я хваща за козината на врата, долови не съвсем човешка миризма и шест чифта ръце я издърпаха назад, Фрейр и Хеймдал хвърлиха руни за сковаване, а Браги засвири фарандола, която я направи безпомощна. Борбата беше кратка: като ръмжеше срещу заловилите я Вани, Ловджийката възвърна естествения си вид и застана насреща им бледа, разгорещена, бълваща огън и жупел, в истинския си облик.

— Как смеете! — тя беше равна по сила на всеки поотделно, но не можеше да надделее над шестимата. — Аз имах право на тази плячка…

— Право? — възрази Фрейя. — Да рискуваш живота ни за някакво безсмислено отмъщение? Слушай, Скади — тя й подаде наметало и Ловджийката сърдито го пое. — Знаем какво си сторила.

— Тогава ме убийте, защото ще го направя отново при първия сгоден случай — отвърна Скади.

Те стояха лице в лице: шестимата Ванир и Ловджийката — със свити юмруци, със заплашително блеснали сипи очи — и накрая Один, облегнат на жезъла си.

Към тях се приближиха и другите: Етел, Дориан, Адам и Нат, все така притиснал Добрата книга към гърдите си. Цареше напрежение и в тишината се носеше само далечен шум като от течаща вода, съпроводен с трептене, което напрягаше тъпанчетата им, засмукваше зъбите им и идваше сякаш отвсякъде, отникъде и от някакво друго, невъзможно място по средата.

— Слушайте — каза Один. — Познавате ли този звук?

Всички се обърнаха към него.

Стражът Хеймдал го познаваше добре. Беше го чул на бойното поле в Рагнарьок, когато небето се раздра и мрак, който нямаше нищо общо с отсъствието на светлина, погълна слънцето и луната.

И Фрейр го познаваше: чу го, когато рухна върху леда със счупен меч и с обърната руна.

Фрейя също го познаваше и си спомни сянка на черна птица, очертана с пламъци — може би врана или лешояд — и там, където падаше сянката, не оставаше нищо.

Скади го позна и изтръпна.

Ньорд, който се биеше на бреговете на собственото си царство, го чу, когато река Сън излезе от бреговете си и бойната флотилия на мъртвите отплава от Подземния свят.

Идун го беше чувала и се разрида.

Браги също го беше чувал, макар че през онзи ден не написа нито една песен и поема. Огън, лед и сянка на черна птица противоположни сили, толкова неустоими, че между тях Световното дърво стенеше и се люлееше. Асгард, Небесната цитадела, Първият свят, рухна и премаза континенти. И от Хаоса излязоха демони, и се понесоха между Световете, следвайки сянката на черната птица, и всичко това стана в Средните земи, където силите на Хаоса са най-слаби. А тогава те имаха армии от воини, герои, Народа на Тунелите и хора…

— Виждам войска, подредена за битка. Виждам Генерал, стои сам. Виждам предател пред портите. Виждам жертва.

Гласът отекна тихо, но ясно и Ванир впериха погледи в Етел Парсън. Само Один не погледна, но щом чу гласа, се вцепени.

— Коя е тя?

— Можете да ме наричате Етел Парсън, господине, но казват, че съм оракул.

В първия миг Один се вцепени. После на грубото му лице се появи усмивка.

— Етел — каза той. — Трябваше да се досетя.

Последва дълго мълчание. След малко Один заговори с кротък глас, като взе дланта й в своите:

— Почувствала си се различна, без да знаеш защо. Започнала си да виждаш неща, които преди не си виждала. И в теб се е загнездило особено чувство, нали? Чувството, че трябва да отидеш някъде, но не знаеш къде…

Етел мълчаливо кимна. Один не видя, но долови промяната в цветовете й и се усмихна.

— Усетила си сърбеж — продължи той. — А после е добила форма. Покажи ми я, Етел. Знаеш за какво говоря.

Етел като че ли се изненада и леко се изчерви. Поколеба се, после с решителен жест запретна ръкав и им показа новата руна на ръката си, която сияеше с яркозелена светлина.

Нат зяпна от изненада. Дориан ахна, Адам се опули, дори Ванир мълчаха поразени.

Само Один не се учуди, усмихна се и прокара пръст по светещия знак:

— Етел, Родината — каза той. — Втората руна от Новото писмо. Не предполагах, че ще я намеря тук — храната на боговете, съчетана със Словото… — Один бавно поклати побелялата си глава. — Само да имаше повече време… Но трябва да поговоря с теб насаме.

Разговорът им продължи по-малко от пет минути, но към края му очите на Етел се насълзиха.

— Сигурен ли сте? — попита тя накрая.

— Съвсем сигурен — отвърна Генералът и се обърна към Ванир. — Всички вие го чухте, нали? Онзи звук. Звукът на настъпващия Хаос. Чертата е теглена, врагът — назован. И единствената ни надежда е отвъд тази равнина. Трябва да стигна дотам, иначе всичко ще рухне — не само боговете, дори не Световете, а всичко.

Хеймдал се намръщи.

— Жената на свещеника ли ти каза всичко това?

Один кимна.

— И ти й вярваш?

— Имам основание.

Скади го изгледа презрително.

— Дори да допуснем, че тя казва истината, между нас и реката има цяла армия. Виждал си на какво е способно Словото…

— Виждал съм, да.

— И мислиш, че можеш да победиш?

— Не — отвърна Один. — Но мисля, че можем да се бием.

Последва дълго, умислено мълчание.

— Ние сме осем — каза Хеймдал.

— Седем — поправи го Скади — и един сляп Генерал.

Один се усмихна.

— Осмина срещу десет хиляди. Любимият ми залог.

Хеймдал оголи златните си зъби.

— Аз залагам на Генерала — заяви той.

Ньорд сви рамене.

— Е, щом казвате така…

— Богове — възкликна Фрейя, — ти си по-зле и от него.

— Искам пак да смушкам проклетата черна птица… — каза Фрейр.

Браги запя победна песен.

Идун отвори сандъчето си с ябълки: само ароматът им бе в състояние да пробуди мъртвите…

А Скади скръцна със зъби и каза:

— Добре, Генерале, печелиш. Но това не значи, че сметките ни са уредени. Ако оцелеем, ти и брат ти ще ми дължите кръвнина. И този път няма да ме залъжеш с обещания…

Один се усмихна.

— Ето какво ти обещавам: до края на този ден ще се пролее повече кръв, отколкото някога може да ти се прииска. Но ако ти се участва в битка — добави той и махна с ръка, — то според мен бойното поле е нататък.

„Не приличат на герои“ — помисли си Етел; но с промененото си зрение ясно различи нещо във въздуха около тях, не цветове (тя ги виждаше от дни и знаеше разликата), а някакво сияние, подобно на небе при зазоряване, обещание, така да се каже, за преобразяване. Нямаше нужда да бъде оракул, за да разбере, че това може да доведе до смъртта на всички, но въпреки това бодро крачеше след боговете, тананикаше си под носа и гледаше в широкия гръб на Дориан, който вървеше напред, а Лизи тичаше по петите му.

Тя мислеше как след малко цял Хел ще се разтърси, но за пръв път в живота си Етел, дъщерята на Оуън Гудчайлд, знаеше съвсем точно къде иска да бъде.

7

В Задгробния свят, или в онова, което бе останало от него, Локи определено не се намираше там, където искаше да бъде. След като усети как обликът му се откъсва от физическото му тяло, бързата му мисъл формулира следните изводи:

Първото и най-важното бе, че той е мъртъв.

Смъртта му не беше съвсем изненада. Всъщност голямата изненада за Локи бе колко далеч е успял да стигне, преди това да се случи. Но циферблатът на часовника на Хел показваше друго: според него оставаха още тринайсет секунди, което означаваше, че за пръв път в историята на Световете Наполовина родената Хел с престъпила клетвата си.

„Добре — помисли си той. — Да погледнем на нещата откъм хубавата страна. А хубавото е, че макар тялото ми да е мъртво, обликът ми остава тук, в Задгробния свят.“

Не беше кой знае колко хубаво. И все пак, разсъждаваше Локи, най-глупаво на този етап би било да търси убежище в Подземния свят. Той се опита да го обясни на Мади, докато тя го влачеше въпреки възраженията му към границите на Хел, но Мади или не го чу, или просто не го разбра, защото ако беше успяла да го завлече там, сега той щеше да е играчка в ръцете на Хел, безпомощен и завинаги в нейна власт като безбройните други души, които въздишаха и ридаеха из прашните равнини на Земята на мъртвите.

Обаче — и тук идваше точка втора — да се окажеш притиснат между непреодолима бариера от една страна и развилнелия се Сурт от друга (ако се съдеше по звука, който долиташе до слуха на Локи от Отвъдното) надали беше позиция за завиждане.

И третото бяха Аезир. Досега той успяваше да избегне вниманието им, но щом вдигна глава от подножието на портите, Локи с тревога видя четирите познати фигури, които тутакси застанаха до него.

„Да си го кажем — заключи той. — Няма хубава страна.“

И хукна.

Както можеше да се предвиди, не стигна далеч. Преобрази се в огнения си облик, но установи, че е обкръжен от четири страни.

— Не бързай толкова — каза Тор. — Дължиш ни обяснение.

— Дължи ни повече от това — добави Тир.

Разбира се, Локи знаеше, че едноръкият бог има много причини да не му вярва, особено предвид факта, че бе загубил ръката си по негова вина. Сега той се надвеси над Хитреца: сиянието на Тир грееше в яростно оранжево, десницата му (възстановена в естествения му облик) бе чудо на руническата оръжейна магия ръкавица, която удвояваше силата му.

— Удари го — каза Сив, чиято дълга коса Локи някога отряза на шега и тя не позволи на никого да забрави случката. — Давай, Тор, фрасни го вместо мен.

— О, я стига — възрази Локи. — Току-що дадох живота си за вас…

— Как така? — попита Тир.

Локи му обясни.

— Значи казваш, че всъщност ти си виновен за станалото — заключи Тир. — Ако не беше толкова нехаен…

— Нехаен!

— Е, освен ако някой не смята, че разрушаването на половината Задгробен свят не е нехайство, да не говорим за събуждането на Разрушителя, отварянето на пролука към Хаоса, пускането на Йормунганд обратно в Световете и изобщо предизвикването на втори Рагнарьок…

— Остави го намира.

Това беше Фриг, Майката на боговете, и дори Гръмовержецът не посмя да й възрази. Висока, кротка жена с мека кестенява коса, тя можеше да мине за невзрачна, ако не бяха умните й сиви очи. С търпение и достойнство Фриг често преодоляваше изпитания, които и най-мощните оръжия не успяваха да победят. Тъй като беше една от малцината, посетили Земята на мъртвите и завърнали се от там, тя притежаваше рядка пророческа дарба и сега всички се взираха в нея. Фриг каза:

— Може би все още има начин да избягаме.

Тор презрително изсумтя.

— В тази бъркотия? Аз казвам да се борим…

Фриг погледна към отсрещния бряг на придошлата река. Там ясно се открояваха войските на Реда, строени в призрачно неподвижни редици насред мъртвата равнина.

— Това не е бъркотия — каза тя. — Всичко е било планирано много внимателно. Бягството ни от крепостта, затварянето на портите, разрушаването на Задгробния свят, дори предателството на Хел — нищо не е случайност. Това означава, че сме доведени тук с определена цел, че врагът, който и да е той, има план и унищожаването на Аезир е само част от него.

Тор отново изсумтя, но Тир остана заинтригуван.

— Защо? — попита.

— Не — отвърна Фриг. — Въпросът е кой?

Всички се замислиха над това.

— Ами Сурт, предполагам — обади се накрая Тир.

Тор кимна.

Кой друг?

— Сурт беше в колибата си и проспа Рагнарьок. Битката беше спечелена. Враговете му бяха мъртви или затворени в Задгробния свят. Какво ще търси в Средните земи? И още нещо — Фриг се обърна към Локи и посочи мълчаливите редици на отсрещния бряг, — каква работа може да има с такива като тези?

— Права си — каза Локи. — Не е Сурт. Неговата стихия е Хаосът, не Редът. Той не знае как да събере подобна армия. Може да е могъщ, но в края на краищата е обикновено куче пазач, обучено да хапе по команда. Сурт не разбира от тънкости.

Сив отметна косата си назад.

— Явно знаеш доста за това — отбеляза тя. — А ти разбираш от тънкости.

— Да. Винаги съм мечтал да разруша Деветте свята, като междувременно се самоубия.

— Стига, грубият тон е излишен — сопна се Сив.

— Само че Локи е прав — кротко каза Фриг. — Въпреки цялата си мощ Сурт е просто оръдие на Хаоса. Машина. Някой го е задействал. Някой, който е знаел, че сме тук и че нашето бягство ще отприщи гнева му.

Боговете я изгледаха озадачени.

— Но няма кой друг — възрази Тир. — След Рагнарьок никой не остана. Може би неколцина великани… един-два демона… Хората…

Но Локи притисна ръка към устата си. Очите му се разшириха.

— Той знае — тихо каза Фриг.

— Така ли? — попита Тор.

— Момичето искаше да спаси баща си. Знаеше, че той е в Задгробния свят. Но кой му го каза? Кой го насърчи? Кой го доведе тук точно навреме и кой се погрижи Локи да дойде с него — Локи, чието присъствие би предизвикало възможно най-голямо безредие в Задгробния свят и който освен всичко друго можеше да послужи и като примамка?

