Томас Гарріс

ГАННІБАЛ

Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля»

2018

Жодну з частин даного видання

не можна копіювати або відтворювати в будь-якій формі

без письмового дозволу видавництва

Переклад Анастасії Рогози. Перекладено за виданням:

Harris, Thomas. Hannibal: A Novel. — New York: A Dell Book, 2000. — 560 р.

Дизайн обкладинки: CreaLab

Creative Laboratory

© Yazoo Fabrications, Inc., 1999

© Hemiro Ltd, видання українською мовою, 2018

© Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля», переклад та художнє оформлення, 2018

* * *

Дивовижний роман, написаний мовою яскравою та гострою, мов скальпель хірурга… Світ, створений Гаррісом, такий же загадковий, як і палац пам’яті Ганнібала, такий же тривожний, як картини Ґойї. Не радимо читати цю книжку вночі й на самоті.

The Atlanta Journal-Constitution

Безжальний… нескінченно жахливий… 512 сторінок промайнуть непомітно, а кожен перепочинок — то тільки прелюдія до подальших несамовитих подій… «Ганнібал» починається з убивчого пароксизму, що перехопить читачеві подих… «Ганнібал» збуджує нашу уяву, емоції, пристрасті, високі й приземлені почуття. Голос Гарріса ще довго лунатиме.

Los Angeles Times

Витвір мистецтва… Ви проковтнете «Ганнібала»… Жодного зайвого слова… Останні 100 сторінок — найкращі в жанрі трилера, які я будь-коли читав.

Ларрі Кінг, USA Today

Дійсно страшна книжка… Гарріс пише зі знанням справи й увагою до деталей, створюючи моторошні сцени, що врізаються в пам’ять.

People

Читачі, які чекають на «Ганнібала», хочуть знати тільки одне — чи цей роман настільки ж хороший, як «Червоний дракон» і «Мовчання ягнят»… Із задоволенням даю заперечну відповідь. Ні, не такий хороший. Він кращий. Власне, це один із двох найстрашніших жанрових романів сучасності, другий — «Екзорцист»… Насправді, «Ганнібал» — зовсім не сиквел, а третя й найпоживніша частина однієї довгої страшної подорожі психопатологічним палацом, сповненим привидів… «Ганнібал» — потужний і безсоромний роман жахів… Від усього серця сподіваюся, що [Гарріс] писатиме ще, і чимшвидше — романи, що хоробро й кмітливо стирають грань між жанровою й високою літературою, завжди високо цінуються.

Стівен Кінг, The New York Times Book Review

Смаковитий жах.

Newsday

Готичний, фантастичний роман… сповнений чудових прийомів.

International Herald Tribune

Тріумф відвертої, меткої прози. Жодного зайвого слова, жодної недоладної думки. Гарріс — майстер, і в «Ганнібалі» він сягнув висоти, розширив рамки й знову здобув перемогу.

Dayton Daily News

Приємне відчуття страху.

The Wall Street Journal

Моторошний роман… «Ганнібал» лякає, інколи нестерпно… Навряд чи ви помітите момент, коли розважальний роман перетворюється на справжню літературу… Дійсно, така дивна книжка, але така захоплива.

Daily News (Нью-Йорк)

Читається на одному подиху… Гарріс дарує несподівані повороти сюжету… Добре виважена динаміка книжки.

Houston Chronicle

Розкішний, жорстокий роман — не відірватися.

Detroit News

Книжка зринає… у стратосферу фантазії, в особистий світ Ганнібала Лектера… Вистава «Ґран-Ґіньйоля»… Таке ж basso ostinato серйозних питань, та відповіді на них — похмуріші, ніж у «Мовчанні».

The Nation

Невпинно гіпнотичний… чудовий, дивний і абсурдний… Роман постсаспенсу з таким же сардонічним, філософським контекстом, як і трилери «Ґран-Ґіньйоля»… Гарріс відомий своїм талантом викликати тривогу, жах і неспокій, але ці сторінки просякнуті ще одним несподіваним еліксиром — несамовитою іронією.

Publishers Weekly

Захоплива книга… Диво, від якого неможливо відірватись… Оригінальний сюжет… Гарріс чудово пише — його поетична ритміка елегантна, а уява вражає.

Milwaukee Journal Sentinel

Диявольськи розумний роман… У «Ганнібалі» Гарріс запрошує нас до бенкету… Пише, мов янгол із диявольським почуттям гумору… Гіпнотична суміш історії жахів і філософського трилера, яка підносить детективний роман до тонкої, високої прози… «Ганнібал» — прекрасна страва, що приносить садистське задоволення.