— Значи той е виновен…

Фриг поклати глава.

— Попитах кой!

Настана мълчание.

Навсякъде около тях писъците, суматохата, грохотът на камъните, които се откъртваха от стените на крепостта и се търкаляха едни върху други като сгромолясващи се светове — всичко замря.

И в тишината Локи избухна в смях.

И измежду Световете се надигна сянка на черна птица е огнена корона, и полетя към тях през просторите на Хаоса.

8

Ако живото око на Хел беше безмилостно, то мъртвото бе като гробна яма. Мади издържа на погледа му няколко секунди и после извърна глава.

— Мъртва ли съм? — попита тя.

— Проклятие, тя е будна.

Сухият глас, произнесъл тези думи, беше на Шепнещия, но тя никога досега не беше виждала този прегърбен старец, окъпан в светлина, стиснал рунически жезъл, който припукваше от магическа сила.

— Очевидно си жива, мила моя. Противно на всички очаквания успя да се върнеш навреме. Разбира се, за мен би било твърде неудобно на този етап да се окажеш лишена от тяло. Но се надявах някои неща да станат по друг начин. Все пак ти си тук и това е важното…

— Кои неща? — попита Мади.

— Как кои, отмъщението ми.

— Отмъщение срещу кого?

— Срещу Аезир, разбира се.

Мади тръсна глава мъчеше я главоболие. Все още зашеметена от бясното си летене през Задгробния свят, тя се вгледа в сияйната фигура, разцъфтяла от Главата, и се помъчи да вникне в нелепите й думи.

— Аезир? — попита момичето. — Но… ти си на тяхна страна.

— На тяхна страна? На тяхна страна? — отекна древният глас с презрение. — И чия страна е това, глупаво момиче? На Реда? На Хаоса? От двете по малко?

Мади се опита да седне, но й се виеше свят.

— Какво направиха за мен Аезир? Откраднаха дарбите ми, после поръчаха да ме убият и сякаш това не беше достатъчно, обрекоха ме на това — да ме вадят и прибират според прищевките на господаря ми… — Шепнещият злъчно се изсмя. — И за това се очакваше да им бъда благодарен? Да им позволя да започнат отначало?

— Но аз не разбирам. Ти ми помогна…

— Е, ти си особен случай — отвърна Шепнещият.

— А Локи?

Оракулът се подсмихна самодоволно.

— Ами… И той беше малко особен случай.

Мади рязко се огледа — донякъде очакваше Локи да го няма. Знаеше, че го е довлякла до портите, но след това всичко й се губеше. Спасила ли го беше в края на краищата?

Той лежеше до нея със затворени очи. Макар да беше блед и неподвижен, изглеждаше много по-добре от изнурения си двойник в Задгробния свят и Мади веднага се успокои. Разбира се, ако беше умрял, тялото му изобщо нямаше да е тук и сянката му щеше вече да броди из двореца на Хел заедно с призраците на семейството му.

Мади пое дълбоко дъх.

— Мислех, че той е предателят — каза тя.

Шепнещият се усмихна.

— И той мислеше така. Всъщност беше само пионка, която ми служеше почти петстотин години. Смяташе, че аз съм негов пленник, а дори не подозираше, че е обратното. Опита се да ме надхитри, както и очаквах, но дори предател може да послужи на плана ми. Служеше ми и преди, в Рагнарьок, който в много отношения предизвиках аз.

— Предизвикал си го? Как?

— Манипулирах боговете да следват моя план: изкушавах слабите, ласкаех силните, напътствах враговете им, изричах загадъчни пророчества и създавах тайни съюзи, вкарвах в умовете им предателски мисли. Один така и не разбра, че го заблуждавам. Дори когато брат му се обърна срещу него, той изобщо не заподозря Шепнещия. И сега пак ми играха по свирката. Както, разбира се, и ти, мила моя.

Мади слушаше с нарастващ ужас. Виждаше пред себе си редиците на Реда, притихнали в очакване на Словото. Хвърли поглед през рамо и видя, че река Сън заплашва да прелее: над надигащите се води искряха нишки сурова магия, в необятните й дълбини се забелязваше движение. Мади знаеше, че реката скоро ще излезе от бреговете си и ще разлее кошмарите си из равнините на Хел. Но оттатък реката беше още по-зле. Задгробният свят се разпадаше, илюзията за крепост — или дори за остров — вече отдавна бе потънала в кипящата бъркотия. Във въздуха, който гъмжеше от ефимери, хвърчаха скали, край тях като пеперуди около лампа кръжаха души.

— Значи Локи е бил прав — тихо каза момичето. — Ти си сключил сделка с Реда и по някакъв начин владееш тези хора.

Шепнещият се усмихна.

— Сделка? — попита той. — Мади, аз създадох Реда. Създадох го от Хаоса след войната. Тогава бях свободен, боговете бяха затворници, а аз търсех ученици сред Хората. Знаеш ли, Хората притежават забележителни умове по амбиции и гордост съперничат на боговете. Дадох им Добрата книга — сборник от заповеди, пророчества и имена за сила, а те ми дадоха умовете си. По времето, когато твоите приятели избягаха от Задгробния свят, моят Орден наброяваше вече петстотин души. Учени, историци, политици, свещеници. Петстотин чифта очи в чужбина, свързани с мен посредством Приобщаването, наченки на армия, която щеше да промени Световете. Постепенно, но винаги чрез мен — кроткия тих глас на Безименния.

— На Безименния? — безпомощно повтори Мади.

Той отново избухна в сух и безрадостен смях.

— Знаеш ли, всичко си има име. Имената са строителните тухли на Сътворението. И сега най-сетне моето пророчество се сбъдна, и аз ще стана водач на армията на нашествениците. Десет хиляди мъже, до един въоръжени със Словото, до един верни на мен и неспособни на предателство. С тях мога да постигна всичко: да възкреся мъртвите, да пренаредя Световете. Този път ще победим, няма никакво съмнение, и този път няма да вземаме пленници.

Мади отново погледна Шепнещия. В новия си облик той изглеждаше невеществен и въпреки това силата на оръжието в ръцете му беше очевидна, от него струеше магическо сияние и Мади знаеше, че само с едно докосване този жезъл може да я превърне в шепа пепел.

„Откъде черпи силата си?“ помисли си тя.

Отговорът я осени, преди още да е задала въпроса. Той беше пред очите й, подреден в стройни колони в равнината.

Мади бавно се изправи на крака и застана на разстояние от Безименния. От време на време погледът й се спираше върху тялото на Локи в краката й, изопнато, със затворени очи и ръце, скръстени на гърдите, които не се надигаха и не се отпускаха.

— Забрави го, той е мъртъв — каза Шепнещият.

— Не — отвърна Мади. — Не може да бъде.

— Разбира се, че може — отсече Шепнещият. — Мъртъв, свършен, прав му път.

Тя протегна ръка и докосна лицето на Локи. Още беше топло.

— Но той е тук — гласът й трепна. — Тялото му е тук.

— А, да — каза Шепнещият. — Но се боя, че то вече не му принадлежи. Виж, ние с Хел се договорихме. Живот за живот. Добра сделка, струва ми се.

Мади погледна Хел, която безстрастно се взираше в нея. Живата й ръка лежеше върху мъртвата и двете държаха часовника на смъртта, който висеше на врата й. Според него оставаха тринайсет секунди.

— Ти наруши обещанието си — каза Мади смаяна.

— С няколко секунди… — отвърна Хел.

— Затова той е още тук. Ти си го измамила. Откраднала си му времето…

— Стига детинщини — сопна й се Хел. — Няколко секунди. И без това щеше да умре.

— Той ти вярваше… Говореше за равновесието…

Мади бе почти сигурна, че забеляза руменина върху смъртната бледност на живия й профил.

— Няма значение — отсече Хел. — Стореното — сторено. Благодарение на твоя приятел и домашния му любимец — змията — Хаосът нахлу в Задгробния свят и той вече не може да бъде отворен, защото ще застраши този свят, а може би и всички Светове. Справедливо или не, това не може да се промени. А сега, Мимир — обърна се тя с друг тон към Шепнещия, — изпълни своята част от уговорката.

Шепнещият кимна.

— Балдер — каза той.

— Балдер? — попита Мади.

Значи ето какво беше обещал на Хел. Завръщането на Балдер — в живо тяло…

— Трябвало е да бъде Локи — каза тя на глас. — Не аз например или някой друг случаен посетител, защото от всички Аезир точно Красивият Балдер никога не би допуснал да стане причина за смъртта на невинен…

— Правилно разсъждаваш, Мади — отбеляза Шепнещият със сухия си глас. — Но както знаем, Локи не е невинен. И така всички са доволни, е, почти всички. Сурт получава Задгробния свят и всичко в него, включително нашите дезертьори, за които, не се съмнявам, ще се погрижи да прекарат времето си интересно. Хел получава избраника на сърцето си. А аз? — той отново се усмихна. — Свободата си най-сетне. Свободата си… от него.

При тези думи старческото лице се изкриви от гняв, а очите, винаги студени като стъкло, пламнаха със светлина, в която не проблясваше и искрица разум.

— Тук, в плът и кръв — каза Шепнещият. — Тук, в равнината, ще се срещна с него и този път ще го убия, и ще бъда свободен.

— Но защо? — попита Мади. — Один ти е бил приятел…

Шепнещият сухо изсъска:

— Приятел? Никакъв приятел не ми е бил. Използваше ме, когато му беше изгодно, това е всичко. Аз бях негов инструмент, негов роб. Я ми кажи, момиченце, какво сънува робът? Знаеш ли? Можеш ли да се досетиш?

— Свобода? — попита Мади.

— Не — отвърна Шепнещият.

— Тогава какво?

— Робът сънува, че той е господарят.

— Първо Балдер — каза Хел, която наблюдаваше реката с мъртвото си око.

— А, да, разбира се. Мога ли да отлагам?

И Шепнещият вдигна жезъла си, на върха му запращя червена мълния и Мади почувства как космите по ръцете и главата й щръкват от статично електричество.

Но силата, която той призова, не беше насочена срещу Мади. От нея въздухът закипя като буря в бутилка и из равнината се разлетяха светкавици, небето се навъси и над главите им се събраха облаци като врани, и тогава Шепнещият вдигна жезъла си, готов да произнесе Словото.

— Балдер — изреченото от него Слово отекна в устата на всеки един от десетте хиляди мъртви. — Балдер — повтори той. — Ела.

Мади не чу Словото, но го усети. Изведнъж от носа й рукна кръв, зъбите я заболяха, между нея и света сякаш се спусна мъгла и тя почувства някакво притегляне или разтягане. Сега около тялото на Локи (все още й беше непоносимо да го възприеме като труп) грейна светлина и обликът му започна бавно да избледнява, да се променя. Пред очите й косата му промени цвета си, белезите по устните изчезнаха, овалът на скулестото му лице се смекчи и промени очертанията си, а очите му се отвориха — вече не искрящо зелени, а със слънчев, летен син цвят, изпъстрени със златисти точици.

Ако се помъчеше, Мади все още можеше да открие Локи в новия облик, но беше като да гледаш картина, зад която прожектират с магически фенер. Нямаше яснота, не можеше да се каже къде свършва Локи и къде започва Балдер.

Мади извика от мъка.

Устата на Хел се отвори и тя ахна беззвучно.

Шепнещият самодоволно се озъби.

А Красивият Балдер, пленник на Смъртта от петстотин години, се размърда, отначало сънено, после с широко отворени, учудени сини очи се пробуди за живот.

— Добре дошъл отново, господарю Балдер — приветства го Хел.

Но Балдер не й обърна внимание.

— Чакай малко — каза той.

Ръката му посегна към лицето. През сиянието на облика му Мади все така виждаше чертите на Локи като под искрящ дебел лед и докато пръстите му плахо опипваха челото, бузата, брадичката, Балдер добиваше все по-озадачен вид.

— Тук има нещо странно — промърмори той и отново допря пръсти до устните си.

От натиска белезите на Локи се появиха за кратко и пак изчезнаха, появиха се, изчезнаха, появиха се…

Балдер докосна руната на ръката си. Каен, обърната, грееше нажежена до бяло.

— Чакайте — каза той. — Аз никога не съм бил Локи, нали?

9

Свещеникът слушаше отдалеч в състояние на тъпо безразличие. Ловджийката беше победена, врагът му — отново силен, жена му се оказа някаква пророчица, а и какво значение имаше? Какво значение имаше това сега, когато беше загубил Словото?

Той погледна Етел, застанала сред Пророческото племе, от едната й страна Дориан, от другата — онова нелепо прасе. Дори гоблинът беше с тях и във внезапен пристъп на самосъжаление Нат осъзна, че никой не го гледа, че той може просто да се отдалечи в пустинята и няма да липсва на никого, дори няма да забележат, че си е отишъл. За тях той сякаш беше мъртъв дори проклетото прасе се ползваше с по-голямо уважение…

Човече, стига си хленчил, в името на боговете!

Нат подскочи като убоден с игла.

Кой е? Кой каза това? Екзаминаторе?

Но Нат знаеше, че това не е гласът на Екзаминатора. Беше просто шепот в главата му, но той го позна, чу го сякаш насън…

Тогава се досети и сякаш му удариха плесница.

„Ами че това е моят глас“ — помисли си Нат и вдигна глава. И щом го осъзна, му хрумна друга мисъл, от която очите му грейнаха с внезапна жар и сърцето му запърха.

Може би той нямаше нужда от Илайъс Риди.

Риди беше просто един от многохилядна армия. А многохилядната армия сигурно имаше генерал — генерал, чиято мощ бе невъобразимо по-голяма от тази на всеки пехотинец, генерал, който вероятно би се радвал да получи помощ от човек във вражеския лагер…

Нат погледна Добрата книга в ръцете си. Лишен от способностите, с които го бе дарил Екзаминаторът, сега тя му се стори чисто и просто безполезен баласт, и я захвърли, без да се замисля. Сега по-важен за него беше ножът в джоба му, обикновен сгъваем нож, какъвто носи всеки селянин, но неговият бе наточен до смъртоносна острота.

Знаеше къде да удари — неведнъж го беше използват като малък, когато с баща му ходеха на лов за сърни в Мечешката гора. Сега никой нямаше да го заподозре. Никой не го смяташе за способен на такова нещо. Но когато му дойдеше времето, той щеше да знае какво да нрави…

Нат стана и се присъедини към групата, и тръгна с тях, като наблюдаваше и чакаше своя шанс, а светлината на Хаоса изгря над равнината и боговете и демоните тръгнаха на война.

— Богове — възкликна Хеймдал. Толкова са много…

Бяха стигнали края на бойната линия. Тя беше много по-обширна, отколкото си бяха представяли — обширна я правеше фалшивата перспектива в царството на Хел, с редици от мъртъвци от хоризонт до хоризонт.

„Каквито и да са били приживе — мислеше Один, — в смъртта Орденът на Реда се е слял в последно Приобщаване, смъртоносен рояк, въоръжен с едно Слово, което, произнесено, ще увеличи силата си десет хиляди пъти.“

Той вече усещаше как силата нараства, как космите на врата му настръхват, земята трепери, облаците се раздвижват и набъбват. Ако в тези облаци имаше птици, те щяха да паднат от небесата. Дори и мъртвите го усещаха и реагираха като прах, подхванат от статично електричество.

Один чувстваше, че те чакат заповед, нова дума, която да ги съживи и раздвижи. Сега всички мълчаха със затворени очи, съсредоточени така, както могат да бъдат съсредоточени само мъртвите. Колоните бяха дълги сякаш цели мили, но зад тях далекогледият Страж зърна нещо — нещо, което му се стори невъзможно, но ако не знаеше, бе готов да се закълне…

И тогава над равнината се разнесе тътен, беззвучно ехо, което обаче проникна чак до костния мозък на присъстващите, дори по-навътре.

Браги го чу като изгубен акорд.

Идун го чу като тихото ридание на умиращ.

Фрейя го чу като спукано огледало.

Хеймдал го чу като сянка на черна птица.

Фрейр го чу като полъх на смъртта.

Скади го чу като разпукващ се лед.

А Один го чу като шепот от Древните времена, тих звук на древна злоба, и изведнъж разбра — не всичко, но почти — и когато десетте хиляди мъртъвци отвориха очи и заговориха като един, всички чуха произнесеното Слово — Слово, изречено с мамещ, изкусителен шепот, който надвисна над пустинята като далечен димен сигнал под гнилите облаци.

Один — отекна шепотът.

— Чувам те — отвърна Один.

Тогава ела. Ела при мен.

И пред погледите на Ванир редиците и колоните на десетте хиляди безшумно се разстъпиха с едно-единствено плавно движение и оставиха тесен коридор в пясъка.

Один се усмихна и пристъпи напред, стиснал жезъла си.

Хеймдал понечи да го поведе.

Мъртвият строй като че ли потрепери. Десет хиляди очи отново се отвориха и десет хиляди глави се обърнаха към Стража. От цялата тежест на съсредоточените им погледи го заболяха зъбите.

Сам — каза Шепнещият и всички Екзаминатори произнесоха думите в съвършен синхрон. Генералът трябва да дойде сам.

Последва дълго мълчание. Накрая Один заговори:

— Позволи ми да взема поне гоблина. Очите му са ми нужни, за да ме водят.

Съгласен съм — отвърна Шепнещият и гласът му премина през устите на мъртвите като вятър през царевична нива.

Один се усмихна.

— Ако си мислиш, че ще те пусна сам… — каза Хеймдал.

— Длъжен съм — отвърна Один. — Пророчеството…

— Проклето да е пророчеството!

Один с усилие се изправи в целия ръст на воинския си облик. Той пламна с гневно сияние, въздухът наоколо се озари от руни.

— Заповядвам ти да останеш тук. И ти, и останалите Ванир.

— Но защо?

— Защото няма друг начин. И защото ако загубя тази битка, може би Ванир ще са единственото препятствие на пътя на Хаоса към Средните земи.

— Но ти не можеш да се биеш. Дори не виждаш…

— Няма нужда да виждам. А сега ме пусни.

— Поне позволи на Идун да ти даде ябълка…

— Слушай, Хеймдал! — Один се обърна към него и едното му око, макар и сляпо, засвятка. — Ако подозренията ми са верни, тогава дори на младини, въоръжен, в целия си блясък и с непокътнато сияние пак не бих могъл да се меря със силите тук. Наистина ли смяташ, че плодовете ще ми помогнат?

— Тогава защо отиваш? — попита Фрейя.

С новата си ясновидска дарба Етел можеше да й каже, но Один я бе накарал да мълчи. Образът на мъртвешкия кораб, на поваления Генерал с кучето в нозете си не я напускаше, искаше й се да му каже нещо, което да го накара да се върне…

Но Один вече беше тръгнал, воден предпазливо от Захар през прашната земя, а редиците на Реда се затвориха след него и го заличиха като писмена в пясъка.

10

Нат Парсън гледаше с явно безразличие как Один се изгубва сред редиците. Но сърцето му биеше учестено.

Този глас!

И той като всички го чу да шепне над бойното поле и притисна ръце към лицето си, когато от носа му закапа кръв. Това беше Словото — усети го така, като бясното куче усеща водата, и за миг му се стори, че ще полудее от ужас и страст.

А сега можеше почти да докосне Словото: то трептеше навсякъде край него, сякаш идваше пролет, и го зовеше със златен глас…

Закони, тази власт!

Десет хиляди пъти по-силно от всичко, което бе изпитвал досега, привличането на Словото беше неустоимо, а веднъж отприщено, какви ли дарове можеше да поднесе на верния слуга?

Светове, Натанаил. Какви други дарове може да има?

Той гледаше втренчено покорните мъртъвци, наредени на безцветния хоризонт. Десет хиляди мъртъвци, но странно живи — напрегнатите му сетива усещаха тяхната бдителност, неподвижността им служеше за прикритие на зловещата им жизненост. Нат чувстваше единството им, трепета, който минаваше през тях като полъх на вятъра през трева, едно трепване на окото отекваше в десетте хиляди чифта очи на това ужасно Приобщаване.

„Аз можех да съм един от тях“ — каза си той.

Някъде в тези редици стоеше неговият Екзаминатор, когото той познаваше като Илайъс Гиди. Беше сигурен, че Гиди усеща присъствието му. Това несъмнено го правеше част от Приобщаването, даваше му право на частица от тази сила…

Нат направи крачка към редицата.

Десет хиляди очи го погледнаха.

— Аз съм. Нат Парсън — прошепна той.

Нищо не се случи. Никой не помръдна.

Нат направи втора крачка.

Зад него Ванир се бяха увлекли в спор и виковете им достигаха до него сякаш отдалеч, но звуците на мъртвите бяха оглушителни като артилерия от тайнствени потропвания и поскръцвания, сякаш насекоми пълзяха по плаващи пясъци.

Свещеникът се приближи.

— Ученико — тихо повика той.

Адам, който се преструваше на заспал зад една близка скала, надигна глава.

Нат се усмихна — Адам си каза, че той е луд за връзване и че ще е по-безопасно да стои колкото може по-далеч от стария си наставник.

Той заотстъпва назад…

— О, не, недей — Нат се пресегна и го хвана за лакътя. — Може тепърва да ми потрябваш, Адам Скатъргуд.

Не спомена защо може да му потрябва, но от погледа му Адам изтръпна. Нищо не беше останало от учителя му. Сега Нат приличаше на мъртъвците: замъглените му, но изпълнени с ужасно познание очи бяха втренчени в някаква точка, невидима за Адам, а усмивката му беше като на бесен вълк.

— Не искам да си ходя — каза безпомощно Адам.

— Добро момче — отвърна свещеникът, престъпи чертата и се вля в армията на мъртвите.

Никой от Ванир не забеляза, че си е отишъл. Нат не се беше сприятелил с никого от Фуриите и сега, когато вече не представляваше заплаха, те не криеха презрението си към него. Но Етел не го бе забравила. Мъжът й все още не беше изиграл ролята си и дори тя не знаеше как ще свърши играта.

Тя видя как Нат се приближава към линията, повлякъл след себе си Адам, и тихо го последва от разстояние. Дориан не посмя да я спре. За краткото време на пътуването им уважението му към Етел бе нараснало неимоверно и въпреки че ужасно се страхуваше от строените в равнината мъртъвци, той по-скоро би умрял, отколкото да я остави сама. Затова я последва с прасето по петите си (защото и Лизи знаеше що е преданост) и макар че мъртвите ги притискаха от двете страни и изпълваха въздуха със смрадта и скандиранията си, Етел Парсън вървеше спокойна, а сивите й очи сияеха с доброта, състрадание и безстрашие.

Тя знаеше, че някой ще умре. И съдбата на Световете зависеше от това кой ще бъде той.

11

Красивият Балдер, зад чийто сияен облик все още прозираха останки от Локи, сведе поглед към тялото си с озадачено изражение. Огледа дланите, гърдите, ръцете и краката си. Дръпна кичур коса пред очите си и го погледна. Въпреки новия цвят той все още блестеше с червен оттенък.

— Какво значи това? — попита той и погледна Хел.

Но му отговори Шепнещият:

— Живот за живот, о, най-красиви. Ти си свободен. Новият ти облик ще те отведе навсякъде — обратно в Средните земи, ако това е желанието ти…

— И в Асгард? — попита Балдер.

— Съжалявам, не може. Асгард падна… Е, разбира се, ти няма как да го знаеш, нали? Но можеш да избереш някой от другите Светове и да си доволен от мисълта, че си първият мъртвец, напуснал законно Подземния свят от началото на Древните времена насам…

Но Балдер вече не слушаше.

— Асгард е паднал? — попита той зашеметен.

— Да, господарю — отвърна Хел. — В Рагнарьок.

— А Один?

— И той.

— А другите?

— Всички, господарю. Всички паднаха — каза Хел с леко нетърпение в гласа.

Тя от доста време чакаше някаква проява на благодарност и тези нищожни занимания с дребни подробности й се струваха безсмислени и дразнещо мъжки.

Хел обърна към погледа му живия си профил, като скри мъртвото си лице, и се подразни, че той не забеляза. Истинско мъчение, помисли си тя, след всичките й жертви.

— Е, Локи не е паднал продължи Балдер разсеяно. Иначе тялото му нямаше да е тук. А какво точно правя аз в тялото на Локи и как изобщо успяхте да го измъкнете навън?

Мади му разказа за обещанието на Локи, предателството на Хел, освобождаването на Аезир…

— Какво? — възкликна Балдер. — Аезир са избягали?

— Е, щяха да избягат, ако Хел не ги беше спряла…

— Ти не разбираш — заяви Хел. — Деветият свят е нестабилен, ако го отворя сега, тук може да се вмъкне какво ли не…

— Включително Аезир — побърза да вметне Мади.

— Включително Аезир — повтори Хел. — И къде щяха да отидат? В Сън или в редиците на мъртвите…

— А аз… — обади се Балдер.

— Ти имаш тяло, господарю. Магическо сияние… — Хел се поколеба и скромно сведе живото си око. — Мислех, че може би ти и аз…

Той я изгледа слисан и това никак не я поласка. Тя леко се изчерви и се обърна към Шепнещия.

— Ти обеща…

Но Шепнещият не й обръщаше внимание. Той стоеше в мъглявия си облик, обгърнат в сияние като в дим, и наблюдаваше далечната мрачна фигура, която вървеше към него по сивия бряг. Настана мълчание, в което Мади чуваше как отделните песъчинки се сипят върху мъртвата равнина.

— Едноокият — каза тя.

Шепнещият се усмихна.

Редиците на Реда се разделяха като царевични стъбла там, където минаваше Один, и се затваряха зад гърба му като тора от копия.

— Один — каза Шепнещият.

— Мимир, стари приятелю.

Один крачеше в истинския си облик, с рунически меч в ръка и шапка, дръпната надолу, за да скрива лицето му, а Захар ситнеше по петите му. Безименният стоеше в истинския си облик, с качулка и наметало, с рунически жезъл, който припукваше от магия. От едната му страна беше Мади, от другата Хел, по средата Балдер.

— Не Мимир — каза той. — Вече не.

— За мен винаги ще си Мимир — отвърна Один.

Сега Генералът ги виждаше всичките, или поне цветовете им. Вътрешното зрение му ги показваше като силуети от светлина: той видя Мади, изнемощяла от бягството през Задгробния свят, в цветовете й се забелязваше сиво-виолетовият оттенък на скръбта. Видя Балдер, обгърнат в сиянието на Локи. Видя Хел в мъката й. Видя онзи, който някога беше Шепнещият, да стои в стълб от светлина, а каменната Глава, която така дълго бе обитавал, да се въргаля в краката му.

— Стари приятелю — каза той. — Твърде много време мина.