Boston Herald

Чарівно збочена книжка… Гарріс і досі є одним із найкращих, найсміливіших авторів жанрової літератури.

Time Out New York

Диявольська казка… страхітливо реалістична й жахливо правдоподібна від початку до кінця. Прописуючи власні жаскі сценарії, Гарріс дозволяє розфарбовувати їх нашій уяві. Обережно й тактовно він залучає нас до гри і робить співучасниками своєї зловісної фантазії.

New York Post

Роман, який приносить величезне задоволення… Напрочуд гарне дозвілля: ви гортаєте сторінки, насичені трепетом, жахом і страхом, а також несподіваними, смаковитими й злісними ляпасами… Певно, це найкраща книга, написана в жанрі прози жахів.

San Diego Union-Tribune

Дуже зацікавлює й захоплює.

Newsweek

Цей роман варто було чекати 11 років… Яскраві деталі й живі діалоги… Талановито переплетений і досконало, неймовірно жаский сюжет. Від страху забиває подих, книга так гарно написана, що ви спокуситесь прочитати її за одним разом… Гарріс досягнув абсолютного успіху з «Ганнібалом»… Ми стаємо учасниками всіх подій від першої сторінки до останнього захопливого розділу. Розв’язка — одна з найбільш дивовижних, які мені випадало читати. У вас просто зірве дах.

The Knoxville News-Sentinel

Не відірватися… Я перечитав кожне слово в «Ганнібалі» принаймні двічі, а деякі — навіть по п’ять чи шість разів.

New York

I. ВАШИНГТОН

Розділ 1

Здавалося б, цей день затріпотить, не встигнувши початись…

«Мустанг» Кларіс Старлінг із гуркотом влетів на похилий в’їзд до Бюро алкоголю, тютюну й вогнепальної зброї (БАТВЗ), яке розташувалося на Массачусетс-авеню в будівлі, що її з метою економії винаймали в пастора Мун Сон Мьона[1].

Ударний загін чекав у трьох автівках: побитий конспіративний фургон, що мав їхати попереду, а за ним — два чорні, укомплектовані людьми фургони SWAT[2], які наразі стояли на холостому ходу в просторому гаражі.

Старлінг витягла зі своєї машини сумку зі спорядженням і побігла до першого фургона — старого білого транспортного засобу без вікон у вантажному відсіку, з обох боків якого були приклеєні вивіски з надписом: «КРАБИ ВІД МАРСЕЛЛА».

Крізь прочинені задні двері фургона за Старлінг спостерігали четверо чоловіків. Струнка у військовій уніформі, вона швидко рухалася з вантажем свого знаряддя, волосся блищало у світлі флуоресцентних ламп.

— Жінки. Завжди спізнюються, — сказав офіцер поліції округу Колумбія.

Операцією керував спецагент БАТВЗ Джон Бріґем.

— Вона не запізнилася — я їй не «біпав», доки не отримав наводку, — відповів Бріґем. — Вона, певно, мчала сюди з самого Куантіко… Привіт, Старлінг, давай сумку.

Вона похапцем ляснула його в простягнуту долоню.

— Привіт, Джоне.

Бріґем переговорив зі скуйовдженим офіцером, що був за водія «заводського» фургона, і не встигли зачинитися задні двері, як автівка викотилася в приємний осінній день.

Кларіс Старлінг, ветеран фургонів для стеження, пірнула під окуляром перископа й зайняла місце позаду — якомога ближче до блока сухого льоду вагою в сто п’ятдесят фунтів[3], що слугував кондиціонером у тих випадках, коли доводилося сидіти нишком із вимкненим двигуном.

У старому фургоні пахло мавпарнею — запах страху й поту, що ніколи звідти не вивітрювався. За час служби в Бюро на автівці перебувало багато вивісок. Брудні та вицвілі наліпки на дверцятах з’явилися півгодини тому. Дірки від куль, заліплені мастикою «БондО», були старші.

У задні вікна були вставлені дзеркальні шибки зі спеціальним напиленням. Старлінг спостерігала за великими чорними фургонами SWAT, що їхали слідом. Вона сподівалася, що їм не доведеться годинами стирчати в тих фургонах.

Офіцери-чоловіки зміряли її очима щоразу, як вона поверталася обличчям до вікна.