— Петстотин години — отговори Один и се приближи.

— Дори повече — тихо промълви Безименният и макар че гласът му беше спокоен, Один зърна убийствения гняв в пламтящите му цветове. Предполагаше, че има причини да го мрази, но въпреки това му стана тежко. Толкова много изгубени и мъртви приятели. Такава цена за няколко години мир.

Защо е необходимо?

Отговорът дойде бърз като мисълта:

За смъртта. За победителя, за Световете.

Враговете стояха един срещу друг в мълчание. Зад тях река Сън вреше и кипеше. Отвъд нея се простираше мракът.

Девета книга

Сън

Всичко, което може да бъде сънувано, е истина.

Съчинителства, 12

1

Сянката, която надвисваше над Деветия свят сянка на черен кос с огнени пера — надхвърляше всичко виждано от Рагнарьок насам.

Това беше Сурт Разрушителят в истинския си облик и всичко, което попаднеше под сянката на крилото му, изчезваше, сякаш никога не го е имало, и на мястото му оставаше само Хаос — Хаос, пълен със звезди, които нарастваха и се издуваха, докато светът изчезваше.

Малко беше останало от Черната крепост: тя парче по парче се връщаше към изходния си материал от илюзии, ефимери и сънища. В празното пространство все още се носеха отделни късове — тук част от градската стена, там скала, канавка, завой на река — подхвърляни като снежинки от тъмния вятър.

Един от тези късове Аезир бяха избрали за последния си отбранителен лагер — скала с оголени пластове, издигаща се над Подземния свят. Тор стоеше в целия си блясък, с мисловни мълнии в ръце, Тир — с ръкавицата си, вдигната за удар, Фриг наблюдаваше сцената, която се разиграваше в Хел, Локи беше клекнал зад прикритието на скалата, а Сив, която не беше воин, коментираше от мястото на събитията кога, как и колко скоро всички те ще умрат.

— Всичко е по твоя вина — каза тя на Локи, който, без да й обръща внимание, стреляше по преминаващите демони с поредица прости и бързи заклинания, които пронизваха въздуха като шрапнел.

— По твоя вина — повтори Сив, — а сега си мъртъв и всичко отива в Пандемониума, и на какво, в името на Световете, се хилиш сега?

Но Локи не я слушаше. Той трескаво размишляваше — беше установил, че стрелбата по демони му помага да се съсредоточи — като прехвърляше в ума си събитията от изминалите дни, и изведнъж разбра — макар и твърде късно колко хитро е бил манипулиран.

Думите на Фриг го накараха да проумее някои неща: как от самото начало Шепнещият го е използвал, как го е изложил на смъртна опасност и го е пратил за зелен хайвер, за да може да се спазари с Хел, как с хитрост я е принудил да послужи на целта му, как предателството на Хел е отворило пукнатината в Хаоса и как сега Шепнещият стои начело на армия, готова не за битка, като предполагаше Один, а да пусне Хаоса в Световете и да гледа как те пропадат един по един…

Локи разбра, че е подценил амбицията на Шепнещия. Той мислеше, че това е чисто и просто отмъщение, че щом веднъж разчисти сметките си с Один, Оракулът ще бъде удовлетворен. Сега знаеше, че не е така. Шепнещият искаше да управлява, искаше власт над Реда и Хаоса, да бъде Единственият Бог…

Локи метна Каси по един облак от ефимери и видя как те се разпръскват като рояк пчели. Отчаянието му беше възвърнало чувството за хумор и в минутите, които му оставаха, напук на Шепнещия, Хитрецът беше твърдо решен да предизвика пожар. Огнените руни изскачаха от пръстите му, очите му блестяха, а лицето, макар и белязано от умората, грееше със задоволство. Може би се дължеше на Хаоса в кръвта му, но Локи с учудване откри, че сега се забавлява повече, отколкото през всичките петстотин години.

Зад него Тор и Тир стояха с гръб един към друг и взаимно се прикриваха, докато мятаха мисловни мълнии по сянката на черната птица. Тя продължаваше да настъпва. Зад нея идваха тишината, въртящото се пространство между звездите, невъобразимата пустота на Отвъдното.

Сянката пълзеше и постепенно се приближаваше. По пътя й съскаха и чезнеха облаци от ефимери. Демони, някои с големината на бойни слонове, потъваха като ситни семена в утробата й и тя продължаваше напред — неудържима, безразлична. Вече беше почти над тях, Задгробният свят бе пропаднал, останали бяха само бреговете на реката. Сурт дойде, сянката отсече ръба на скалата, на която Аезир бяха направили лагера си…

И тогава, в мига, когато скалата под тях започна да се руши…

Всичко спря. Падна тишина. Задгробният свят застина насред разпадането си, а Один и Безименният тръгнаха един срещу друг, отначало бавно, като пристъпяха едва забележимо, подобно на участници в дълга, тромава церемония.

Мади, чието сърне подскочи при вида на стария й приятел, пристъпи напред, но Балдер сложи ръка на рамото й.

— Остави го — каза той с тих глас. — Намесиш ли се, рискуваш живота и на двамата.

Тя знаеше, че е прав — това беше битката на Один, не нейната — но не можеше да не се почувства засегната, че старият й приятел дори не я поздрави. Сърдеше ли й се? Не го ли беше грижа за нея? Или просто бе изпълнила предназначението си, затова можеше да бъде отстранена, тъй както толкова много други преди нея?

Двамата воини се приближаваха все повече: до ослепителния силует на Безименния Один изглеждаше уморен и мрачен. Жезълът на Шепнещия припукваше от руническа светлина, мечът на Один блестеше като перата на синьо рибарче.

Зад тях десетте хиляди гласове на Ордена започнаха да декламират от Книга Възвания.

Именувам те Один, син на Бор…

— Ти загуби — каза Безименният. — Твоето време свърши. Сбогом на старите богове. Идват новите.

Один се усмихна.

— Новите? — попита той. — Тук няма нищо ново, стари приятелю. Така са устроени Световете. Дори предателството служи или на едната, или на другата страна. И самият Хаос има своите правила.

— Не и този път — каза Безименният. — Този път аз ще определям правилата.

— Правилата са вече определени. Ти им се подчиняваш, независимо дали ти харесва или не.

Шепнещият изсъска:

— Аз няма да се подчиня на никого. Нито на Реда, нито на Хаоса. И ако всичко друго трябва да пропадне, така да бъде. Аз ще управлявам сам. Единствен във всички светове: всевиждащ, всезнаещ, всемогъщ Аз.

— Виждам, че Мъдрият Мимир е все така мъдър — подигравателно подхвърли Один.

Всъщност изобщо не му беше до смях. Силата на Безименния се бе оказала по-голяма от очакваното, а собственото му сияние беше като сърцевината на звезда и макар че обликът на противника му бе само наполовина оформен. Один знаеше, че вече е смъртоносен.

Зад гърба му армията на Реда припяваше:

Именуван те Грим и Ган-глари.

Хериан, Хиалмбери,

Тек, Тирд, Тун, Ун.

Всяко име го обезсилваше все повече, той замахна към фигурата, която виждаше смътно с вътрешното си зрение, но мечът му разсече само въздуха. В редиците зад него един мъж падна. Друг пристъпи напред да заеме мястото му.

Безименният удари на свой ред. Руническият жезъл едва докосна китката на Один, но го опари като нагорещено желязо и мощта му го просна зашеметен на пясъка.

Именувам те Болверк,

именувам те Гримнир,

именувам те Блинди,

именувам те Свидри…

Один се изправи, като потриваше китката си.

— Станал си по-силен — спокойно отбеляза той и прехвърли меча си в здравата ръка.

— Да можех да кажа същото за теб — отвърна Безименният. Один започна да финтира, да парира, да удря. Мечът в ръката му проблясваше като стрела, но едно докосване на руническия жезъл бе достатъчно, за да го отклони, и оръжието отхвръкна настрани, разсече земята на мястото, където падна, и остави кратер с дълбочина шест стъпки.

Именувам те Оми, Тъй-Висок,

именувам те Харбард, Хропта-Тир.

Руническият жезъл присветна, Один избегна удара, но Безименният беше по-бърз. Върхът на жезъла одраска коляното на Едноокия и той падна, претърколи се и междувременно метна Ир, така че когато руническият жезъл го докосна отново, този път по главата, Один отблъсна удара, като хвърли Тир по своя нападател.

В редиците на Екзаминаторите още един падна и се изгуби като облаче дим във въздуха на пустинята. Но Безименният продължаваше да стои невредим, по-силен от всякога, с победоносна усмивка на суровото лице.

Один удари отново, впрегнал силата на отчаянието си. Още един Екзаминатор падна, но Безименният отвърна на удара със змийска ловкост и този път улучи Едноокия право в рамото.

Именувам те Сан и Сангетал,

Фиолсвин, Скилфинг…

Мястото беше уязвимо, едва заздравяло от стрелата на арбалета, и от удара Один тежко падна. Изтърколи се извън обсега на ударите и с лява ръка метна Тир, като същевременно се изправи на крака.

Тир улучи Безименния точно между очите.

Один се изправи с олюляване и погледна резултата.

В редиците групичка Екзаминатори изчезна като дим, а останалите се сгъстиха, за да заемат местата им. Один не разбра откъде, но видя долетялата мълния, която прониза ефирната фигура на Безименния и безвредно разпръсна сиянието му в замрелия въздух.

Безименният сухо се изсмя.

Реката Сън се надигна и преля.

Один мрачно вдигна меча си.

2

В далечния край на бойното поле Ванир чуха гласа на Безименния. Всяка сричка долиташе до тях с гласовете на десетте хиляди, които изричаха думите:

Именувам те Один, син на Бор…

„Започва се — помисли си Хеймдал. — Осмина срещу цяла армия…“

Той пристъпи към редицата мъже. Този път никой не го забеляза. Погледите на всички бяха приковани в една точка, те стояха с гръб към него, Хеймдал усети дълбочината на съсредоточаването им. Задуха сух вятър, пълен с прах, но никой дори не закри очите си и от набъбващата спирала сред гарвановочерните облаци грейна светлина с цвят на прясна кръв.

Той се беше заклел пред Один, че няма да го последва. Това го измъчваше, но клетвата си беше клетва. Клетвата му обаче не засягаше мъртъвците, които стояха безучастно, явно потънали в размисъл, и наблюдаваха битката на речния бряг.

Хеймдал чувстваше мощта на кантиката и знаеше, че всяка дума е удар по Один. Да можеше да наруши ТЯХНОТО Приобщаване, да спре това проклето пеене — поне за кратко…

Той направи мисловна мълния от руната Хагал и я изстреля в най-близката колона.

Нищо не се случи, нито един не падна.

Фрейр се присъедини към него с рунически меч в ръка, но острието на Жътваря също не донесе резултат: то премина през редицата като през дим.

Хеймдал повика Скади, после Ньорд, но нито руническият камшик, нито тризъбецът постигнаха нещо, както и огнените руни, ледените руни и руните на победата. Ушите на мъртъвците бяха глухи и за най-силната музика на Браги, очите им бяха слепи и за най-изкусителните магии на Фрейя, те продължаваха да изричат тайните имена на Бащата на всички богове:

Ялк и Иг, и Вератир,

Вакр и Трор, и Варматир…

Хертейт, Билейг, Оски и Гаут…

И насред общото вцепенение и атаката на Словото след цели дванайсет стиха Ванир осъзнаха, че енорийският свещеник и ученикът му — а също и фермерът, жената и охраненото прасе — са изчезнали.

3

Той знаеше, че битката е почти завършила. Один нападаше отново и отново, десетината му рани кървяха, но Шепнещият стоеше все така неуязвим. Ударите на Едноокия бяха разчистили тясна пътека сред мълчаливите войски на Реда — но всеки път, когато някой паднеше, друг заемаше мястото му и призрачното единение на Приобщените оставаше несломимо. Едноокият се съпротивляваше като притиснат в ъгъла плъх, но дълбоко в себе си вече вярваше, че това същество е непобедимо.

Ето че идваше краят на Генерала. Всяко име, всяка кантика го раняваше по-дълбоко от предишните. Сиянието му беше изчерпано, дясната му ръка безполезна, руническият му меч изтощен до такава степен, че от него бе останала малка треска. Той беше нанесъл стотици удари на Безименния, но не бе успял дори да го одраска.

Нещо повече, в хода на битката противникът му стана още по-силен, обликът му се дооформи и сега дори сляп, Один почти виждаше лицето под качулката на отшелника, формата на устата, умния поглед. И цветовете му — със сигурност познаваше тази ръждивочервена следа, пламтяща по краищата в яркооранжево…

Но това все още не беше въплътеното Слово. Один знаеше, че в този облик Безименният би могъл да упражнява власт тук, в Земята на мъртвите, но за да завладее Световете, се нуждае от кости, мускули и жива плът…

Живот за живот.

Неговата плът. Неговите кости.

Именувам те Вотан, Вили и Ве…

— Това ли искаше, Мимир, стари приятелю? Носи го със здраве — каза Один. — Аз вече започнах да се уморявам от това тяло.

Безименният се засмя иронично.

— О, не — отвърна той. — Твоето тяло няма да ми свърши работа. Не. Изобщо не става. Преди стотина години можеше да ми свърши работа, но сега е прекалено повредено, за да ми бъде от полза. Не, това, приятелю, е за развлечение, а и не обичам да оставям неуредени сметки.

Той вдигна жезъла си, за да удари отново, и Один рязко се изтърколи, за да избегне удара, без да обръща внимание на болката в раненото рамо.

— Тогава кого имаш предвид? — попита Едноокият. — Ако не си забелязал, това е Земята на мъртвите…

И изведнъж му стана ясно.

Живот за живот.

Без тяло (или дори глава) създанието не можеше никога да напусне Подземния свят, а ако искаше да завладее Световете…

Живот за живот.

Животът на Мади.

Один изведнъж прозря плана на Безименния и с ярост и отчаяние замахна към силуета, който подскачаше извън обсега му. Той падна на коляно…

Безименният е лекота отби удара му.

— Значи ето какво си искал от самото начало — изпъшка Один и замахна отново. — Да се преродиш в жива плът, да построиш наново Асгард и да го управляваш. Да станеш Моди, да откраднеш сиянието й и да си го присвоиш, да изпълниш собственото си пророчество…

— Най-сетне — каза Безименният. — Винаги си бил недосетлив. Е, стари приятелю, знаеш какво казват. Никога не вярвай на оракул.

Вече бяха стигнали до последната строфа. Трийсет и три строфи бяха изписани под името на Один, Бащата на всички богове, в Книга Възвания, и десет хиляди гласа изрецитираха последното двустишие:

Именувам те Воин, Едноок и Странник.

Така се именуваш и такъв си…

И ето че накрая Генералът падна победен на сивия като кости пясък.

4

Сега Мади си спомни пророчеството. „Говоря каквото трябва“ — бе казал Оракулът; и въпреки че ги беше подвел, въпреки че бе изрекъл частични истини, за да ги измами и забави, тя знаеше, че Оракулът не може да лъже.

Виждам мъртвешки кораб на бреговете на Хел и сина на Бор със своето куче, клекнало в нозете му…

И все пак докато наблюдаваше двамата напълно неподходящи противници, тя нито за миг не загуби вяра, че ще се случи нещо, което по някакъв начин да обърне битката в полза на Едноокия. Някакъв неочакван обрат, както ставаше в любимите й истории.

Но сега всичко свърши. Приятелят й лежеше по очи на сивия пясък и цветовете му бяха толкова слаби, че можеше да е мъртъв.

„Не, не и ти“ — скръбно си повтаряше тя; и като отблъсна възпиращата ръка на Балдер, се втурна през опръскания с кръв пясък към мястото, където лежеше Один. Безименният се надвеси над тях с рунически жезъл в ръка и с победоносно грейнало лице, но Мади не го забеляза.

Тя коленичи. Докосна косата му. Той беше още жив.

— Мади.

— Тук съм.

Один с мъка повдигна глава. Извън воинския си облик той изглеждаше много стар — съвсем като човек — сякаш от последната им среща на Хълма Червен кон бяха минали сто години. По време на битката превръзката на окото му беше паднала и разбитото му лице приличаше на маска от кръв и кал. Единственото му око се взираше невиждащо и Мади осъзна, че той е съвсем сляп. Сърцето й се сви от жал и мъка, но дремещите чувства на гняв и обида, които изпита, когато научи истината, все още тлееха, все още напираха да излязат.

— Защо трябваше да идваш тук? — попита тя. — Знаех, че ако дойдеш, ще умреш.

Один въздъхна.

— Все същата… нетърпелива… Мади — той говореше с пресеклив, задъхан шепот, но в него тя долови нотките на предишния му повелителен глас и от това неудържимо й се доплака.

— Исках да спра войната — каза момичето. — Исках да предотвратя всичко това. Исках да те спася…

— Не може — каза Один. — Пророчеството…

Мади понечи да възрази, но той поклати глава.

— Нека… те видя… още веднъж — промълви той и слепешком, но с голяма нежност вдигна ръка към лицето на Мади.

Тя затаи дъх, когато пръстите му запълзяха от бузата към брадичката, спряха на челото, очертаха гънките на скръбта и упорството около устата, докоснаха леката влага под очите.

„Добро лице — помисли си Один. — Силно, но благо, макар и може би не толкова мъдро…“

Той се усмихна и склони глава на пясъка.

А зад тях Безименният пристъпи, за да нанесе последния удар.

Междувременно Нат и Хората най-после стигнаха до голото място. След като минаха незабелязани през призрачните редици, те останаха като хипнотизирани от гледката, която се разкри пред тях.

Етел го позна и въздъхна.

Адам го видя и зяпна.

Дориан сграбчи Дебелата Лизи.

Захар сведе поглед към руническия камък на Капитана, който лежеше в дланта му, и стомахът му се обърна, когато го видя да примигва с виолетова светлина само веднъж и слабо, като сърце, което все още не е спряло да бие.

„А, не — помисли си Захар. — Не може. Не сега…“

Руническият камък припламна, този път по-ярко, и Захар почувства как го полазват странни тръпки, и сякаш познат глас…

За теб няма прошка. Ти сам го каза. Нищо не мога да направя.

Той понечи да хвърли камъка. Но когато излезе от редиците на Ордена, талисманът още беше в ръката му и Захар го пъхна дълбоко в джоба си. Може би все пак ставаше нещо. С руните никога не се знаеше.

Нат Парсън гледаше смаян, очите му поглъщаха великолепното сияние на Безименния. Той беше изминал такъв дълъг път, понесъл такива страдания заради този миг, че не смееше да се надява, че най-после го е достигнал.

Това Създание, което грееше с прекрасни светлини, това ужасно, славно, всемогъщо Създание, родено в новия си облик от каменната Глава възможно ли беше то да е Словото, за което сърцето му така жадуваше? Нат бавно си запроправя път през въздуха, натежал от магия и искри. Той вървеше към двамата противници и никой не посегна да го спре, никой не видя радостта в очите му.

— Не плачи, мила моя — заговори Безименният. — Казах ти, че ти си особен случай.

Мади се обърна да го погледне: той стоеше над нея с вдигнат жезъл. Магиите се виеха около него като вълна около вретено и пръскаха искри от статично електричество в замрелия въздух. Беше внушителен, Мади съзнаваше, че видът му е смайващ. Но земята беше влажна от кръвта на Едноокия и тя виждаше само цвета й, ален като на макове през Месеца за жътва, разцъфнали на пустинния пясък…

— Не ме е страх от теб — каза момичето, тъй както някога, много отдавна, бе казала на един едноок пътешественик на Хълма Червен кон.

Безименният се усмихна.

— Радвам се — отвърна той. — Защото ти и аз ще станем много близки.

Мади не бе чула разговора между Один и Безименния, докато те се биеха на полето. Но не беше глупава и вече й бе минало през ум, че щом тялото на Локи може да се използва за съживяването Балдер, то може би същото се отнася и за нейното. Разбира се, най-подходящо бе тяло без белези: това на Едноокия беше повредено може би непоправимо, а нейното беше здраво и което бе по-важно, неразчупената й руна щеше да даде на притежателя му божествена сила…

Тя изгледа Безименния с присвити очи.

— Особен случай? — попита тя.

— Много особен, Мади — отвърна той. — Ти ще ни отведеш при звездите. Заедно на върха ще пренапишем Сътворението. Ще построим наново Небесната цитадела. Ще възстановим това, което Аезир разрушиха заради алчност и небрежност. Вместо Девет противостоящи Свята ще има само един Свят. Нашият Свят. Свят, където нещата са напълно смислени. Свят, в който Доброто и Злото заемат своите места и един Бог властва над всичко, завинаги и за вечни времена…

Мади му хвърли презрителен поглед.

— Това ми звучи като нещо, на което Едноокият казваше „гоблински фъшкии“.

Безименният пламна от ярост.

— Мислиш ли, че имаш избор? — сопна се той. — Чувала си пророчеството.

Мади се усмихна.

— „Виждам войска, подредена за битка. Виждам Генерал, стои сам. Виждам предател пред портите. Виждам жертва“ — тя обърна тъмносивите си очи към Шепнещия. — Веднъж те попитах дали мислиш, че аз трябва да съм тази жертва.

— Не… — каза Один.

Никой не го чу.

Мади се огледа наоколо: видя Хел, която този път стоеше мълчаливо, обърнала към нея мъртвия си профил, Балдер в тялото на Локи, десетте хиляди войници — минус неколцина — застанали пред тях в зловещо мълчание.

— Не го възприемай като жертва — каза Шепнещият с утешителен глас. — Мисли за това като за ново начало. Ти няма да умреш просто ще бъдеш част от Мен, тъй както всичко друго ще бъде част от Мен. Аз ще оставя следата Си на всяко стръкче трева, на всяка капка вода, във всяко човешко сърце и всичко ще Ме боготвори, и ще Ме обича, и ще се бои от Мен, и ще бъде съдено…

Той направи пауза за по-голям ефект и свали качулката си. Обликът му вече беше почти завършен, каменната Глава, която бе обитавал в продължение на толкова години, се въргаляше забравена отстрани. Сега Мади виждаше собствените си цветове, които плуваха бледи зад тези на Шепнещия, и чувстваше нещо като статично електричество в косата и зъбите си, докато Словото я обгръщаше от всички страни.

Десетте хиляди мъртви бяха готови, десет хиляди трупа поеха дъх. И в очакване на Словото никой не видя как дребната фигура на Захар-в-Чувал предпазливо излезе от групата, безшумно тръгна през мъртвия пясък и незабелязано и неусетно се приближи към двамата противници.

Захар съвсем не беше герой. Той никога не би се впуснал по своя воля в това начинание. Генералът беше мъртъв или така изглеждаше, Капитанът беше мъртъв или по-лошо, а Безименният се готвеше да унищожи Мади, което я правеше почти толкова мъртва, колкото и другите двама.

Гоблинът наистина не знаеше защо досега не е избягал. Нито руна, нито заклинание го подтикваха към действие. Никаква полза не можеше да извлече за себе си. Дори руническият камък вече не го обвързваше, макар че Захар продължаваше да усеща силата на пулса му, сякаш в него беше затворена частица от Капитана, която го подканваше с тих глас.

Гоблинът дори като че ли не беше съвсем наясно какво се очаква да направи, нито защо, но въпреки всичко продължаваше да върви приведен към злата стара магия — Шепнещия — която беше предизвикала всичко това и която сега лежеше забравена на една страна, докато нещото, разцъфтяло от камъка, се приближи към Мади и заговори.

— Мило момиче — каза Безименният. — Чуй Ме.

И такова беше магическото му въздействие, че тя почти се подчини, почти се поддаде на сладкодумния му глас.

— Толкова си уморена, Мади — продължи той. — Заслужаваш почивка. Не се съпротивлявай сега, когато сме толкова близо…

И в този миг мъртвите заговориха, и гласовете им зашумоляха беззвучно като пясъци на вятъра.

Именувам те Моди, дете на Тор,

дете на Ярнсакса, дете на гнева.

Именувам те Аеск,

именувам те Ясен…

Мади имаше по-малко имена от Едноокия и знаеше, че кантиката й вероятно ще е кратка. Вече усещаше действието й върху себе си: главата й натежа, краката й почти залепнаха за земята…

Тя се отърси с усилие.

— Да се съпротивлявам? Мисля, че мога да опитам.

И Мади извади от джоба си не руна, не магия, не рунически меч, а обикновено сгъваемо ножче, каквото носеше всяко момче на ковач или фермер в Малбри и околните села.

И изведнъж забеляза нещо наистина учудващо — тя, която мислеше, че вече никога нищо не може да я учуди. Каза си, че може да е мираж, но не беше ли това Етелбърта Парсън, до нея — Дориан Скатъргуд и Адам Скатъргуд, и Нат Парсън… И възможно ли беше това да е… охранено прасе?

„Полудявам“ — помисли си Мади. Това беше единственото възможно обяснение. Малко се подразни, че в последните отчаяни минути от живота си трябва да понесе гледката на Нат Парсън и Адам Скатъргуд, но си каза, че ако нещата вървят според плана, поне няма да ги гледа още дълго.

— С това? — възкликна Безименният и започна да се смее. Десетте хиляди мъртъвци се разсмяха с него и гласовете им се разнесоха като ято черни врани, литнали към металносивото небе.

Но Мади го гледаше все така сериозно и открито.

— Ти се нуждаеш от здравото ми тяло — каза тя. — Ако умра тук, духът ми ще остане в Хел, а останалата част от мен просто ще се превърне в прах. Не мога да те убия, но мога да направя това…

И тя поднесе ножа към гърлото си.

5

И отново в Хел настъпи тишина. Всички наблюдаваха Мади, която стоеше сред боговете и Хората, допряла сгъваемото ножче до гърлото си.

Локи гледаше от Задгробния свят и въпреки че самият той беше в опасност, се подсмихна.

Тор гледаше и си мислеше: „Това е моето момиче.“

Один не гледаше, по въпреки всичко знаеше.

Балдер гледаше и за пръв път съзря изход: нито битка, нито дори война, а саможертва…

— Мади! Не! — извика Безименният и десет хиляди гласа повториха вика му. — Помисли какво ти предлагам — Светове, Мади…

Мади пое дълбоко дъх. Трябваше да нанесе точен удар, може би нямаше да има време за друг. Представи си кръвта — огърлица от кръв — как пръска по пясъка…

Забеляза, че ръката й леко трепери. Опита се да я успокои…

И откри, че нито едната, нито другата й ръка помръдват.

Беше твърде късно. Тя бе парализирана, най-после Книга Възвания беше свършила работата си. И можеше единствено да гледа в отчаяние как Безименният настъпва, как тържествува, как шепне с отровния си глас в ушите й, как обещава:

— Светове, Мади. Какви други дарове може да има?