Спецагент ФБР Кларіс Старлінг, тридцять два роки, завжди на вигляд відповідала своєму віку, і цей вік їй завжди личив, навіть в уніформі.

Бріґем дістав із переднього пасажирського сидіння канцелярський планшет.

— Чому ти постійно потрапляєш у таке лайно, Старлінг? — спитав він усміхаючись.

— Бо ти постійно мене на нього кличеш, — відповіла вона.

— Тут ти нам потрібна. Але ж я бачу, що тебе наказ за наказом відряджають на всілякі, Господи помилуй, облави. Нічого не розпитую, але гадаю, що в Баззардс-Пойнт[4] тебе хтось ненавидить. Краще б ти перейшла працювати до мене. Це мої хлопці, агенти Маркес Бьорк і Джон Гар, а це офіцер Болтон із поліцейського управління округу Колумбія.

Спільна рейдова група, що складається із загонів Бюро алкоголю, тютюну й вогнепальної зброї, SWAT від Управління боротьби з наркотиками та агентів ФБР, — це вимушений результат скорочення бюджету за таких часів, коли навіть Академію ФБР закривають через брак фінансування.

Бьорк і Гар скидалися на агентів. Поліцейський округу Колумбія Болтон — на бейліфа[5]. Він був огрядним і життєрадісним, на вигляд мав років сорок п’ять.

Мер Вашингтона показово пресував наркоторгівців після того, як його самого звинуватили в зловживанні, тому наполягав, аби поліція округу Колумбія брала участь у кожному значному рейді у Вашингтоні. Звідси й Болтон.

— Сьогодні варить клан Драмґо, — сказав Бріґем.

— Евелда Драмґо, я так і знала, — без ентузіазму відповіла Старлінг.

Бріґем кивнув:

— Вона відкрила виробництво льоду біля рибного ринку «Фелічіана», що на річці. Наш хлопець повідомив, що сьогодні вона варить партію кристалу. А на вечір у неї рейс на Великий Кайман. Зволікати не можна.

Кристалічний метамфетамін, який на вулицях зветься «льодом», дарує короткочасний потужний кайф і викликає смертельну залежність.

— Наркота — справа УБН, але нам Евелда потрібна за незаконне перевезення між штатами зброї класу 3[6]. В ордері зазначено пістолети-кулемети «беретта» й кілька МАК-10, і вона знає, де лежить іще чимало зброї. Старлінг, я хочу, аби ти зосередилася на Евелді. Ти вже мала з нею справу. Хлопці тебе прикриють.

— Нам дісталося найпростіше, — сказав офіцер Болтон із неабияким задоволенням.

— Гадаю, тобі варто розповісти їм про Евелду, Старлінг, — мовив Бріґем.

Старлінг перечекала, поки фургон проторохкотів залізничними коліями.

— Евелда чинитиме опір, — сказала вона. — З вигляду не скажеш, вона ж була моделлю, але опір чинитиме. Удова Діжона Драмґо. Я двічі заарештовувала її за звинуваченнями в рекеті, вперше — разом із Діжоном… Востаннє вона мала в сумочці 9-міліметровик із трьома магазинами й балончик «Мейс», а в бюстгальтері ховала ніж-метелик. Не знаю, що вона зараз із собою носить… Під час другого арешту я дуже ввічливо попросила її здатися, що вона й зробила. Потім, уже під вартою округу Колумбія, вона вбила заточеною ложкою ув’язнену на ім’я Марша Валентайн. Тож очікувати можна чого завгодно… за виразом її обличчя не вгадаєш. Велика колегія присяжних постановила, що то був самозахист… Перше слухання за першими обвинуваченнями в здирництві вона виграла, за другою статтею — уклала умову про визнання вини. Частково обвинувачення в перевезенні зброї зняли, бо в неї були малі діти, а чоловіка щойно вбили під час стрілянини з автівок на Плезант-авеню, мабуть, банда «спліффів»… Я попрошу її здатися. Сподіваюся, вона так і зробить — дамо їй таку можливість. Але, послухайте мене, якщо нам доведеться брати Евелду Драмґо силою, мені знадобиться справжня допомога. Забудьте, що мене треба прикривати, краще наваліться на неї всі гуртом. Джентльмени, не думайте, що ви їдете дивитися дівчачі бої в грязюці між мною та Евелдою.

Були часи, коли Старлінг рахувалася з точкою зору таких чоловіків. Їм було не до вподоби те, що вона казала наразі, та Старлінг уже забагато всякого бачила, аби на це зважати.