Нат Парсън нададе сподавен вик. Той нямаше представа какво върши, никаква мисъл за опасност не му минаваше през ум. Мислеше само за това проклето момиче, момичето, което го спъваше на всяка крачка, момичето, което му се присмиваше, което му пречеше, презираше го, а сега се канеше да вземе това, за което самият той копнееше — Словото, което му се полагаше по право…

— Не! — свещеникът се спусна към Мади с нож в ръка, навел глава като нападащ глиган. — Тя никога не го е искала! Дайте го на мен!

И като я хвана за косата, той си спомни как преди много години ходеше на лов с баща си, дръпна назад главата й и посегна да й пререже гърлото.

Захар се приближи до захвърлената Глава и като я грабна с две ръце, хукна като обезумял през открития пясък. Тя изгаряше кожата му като серен камък, но той я държеше здраво и бягаше на зигзаг с всички сили, стиснал очи от напрежение.

„Намери го — беше казал Капитанът. — И го хвърли в най-дълбокото.“

Е, всичко тук изглеждаше достатъчно дълбоко. Въпросът беше дали ще стигне навреме.

Гоблинът се промуши между краката на Нат Парсън е викове „Ох-ох-ох!“, защото на ръцете му пареше, и с вид досущ като на катерица, понесла печена ябълка, се затича колкото му държаха късите крака (което беше по-бързо, отколкото можете да очаквате, а и той бе много пъргав за размерите си) към реката Сън.

Това завари Нат неподготвен. Цялото му внимание беше съсредоточено върху момичето и когато гоблинът се мушна между краката му, той се олюля и почти падна по очи на пясъка. Изпусна ножа, наведе се да го вземе и се намери лице в лице с нещо, което съскаше, пукаше, вреше и кипеше от ярост и осуетена амбиция. Нат нито за миг не се замисли, а разпери ръцете и с рев го притисна към гърдите си.

Безименният не беше видял приближаването на енорийския свещеник, не беше обърнал и секунда внимание на малката група Хора. Но първо дотича някакво диво същество, което пробяга между него и момичето, а сега и този глупав свещеник изскочи от пустинята с облещени очи и с разкривена уста закрещя: „Не! Вземи мен!“, и разпери ръце, вече вцепенени и почернели от допира му, и тогава…

Десетте хиляди воини завикаха тревожно, а свещеникът продължаваше да моли: „Вземи мен!“, и се протягаше, посягаше, жадуваше, гореше да се Приобщи, зяпнал от ужас и почуда, докато Безименният се мъчеше да се освободи, а Словото разцъфваше като ранна роза…

Нат почувства как пропада в яма със змии. Духът на Безименния изобщо не беше като този на Илайъс Риди — Риди поне някога беше човек, с човешки мисли и стремежи. Но в Безименния нямаше нищо човешко нито божествено. Никаква милост, никаква любов, нищо, освен клоака от омраза и ярост.

Никое човешко съзнание не би могло да оцелее след такъв взрив: Нат мигом падна на земята и от носа и ушите му бликна кръв. Защото, ако действието на Словото беше силно от разстояние, тук, при източника, то бе разрушително. В сравнение със силата му изригванията от огнената яма на Шепнещия бяха като купичка мляко, която ври на огъня, и последвалият трус събори живите на земята и разпръсна мъртвите като прашинки.

Безименният нададе яростен вой. Лишен от жертвата си, внезапно попаднал в тялото на неподходящ човек — човек, който нямаше нито магически сили, нито подготовка — той реагира без мисъл и без задръжки. Първото му инстинктивно действие беше да унищожи натрапника, второто — да възвърне непокътността на първоначалния си приемник…

Но каменната Глава, която Оракулът обитаваше от началото на Древните времена, вече не лежеше на земята. Безименният отново нададе вой — този път на отчаяние. Знаеше, че без подходящ приемник е само още една душа в Подземния свят, собственост на Хел и неин роб. Лишена от водач, войската му щеше да се разпръсне като прах, какъвто всъщност беше, великият му план щеше да остане неосъществен. Десетте хиляди воини повториха воя му като ехо, докато Безименният съсредоточаваше всяка частица от магията си върху една-едничка, безумна, крайно важна цел.

Да обсеби момичето. Веднъж и завинаги.

И точно тогава реката излезе от бреговете си. Словото, освободено и неуправляемо, умножено по десет хиляди и насочено към пукнатината между Световете, накрая се оказа твърде силно за удържане.

Създанието, което някога се наричаше Старият по дни, се разрида с цяло гърло:

— Още не, още не!

А река Сън във вид на приливна вълна се носеше през пустинята към тях.

Етел Парсън знаеше какво означава това. Нямаше представа откъде, но го знаеше, тъй както знаеше, че единствената надежда на Деветте свята е отвъд тази река и че времето им е почти изтекло.

Захар го чу и изпусна Главата, после със същата бързина се втурна в противоположната посока.

Один го чу и си помисли: „Най-сетне“.

В другия край на полето Ванир го чуха и се приготвиха за Края на всички неща.

В Задгробния свят Аезир го чуха в мига, когато сянката на черната птица започна да се спуска над тях. Все още стъпили здраво на скалата, която сега бе единственият къс твърда материя наоколо, те чуха приближаването на Хаоса като вой на черен вятър, отново залегнаха и продължиха да мятат мисловни мълнии към тъмната утроба на противника, докато накрая се блъснаха в портите, разделящи Световете един от друг, и почувстваха твърдостта им зад гърбовете си.

Локи едва успя да си помисли: „Вече трябва да ми дадат ключ за проклетите порти“; когато те поддадоха и той падна по гръб във водата.

Живото око на Хел се отвори, блеснало от внезапно прозрение, и се спря върху стрелките на часовника, които отново се раздвижиха. Тя едва успя да си помисли: „Богове, какво направих?“, когато приливната вълна връхлетя и цялата пустиня потъна в Сън.

6

Светът Сън трудно може да се нарече „свят“, той е по-скоро съвкупност от възможни светове, място, където земните маси идват и си отиват като пясъчни коси в бързо течаща река и нищо не е такова, каквото изглежда.

Самата река всъщност изобщо не прилича на река. Макар че окото й придава дължината и широчината на речно корито, това, което тече по нея, е странно неуловимо, блестящо, почти живо, готово да приеме форма всеки път, щом се докосне до заблудена мисъл.

Но Сън почти няма усещане за разстояние, усещане за време. Територията му е строго неутрална, като тази на Смърт: Сън съществува поравно в Реда и в Хаоса, правилата или изобщо не важат, или важат изцяло. Също като Задгробния свят Сън е над тези неща и — пак като Задгробния свят — е различен за всяко същество, което попадне под влиянието му.

Тук, при извора, река Сън може да бъде смъртоносна.

Локи попадна в сън със змии и потъна с боричкане и пъхтене.

Тор попадна в сън, в който беше чисто гол на някакво важно събитие, където красива жена с цветя вместо очи и две усти, и двете пълни с хищни зъби, изнасяше реч на език, който той не разбираше, затова не можеше да й отговори.

Фриг сънуваше жена, нито красива, нито млада, но нежна и със сдържана сила. Тя носеше проста домашнотъкана рокля, едната й буза беше одраскана и зацапана. Жената запретна ръкав и Майката на боговете съзря на ръката й руна, все още бледа, но все по-видима. Жената посегна…

Мади сънуваше летяща скала и изведнъж започна нов сън. Тя беше отново в Малбри, на Хълма Червен кон, и склонът беше нацъфтял. До нея седеше Едноокият, не Один, а старият Едноок — такъв, какъвто го помнеше от първата им среща — и я гледаше усмихнат.

„Едноок!“ — възкликна Мади с облекчение и изведнъж разбра, че всичко случило се през последните няколко дни е било само сън, кошмар, от който сега се е събудила. Тя протегна ръце към стария си приятел, но той я спря.

„Внимавай — предупреди я Едноокият. — Тук си в безопасност. Но когото и да срещнеш, не го докосвай, ако искаш да останеш себе си. Днес във въздуха витаят някои странни неща…“

Мади каза:

„Сънувах, че си мъртъв…“

Едноокият сви рамене. „Няма да ми е за пръв път. Сега трябва да вървя, в Пог Хил има жътва и обещах да присъствам…“

„Но ще се върнеш, нали?“ — попита тя.

„Да, между Празника на огньовете и Месеца за жътва. Търси ме тогава — в сънищата.“

Один сънуваше сина си Тор. Знаеше, че е само сън, но видя Тор много ясно, плъзна се под повърхността и попадна в сън, в който седеше под дърво в някогашния Асгард и гледаше отминаващите облаци — и тогава още имаше две очи, и Локи още не беше в немилост (е, поне не повече от обичайното), и Мади, макар и още неродена, стоеше до него, и Фриг беше там, и Ерда, майката на Тор, и самият Тор, точно такива, каквито бяха преди петстотин години.

„Това е, защото си мъртъв, татко“ — каза Тор, сякаш чул мислите му.

„Мъртъв? — попита Один. — Но това е…“

„Помисли върху фактите — кротко отвърна Тор. — Очите ти, това място, ние — какво друго обяснение може да има?“

„Ами може да сънувам“ — предположи Один.

„Винаги си сънувал“ — каза Тор.

И сега, докато Один потъваше все по-надълбоко в съня, му се стори, че чува гласа на Локи да вика за помощ. И разбра, че Локи е в друг сън, който го убива.

„Трябва да му помогна“ каза Один.

„Остави го — отсече Тор. — Той заслужава да умре.“

„Той ви освободи от Задгробния свят“ каза Один.

„Освободи ни само за да отърве кожата!“

Това звучеше съвсем типично. От началото на Древните времена Локи помагаше на боговете само донякъде, и то след като в повечето случаи самият той предизвикваше неприятностите. Но нима Один не знаеше това от самото начало? И в надменността си не беше ли готов винаги безсрамно да обвини Локи за собствените си грешки?

В съседния сън Локи пищеше. Звучеше толкова близо. Один трябваше само да протегне ръка…

„Ако го направиш — каза Тор, — не отговарям за целостта на това място. Всъщност не би ли предпочел да умреш тук, заобиколен от тези, които обичаш, в това кътче, което може да съществува само в сънищата, отколкото да умреш в Хел, разгромен, докато светът около теб свършва? Ти избираш, татко — но заслужава ли си?“

„Той ми е брат“ отвърна Один.

„Никога няма да се научиш, нали?“ — попита Тор.

Один се усмихна и протегна ръка.

Захар сънуваше печено прасе и държеше едното си око отворено за всеки случай, ако Дебелата Лизи мине покрай него.

Дориан сънуваше Етел Парсън.

„Винаги съм бил недостоен за теб — мислеше той, — а сега…“ Сега тя беше две жени в една: първата — неугледната съпруга на енорийския свещеник, втората — жената с почти ослепителна красота, която Дориан съзираше в Етел, докато вървяха към крайната си цел. Те стояха един срещу друг като влюбена двойка: Етел гледаше пред себе си, той й отвръщаше с благ поглед.

„Не ме оставяй“ — каза Дориан.

„Тогава ми дай ръка“ — отвърнаха двете жени в една.

И когато Дориан посегна да улови ръката й, на нейното място видя мъж, едър, с червена брада, с големи, но доста ловки ръце и лице, което му се струваше познато. Той спря за секунда…

Дебелата Лизи видя в съня си Дориан Скатъргуд и въздъхна.

Наполовина родената Хел никога не сънуваше. Сънуването беше за по-нисшите създания, а и тя бе живяла твърде дълго край Сън, за да се влияе от приижданията и капризите й. Господарката на Подземния свят с едничка дума призова цитаделата си и се оттегли с Балдер в една от високите й кули, откъдето можеше да наблюдава събитията.

Времето в Сън се държи по-различно. Макар че оттогава бяха минали сякаш часове, портите между Световете стояха отворени само шест от тринайсетте секунди, които показваше часовникът на смъртта на Локи.

Шест кратки секунди — но вредата беше непоправима. Черната крепост сега представляваше само купчина отломки, неспособна да спре прииждането на реката. Демони, затворници и късчета ефимери подскачаха и се носеха по течението. И сега пространството между Световете приличаше на водосточна тръба, която засмукваше неудържимо и на случаен принцип и подхвърляше в мръсния въздух късчета плавей, някои е големината на скали.

— Трябва да спрем това — каза Балдер на Хел. — Ако продължава така, Хаосът ще си проправи път към другите Светове.

Хел го погледна с живото си око.

— Тук е достатъчно безопасно — отвърна тя. — Дори Сурт не е толкова глупав, че да се бърка в работите на Смъртта.

— А другите богове?

Хел сви рамене.

— Те знаеха какви са рисковете, когато дойдоха тук. Ако нещо им се случи, аз не отговарям.

„Толкова е отегчителен“ — помисли си Хел. За пръв път от векове Балдер беше само неин, а той мислеше единствената възможното разрушение на другите Светове. Със сигурност допусна глупава грешка…

Престъпи клетвата си. Открадна от Локи тринайсет секунди…

И сега дойде време Хел да си плати.

Красивият Балдер погледна надолу от кулата и макар че очите му бяха сини като лятното небе, погледът му далеч не беше замечтан. Във водата той видя Один, който се бореше и сънуваше, че се дави.

Видя Етел и Дориан, уловени за ръце, и Дебелата Лизи, стъпила на парче скала. Видя Адам Скатъргуд, потънал в сън за огромни паяци, и Локи, заобиколен от отровни змии.

Видя Нат Парсън и разбра, че свещеникът умира.

Видя някогашния Безименен с лице, изкривено от гняв и огорчение, да стои до кръста във вода и да крещи на надигащата се вълна като Глупавия крал в старата приказка:

— СПРИ, ТИ КАЗВАМ! ЗАПОВЯДВАМ ТИ, СПРИ!

Но думите дори Думите — са безсилни в света на Сън. Сън няма господари, няма слуги, няма крале. Сън не може да бъде призован, подчинен или прогонен. И докато Безименният бръщолевеше и роптаеше, Нат Парсън или Натанаил Грънчарчето потъна в свой собствен сън, в който отново беше малко момче в къщата на баща си и гледаше как баща му се труди в дюкяна.

„Погледни глината“ — каза баща му.

„Виждам я“ — отвърна Натанаил. Тя беше синя и миришеше на речното корито, от което беше събрана. Бащата на Нат я стисна в шепи като птиче, което иначе можеше да отлети. Грънчарското колело се въртеше, той натискаше педала и буцата глина започна да приема форма.

Гърне с дебело дъно, с гърло, което изтъняваше с въртенето на колелото. Нат си мислеше, че не е виждал нищо по-изкусно от ръцете на баща си, които оформяха глината, въртяха я, изглаждаха я.

„Опитай“ — каза Фред Грънчарят.

Нат събра пръсти около гърнето.

Но той беше само момче, дори не чирак, и красивото гърне с лебедова шия и изящни извивки се огъна, клюмна и рухна върху колелото.

Натанаил се разплака.

„Не плачи — каза Фред и прегърна през раменете хлипащото момче. — Винаги можем да направим ново.“

Той отново натисна педала и гърнето пак започна да се надига, за да се превърне в нещо много по-красиво отпреди.

Фред Грънчарят се обърна и се усмихна на сина си.

„Виждаш ли, синко? — каза той. — И нашият живот е като нещата, които правя. Въртиш го, изграждаш го, опичаш го в огъня. Така е и с теб, сине. Опечен си в огъня. Но гърнето няма право да избира дали да служи за вода, за вино или просто да стои празно. А ти имаш право, синко. Ти имаш.“

Тук Нат разбра — за свое нещастие — че всичко това е само сън. Фред Грънчарят никога не би изказал подобни мисли. И въпреки това Нат, който не се беше сещал за баща си повече от веднъж-дваж след смъртта му, изведнъж осъзна, че иска да повярва.

„Твърде късно е, татко. Всичко се обърка.“

„Никога не е твърде късно. Хайде, дай ми ръка…“

И щом пое ръката на баща си, Нат Грънчарчето за пръв път от много години почувства покой и тихо се понесе към място, където дори Безименният не можеше да го намери.

Безименният отчаяно изрева, когато безтелесен се гмурна в Сън. В същия миг се разнесе забързана въздишка — като шума на морето, което залива пясъка. Десет хиляди души ахнаха едновременно, когато Сън ги заля с гигантска вълна и те тутакси се изгубиха като песъчинки, затъркаляха се, завъртяха се, запрескачаха се, зашумоляха, понесоха се, потънаха смаяни — защото малцина от тях изобщо някога бяха сънували, а ето че сега се намираха тук, при самия извор на Сън…

Едни плачеха.

Други се плискаха във водата като деца на море.

Трети полудяха.

Мъртвите на Хел, трупали се като прах, пепел, дим и пясък в пустините на Подземния свят в продължение на векове, се събираха като птици на брега на Сън, привлечени от движението…

И Илайъс Риди, Екзаминаторът, известен някога като Номер 4421974, само си помисли: „Дотук бях с номерата“, и радостно се гмурна във вълната.

— Тази пукнатина в Задгробния свят… — заговори Балдер. — Знаеш какво я е причинило, нали, Хел?

Лицето на Хел остана безизразно, но му се стори, че живата й половина леко се изчерви.

— Сега трябва да я поправиш — каза той. — Мъртъвците ти бягат. Царството ти е в опасност.

— Винаги има достатъчно мъртви — отвърна Хел. — Мога да понеса малко загуби.

— Но пукнатината се разширява. Ако Хаосът мине през нея…

— Няма — каза тя. — Сън ще го спре.

— Може и да не го спре, Хел. Ти наруши клетвата си.

Клетвата на Хел е нерушима. Балдер го знаеше, всички го знаеха, това беше една от аксиомите на Средните земи.

Но по всичко личеше, че нерушимото е било нарушено и сега в света й цареше смут. Балдер знаеше какво означава това: че силите на Хаос са много близо и че ако някой не направи нещо, за да го спре, пукнатината между Световете ще се разшири и ще се прокъса, подобни пукнатини ще се отворят и в Осмия свят, и Седмия, и материята на Световете ще се разнищи като бримка на копринения чорап на знатна дама, докато накрая Хаосът се възцари навсякъде и Рагнарьок дойде отново.

Наполовина родената Хел също го знаеше. Обещанието, че ще получи Балдер, я беше направило сляпа за опасността и последиците, но циферблатът на часовника на смъртта беше красноречив. Бавно, но сигурно, докато Сън наводняваше земята, стрелките на часовника се сближаваха и когато се срещнеха…

Тя заговори на висок глас, ръждясал от дългото време, в което бе стоял без употреба:

— Ако Хаосът проникне тук, мога да укрепя тази кула. Да я запечатам, да я откъсна от другите Светове. Можем да бъдем далеч от Реда, далеч от Хаоса. Само ти и аз, любов моя, сами.

Изражението на Балдер, друг път слънчево, помръкна.

— Не мога — каза той — да стоя и да гледам как Световете изчезват един след друг по моя вина…

— Нямаш избор — отсече Хел. Шестте секунди време за сън бяха намалели на три. — Нищо не можем да направим…

Толкова пъти беше мечтала за този момент — Хел, която никога не мечтаеше — и сега мечтата бе на една ръка разстояние…

— Можем — отвърна Балдер. — Върни на Локи дължимото.

В първия миг тя го изгледа втренчено.

— Разбираш ли за какво говориш? Никой не може да спре сегашните събития. Дори ако отнема живота ти… Освен това става дума за Локи — Локи, чиято хитрост доведе до смъртта ти…

— Няма значение — каза Балдер. — Ти наруши клетвата си, за да ме съживиш. Нима това е основа за пълноценна връзка?

— Но тук ще бъдеш в безопасност — възрази Хел. — Можеш да имаш всичко, можеш да правиш всичко, което някога си искал. Лицето ми ли те отблъсква? Има магии, които могат да ме направят красива. Мога да изглеждам като всеки — като Сив, дори като Фрейя…

Очите на Балдер станаха студени като зимата.

— Трикове — отсече той.

Живото око на Хел трепна от раздразнение.

„Трикове? — помисли си тя. — Какво според него използват другите? Наистина ли вярва, че косата на Фрейя е с естествения й цвят? Или че талията на Сив не е леко пристегната с корсет?“

Хел за пръв път се запита дали не е допуснала голяма грешка, като е довела Балдер на това място. Може би трябваше първо да го упои: една глътка от водата на Сън щеше да го направи по-сговорчив, поне докато опасността премине.

Но сега беше късно за това. Балдер отново гледаше през прозореца, присвил очи, сякаш търсеше нещо. За миг му се стори, че вижда Локи провесен над пропаст със змии, а Один отчаяно го държи за ръка…

С едно щракване на мъртвите си пръсти Хел накара прозореца да изчезне. На мястото му се появи фин копринен гоблен, сръчно и пищно избродиран със сцени на влюбени.

Балдер го видя и извърна глава.

— Върни ме обратно — каза той.

Хел не му обърна внимание, замахна още веднъж и около тях се появи банкетна зала с маси, отрупани с кристални съдове, нарове (традиционно лакомство в Хел), меденки, стриди, бонбони и вина с всякакъв цвят — от пролетно зелено и тъмнокехлибарено до златисторозово и с оттенък на черно лале.

Но Балдер ги погледна с отвращение.

— Наистина ли искаш да ми доставиш удоволствие? — попита той. — Тогава ме пусни!

И отново извърна глава, а Хел скръцна със зъби и за последен път махна с ръка…

— Любов моя — каза тя и застана пред него в облика на Нана, съпругата му, избрала да умре на погребалната му клада, вместо да живее и ден без него, и нямаше нищо по-сладостно и по-весело от усмивката й, и нямаше по-меки от искрящите й коси, но Балдер омерзен затвори очи, стисна устни и не каза нищо.

Хел нададе вой на гняв и разочарование. Погледна часовника на смъртта — сега между двете стрелки бе останало съвсем малко разстояние.

— Върви тогава! — извика тя и в миг цитаделата й изчезна, и Балдер отново се озова насред пустошта, където от всички страни блестеше и бушуваше реката, а в краката му се простираше Сън в цялото си хаотично великолепие.

„Локи“ помисли си той и се гмурна с главата надолу в бързите води.

Междувременно силите на Один се изчерпваха. Сънят засмукваше Локи все по-неудържимо, сякаш се бореше със стремежа му да избяга. Один виждаше зейналата пролука между Световете — водовъртеж, отвъд който бездната на Хаоса чернееше като зеницата на чудовищно око.

— Дръж се! — извика Один, но почувства ръката си изтръпнала, а дланта си хлъзгава от потта на Локи и разбра, че няма надежда, че и двамата ще потънат в пролуката между Световете, където черната сянка ще ги заличи, сякаш никога не са съществували…

— Е — процеди през зъби Локи, — поне се опита, братко, а това е повече, отколкото очаквах от теб, ако трябва да бъда съвсем откровен…

Той се държеше само с върховете на пръстите си. Чувстваше как един по един се изплъзват: показалецът, средният, безименният… „Това прасенце отишло в Хаоса — помисли си Локи и изведнъж отчаяно се разсмя. — Това прасенце си останало вкъщи…“

— Дръж се! — извика Один за последен път.

В този миг пръстите се изплъзнаха от ръката му и той посегна да улови мрака, когато…

… Друга ръка се протегна иззад гърба му и сграбчи Локи за косата.

— Хванах те — обади се познат глас и Один тъкмо си помисли колко много му прилича на гласа на Балдер, когато се разнесе оглушителен трясък, сякаш всички врати в Деветте свята изведнъж се захлопнаха от невидим вятър, и се случиха едновременно няколко неща.

Стрелките на часовника на смъртта се съединиха.

Пролуката между Световете се затвори, сякаш никога не бе съществувала.

Река Сън се отдръпна и остави неизбродни пространства от мокри изпаряващи се сънища из голите равнини на Хел.

И сънуващите, които се намираха там, рязко се събудиха, и след съня едни станаха пак себе си, а други застинаха като танцьори по средата на сложна фуга, сякаш музиката внезапно е спряла и те неочаквано са се озовали в двойка с напълно непознат.

Мади се събуди разплакана на отсрещния бряг на Сън, но не можеше да си спомни защо с плакала.

Фриг се събуди в тялото на жена, която отначало й се стори невзрачна и на средна възраст, но руната Етел, която сияеше на ръката й, превръщаше средната възраст и невзрачността в добродетели, по-големи и от най-непреходната красота.

Дориан Скатъргуд се събуди и видя, че на изгорената му дясна ръка грее руната Турис, а Етел го наблюдава с любопитство в очите — очи, които сякаш не бяха нейните, но въпреки това излъчваха красота и любов.

— Тор — каза тя и протегна ръка.

Адам Скатъргуд се събуди и се почувства напълно нормален — като се изключи тънкото гласче, което шепнеше и хленчеше в главата му…

Храбрият Тир се събуди и установи, че е станал с три стъпки по-нисък отпреди.

Захар се събуди и видя, че отчаяно се държи с две ръце за Дебелата Лизи. В първия миг те се спогледаха стъписани, после угоеното прасе яростно заквича и около него започна да се оформя нов облик — на добре сложена, закръглена жена с коса с цвят на зряла царевица и лице, разкривено от гняв и недоумение.

Сив, богинята на плодородието, се събуди в пристъп на ярост, която ако беше тръгнала да излива в Средните земи, щеше да изкорени дървета, да съсипе реколтата и да погуби всяко цвете от там до Края на Света. Тук обаче нямаше дървета и цветя и тя можа само да закрещи с глас, способен да потроши всички стъкла, ако наоколо имаше такива.

— Прасе? Върнал си ме в облика на миризливо прасе?

Локи се събуди в собствената си кожа и се смя, докато го заболя коремът, а…

Хел изсъска:

— Мъже!

И затвори очи, докато около нея мъртвите се стелеха по земята като прах, за да прекарат тихо и безметежно още една дълга епоха.

7

Мади мълчаливо огледа тинестите брегове на Хел.

Те все още бяха осеяни с останки от сънища, които приличаха на останки и плавей в която и да било река или море, но групичката, която се беше събрала на брега на Сън, бе достатъчно благоразумна да не разглежда отблизо лъскавите късчета, фалшивите камъни, изкусителните изпарения над водата.

Ванир бяха дошли при тях от наблюдателния си пункт в дъното на пустинята и сега обсъждаха случилото се — обсъждане, което в по-голямата си част беше безрезултатно. Скади беше особено възмутена, тъй като вече не можеше да отмъсти на Один, а Локи…

— Тоест искаш да кажеш, че не ми е позволено да го убия? — възкликна тя за четвърти път.

Ловджийката вече се бе опитала да проведе този разговор с Ньорд, Фрейр и Браги и сега дойде ред на Хеймдал да я успокоява (никой от останалите не беше успял).

Хеймдал оголи златните си зъби.

— Защо? — попита Скади. — Защото е спасил света? Е, и това ако е довод…

— Не е — намеси се Идун с необичайно разсъдлив тон и завари Ловджийката неподготвена. — Не можеш да убиеш Локи — простичко добави тя, — защото Балдер искаше той да живее.

Последва дълго мълчание.

— Балдер? — попита Скади.

Идун кимна.

Настъпи ново мълчание, по време на което Идун с известно учудване забеляза, че леденосините очи на Скади изглеждат малко влажни. Не беше тайна, че приживе Балдер бе разбил много сърца, но…

— Балдер е искал Локи да живее? — попита Скади с нотка на съмнение в гласа.

— Той пожертва живота си за него, за всички нас — отвърна Идун.

Отново настана дълго и ледено мълчание.

— Това е най-нелепото нещо, което съм чувала — отсече Скади. — Сега ще кажеш, че Локи ще бъде следващият господар.

— Ами… — започна Идун. — Официално като втори по чин след Генерала…

— О, я стига — озъби се Ловджийката и прибра руническия си камшик, след което тръгна през пясъците с клюмнала глава.

Адам наблюдаваше отдалеч всичко това. Чувстваше се учудващо смел мислеше, че може би събитията от изминалите няколко дни завинаги са го излекували от страха, но гледаше с присвити от омраза очи, сгушен зад една скала на известно разстояние от мястото, където стояха боговете.

Никой не му обърна никакво внимание, никой не го потърси, не го повика, никой дори не забеляза, че го няма.

„Това е добре“ — каза си Адам; ако тръгнеше по широкия път през полето, щеше да се изгуби от поглед, преди някой да си спомни, че изобщо е бил там.

Той вървеше бързо и с необичайна увереност, доста нетипична за онзи Адам Скатъргуд, който беше напуснал Малбри преди половин живот време. Сега си спомняше за предишния Адам с известна доза презрение — за онова момче, което се страхуваше от сънища. Чувстваше се прероден мъж, може би дори Последният мъж и си даваше сметка за голямата отговорност. В едната си ръка държеше златен ключ и като го стисна здраво в юмрука си, бързо се затича през безцветната шир на Хел, а тъничкото гласче в съзнанието му продължи да нашепва, да внушава и да обещава:

Светове?

Мъртвите го заобикаляха от разстояние и това ни най-малко не го учуди.

Междувременно Мади се мъчеше да осмисли неотдавнашните събития. Трудно й беше да повярва, че изобщо са оцелели, още повече да възприеме четиримата, дошли от другия бряг на реката — Аезир, всеки от които стоеше в нов облик сред тях.

Тор, Гръмовержецът, по случайност се оказа Дориан Скатъргуд, Майка Фриг бе някогашната Етел Парсън, тук беше и Светлокосата Сив, богинята на плодородието, чийто знак Ар се белееше на корема на охранената свиня, и накрая Тир, който вече не беше Еднорък, но явно имаше проблеми с гостоприемника си.

— Не може да съм Тир — протестираше Захар-в-Чувал. — Ами че това е Тир Смелото сърце. Тир Воинът. Тъй де, приличам ли изобщо на воин? Тая проклетия е грешка. Взели сте ме за някой смелчага.

— Ти се държа смело — отвърна Мади. — Открадна Главата на Мимир.

— Не съм искал! — възкликна Захар уплашен. — Капитанът ме накара! Той ви трябва, не аз!

Над главата му и навсякъде около него гордо грееше обликът на Воина, а цветовете му — яркочервено с оттенък на гоблинско златно по краищата сияеха ослепително. На лявата му длан пламтеше руната Тир, обърната, алена като кръв.

— Махнете я! — кресна Захар и протегна ръка.

Майката се усмихна.

— Не е толкова просто.

— Ама аз вече не съм аз! — хленчеше недоволният Воин.

— Разбира се, че си ти — благо отвърна Мади. — Ти ще носиш облика му, но това винаги ще си ти. Тъй както аз винаги ще бъда Мади Смит, макар че ще бъда и Моди, дете на Тор. Помисли си, Захар. Ти се справи чудесно. Всички вие се справихте.

Тя погледна Етел, Дориан и дебелата Лизи, която изглеждаше много странно в облика на Светлокосата Сив, и после Локи, който стоеше сам с гръб към тях.

Мади отиде до него, но той не я погледна. Гледаше към река Сън с островите й, въртопите й, рифовете и скалите й и по изключение в очите му нямаше и следа от смях, само пустота, в която Мади не можеше да различи нищо.

— Горе главата, ти се спаси — каза накрая тя.

Локи все така не я поглеждаше. От другата страна на реката Черната крепост на Задгробния свят вече се възстановяваше, парче по парче, кула след кула.

— Просто се чудех кой още се е спасил — промърмори Локи, без да откъсва очи от Черната крепост.

— Може би още някой от Аезир.

— Може би.

Не личеше да е убеден в това.

— Или Балдер, мислиш ли?

— Балдер е мъртъв — той погледна Мади и наред с пустотата в очите му имаше гняв. — Балдер умря, за да ме спаси. Или по-скоро умря, за да не бъде престъпена клетвата на Хел, клетвата, която поддържа равновесието между Реда и Хаоса — на това място Локи помълча малко. — Самодоволният кучи син.

Без да иска, Мади се усмихна.

— Е, надявам се, че не очаква признателност. Никога не ме е бивало в тези неща. А що се отнася до Генерала… — той отново млъкна, погледът му се стрелна към мястото, където беше паднал Один. — Ако си мисли, че това ме задължава по някакъв начин…

Последва мълчание, през което Локи се взираше с ожесточение в далечината.

— Всичко е наред — каза Мади. — И на мен ми липсва.

И ръка за ръка те тръгнаха към брега на Сън, където вече се подготвяше погребението.

8

Трябваше да има кораб, помисли си Мади — дълъг сив кораб, който да подпалят, щом го изтласкат от брега, но се задоволиха с плоско парче дърво от носещите се по водата отломки, някои паднали от рухналата крепост. Положиха тялото на Один на тази импровизирана лодка заедно с оръжията и шапката му и после пред погледите на всички тях, изгубените деца на Реда и Хаоса, Локи застана до лодката и я подпали с магически пламък.

Никой не проговори, докато реката отнасяше останките на Едноокия Один към огъня и тъмнината. Никой не посмя да изрече на глас надеждата, че той може по някакъв начин да се е спасил в Сън — макар че ако беше умрял в Хел, мислеше Мади, тогава със сигурност Хел щеше да е предявила правата си над него, както бе направила с останалите, и нямаше да има тяло, което да погребват.

Но Хел седеше в своята цитадела и никакви викове и молби не можеха да я убедят да се покаже навън.

И така, всички стояха потънали в размисъл — жалките оцелели, Аезир и Ванир, бледи, контузени и скърбящи.

„Така ли трябваше да завърши всичко? — помисли си Мади. — Генералът е мъртъв, равновесието е възстановено, Редът е заличен, а ние, ланските богове, стоим като просяци на брега на Сън и чакаме — какво чакаме?“

Тя погледна нагоре, ядосана на сълзите, които всеки момент щяха да рукнат. И видя…

Боговете, всеки в истинския си облик, всичките дванайсет, застанали като стълбове от цвят и светлина, героите и героините на Древните времена. И както гледаше, сълзите започнаха да се стичат по лицето й — лицето на Мади Смит, която никога не плачеше — и в този миг на скръб и несигурност тя почувства внезапен и неочакван прилив на радост.

Мади беше самотно дете, играеше сама, странеше от другите, всяваше омраза и страх дори у собствените си съселяни, дори у баща си и сестра си. За всичкото време, прекарано в Малбри, тя намери приятел само в лицето на Едноокия, и то за няколко дни в годината. Никога не бе очаквала, че нещата ще се променят, винаги си беше представяла, че ще умре сама, непозната и необичана, без приятели, без деца, без баща.

Но тези, които стояха на брега на реката…

Пред очите й Ванир пристъпваха един по един да отдадат последна почит. Стражът, Жътварят, богът на морето, Лечителката, Поетът, Ловджийката, богинята на желанието бавно се изреждаха да отправят поздрав към малката лодка, докато реката я отнасяше, и да хвърлят своите руни за късмет и защита в река Сън.

А после дойдоха Аезир. Всички се изредиха: Гръмовержецът, Майката, богинята на плодородието, Воинът, Хитрецът…

Това беше нейното семейство. Там бяха баща й и баба й, съюзниците и приятелите й. Те споделяха нейната скръб, бяха свързани с нея, както и тя с тях, и Мади осъзна — внезапно и без всякакво съмнение — че каквото и да се случи, в добри и в лоши времена те ще бъдат заедно.

„Това не е краят — помисли си тя. — Тази битка се е водила неведнъж и ще се води още много пъти. Кой знае какъв нов облик ще приеме врагът? И кой знае как ще завърши следващия път?“

Мади знаеше само, че иска да участва — че вече участва, независимо дали го иска или не — тъй както листата и корените на Световното дърво са част от равновесието на Реда и Хаоса. Всичко беше свързано: скръбта и радостта, изцелението и загубата, началото и краят и всичките сезони между тях.

Редът беше победен, поне засега. Но щеше да има други врагове, други претенденти, които да застрашат равновесието. Имаше цитадела за построяване — някогашният Асгард — приятелства за завързване, брат за намиране и цял свят от легенди за преоткриване и разказване.

Едноокият щеше да разбере Едноокият, който събираше приказки, сякаш бяха ножчета, пеперуди или камъчета. Защото разказвачът на приказки никога не умира, а продължава да живее в приказките докато има хора, които да ги слушат.

Орденът на Реда го знаеше — затова бе забранил приказките и книгите — и първото, което Мади възнамеряваше да направи, беше да промени този Закон и да освободи всички хора в Малбри и околностите, да ги освободи от спането и да им позволи да сънуват…

Защото Мади знаеше, че там, където Хората сънуват, боговете винаги са наблизо. И се усмихна при спомена за нещо, което Едноокият й беше казал някога, по времето, когато тези неща изглеждаха далечни и недостижим и като самия Асгард.

Всичко, което може да бъде сънувано, е истина.

Реката Сън, също като Световното дърво, има много разклонения, много маршрути. В Долната земя тя се съединява със Стронд и прониква в Горната земя. Извира изпод Хълма Червен кон и поема към Мечешката гора, и струйка по струйка тече под планините, по долините, през тресавищата, оттам към Края на Света и накрая се влива в Единното море — мястото, откъдето са дошли всички неща и където може би един ден ще се завърнат.

„Търси ме в сънищата“ — беше казал той.

И Мади се усмихна, докато гледаше как горящата лодка се носи по реката и се изгубва в далечината.

Руни от новото писмо

Благодарности

Отправям сърдечни благодарности към верните воини, които бяха неотлъчно до мен във всичките приключения и злочестини, сполетели тази книга. На Дженифър и Пени Лутлън, на Питър Робинсън, на Крисчън, който пръв я прочете, на Филипа Дикинсън, на фантастичните ми редактори Сю Кук и Нанси Сиско, на Дейвид Уайът за илюстрациите и на Рейчъл Армстронг за рекламата. На личната ми секретарка Ан, която организира живота ми, на Марк, който организира уебсайта, и на Кевин, който организира всичко останало. Преди всичко благодаря на дъщеря си Анушка, която четири години непрестанно ме врънкаше, докато не завърших тази история за нейно пълно удовлетворение…

Информация за текста

$id = 8535

$source = Моята библиотека

Издание:

Автор: Джоан Харис

Заглавие: Рунически знаци

Преводач: Магдалена Куцарова-Леви

Година на превод: 2010

Език, от който е преведено: английски

Издател: ИК „Прозорец“ ЕООД

Град на издателя: София

Година на издаване: 2010

Тип: роман

Печатница: Полиграфически комбинат Жанет 45, Пловдив

Редактор: Калоян Игнатовски

Художник: Буян Филчев

Коректор: Станка Митрополитска

ISBN: 978-954-733-667-4

Адрес в Библиоман: https://biblioman.chitanka.info/books/5158

1

Хеймдал е от расата Аезир, не от Ваните. — Бел.прев.

2

Веднъж Один, Хенир и Локи отишли ни водопада Андвари, където живеел Отр, преобразен на видра. Локи го убил, тримата одрали кожата на видрата и я взели със себе си. По пътя те пренощували у бащата на Отр — Хреидмар, който познал кожата на сина си и поискал обезщетение в злато за смъртта му. — Бел.прев.

3

Един инч е равен на 2,54 см. — Бел.прев.

4

Около 275 м. — Бел.прев.

5

Става въпрос за старогръцкия мит за Хадес и Персефона. — Бел.прев.

Content

Джоан Харис
Рунически знаци

Герои

Руни от Древното писмо

Първа книга Горната земя

1

2

3

4

5

6

Втора книга Долната земя

1

2

3

4

5

6

Трета книга Шепнещият

1

2

3

4

5

6

7

8

Четвърта книга Словото

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

Пета книга Спящите

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

Шеста книга Аезир и Ванир

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

Седма книга Задгробният свят

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

Осма книга Безименният

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

Девета книга Сън

1

2

3

4

5

6

7

8

Руни от новото писмо

Благодарности

Информация за текста

1