— Евелда Драмґо пов’язана з бандою «кріпів-38» через Діжона, — сказав Бріґем. — Наш хлопець каже, що в неї охорона з «кріпів», а вони торгують на узбережжі. Мабуть, за великим рахунком, це захист від «спліффів». Не знаю, як поведуться «кріпи», коли нас побачать. Вони не люблять помирати без крайньої потреби.

— Треба вам сказати, що Евелда ВІЛ-інфікована, — продовжила Старлінг. — Діжон передав на голці. Вона дізналася про це у в’язниці й зірвалася. Зарізала того дня Маршу Валентайн і побилася з тюремниками. Якщо в неї немає зброї, то вона буде битись і, майте на увазі, відбиватиметься будь-якими біологічними рідинами. Буде плюватись, кусатись, а також може мочитись і випорожнюватись, коли спробуєте її приборкати, тож рукавички й маски — стандартна процедура. Як саджатимете її в патрульну машину і кластимете руки їй на голову, то стережіться голок у волоссі й зафіксуйте їй ноги.

У Бьорка та Гара повитягувались обличчя. Офіцер Болтон також посмутнів. Він кивнув кошлатим підборіддям на особисту зброю Старлінг, бувалий 45-й «кольт» урядової моделі з руків’ям, обмотаним піскованою шкіркою, що вмостився в кобурі «які»[7] на її правому стегні.

— У вас ця штука постійно зведена до бою? — вирішив дізнатися він.

— Заряджена й готова, будь-якої миті, будь-якого дня, — відповіла Старлінг.

— Небезпечно, — сказав Болтон.

— Приходьте на стрільбище, офіцере, і я вам усе поясню.

Бріґем утрутився:

— Болтоне, я тренував Старлінг, коли вона три роки поспіль тримала титул чемпіона на міжвідомчих змаганнях із бойових пістолетів. Не хвилюйтеся за її зброю. Оті хлопці з команди порятунку заручників, «Ковбої Велкро», — як вони прозвали тебе після того, як ти надерла їм дупи, Старлінг? Енні Оуклі[8]?

— Ядуча Оуклі, — відповіла вона й повернулася до вікна.

Старлінг почувалася уразливою й самотньою в цьому смердючому, мов цап, фургончику для стеження, набитому чоловіками. «Chaps», «Brut», «Old Spice», піт і шкіра. Почав закрадатися страх, він смакував, мов пенні під язиком. Уявний образ: її батько, який пахнув тютюном, а ще дужче — милом, чистить апельсин своїм кишеньковим ножем, у якого відламано вістря леза, ділиться з нею апельсином на кухні. Габаритні вогні батькового пікапа зникають удалині, коли він вирушає на нічне патрулювання, під час якого його вбили. Його речі в шафі. Сорочка для сільської кадрилі. У її шафі — кілька гарних речей, які вона так нікуди й не вдягла. Сумні вечірні сукні на плічках, мов забуті іграшки на горищі.

— Ще хвилин десять, — кинув у салон водій.

Бріґем визирнув у лобове вікно й поглянув на годинник.

— Ось план, — сказав він.

У Бріґема була груба схема, похапцем накреслена «меджик-маркером», і розпливчастий архітектурний план, що йому надіслали факсом з Архітектурного департаменту.

— Будівля рибного ринку стоїть серед низки магазинів і складських приміщень уздовж берега. Парселл- стрит упирається в Ріверсайд-авеню на цій маленькій площі перед рибним ринком… Бачите, задня стіна рибного ринку виходить на воду. У них там є док, він тягнеться вздовж усієї задньої стіни, ось тут. Перший поверх рибного ринку — тут лабораторія Евелди. Вхід спереду, одразу біля ринкової маркізи. Коли Евелда варить мет, то виставляє вартових у радіусі принаймні трьох кварталів. Уже були випадки, коли вони попереджали її завчасно, і вона встигала спустити наркоту в унітаз. Отож — звичайна група захвату від УБН заходитиме від доків на рибальському катері о п’ятнадцятій рівно. На цьому фургоні ми зможемо підібратися ближче за всіх, під’їдемо просто до головного виходу за пару хвилин до початку рейду. Якщо Евелда вийде з головного, ми її візьмемо. Якщо лишиться всередині, то виб’ємо двері з вулиці, щойно вони ввійдуть з іншого боку. Другий фургон — то наша підтримка, семеро хлопців, вони розпочнуть операцію о п’ятнадцятій, якщо не отримають від нас іншого наказу.

— Що маємо на двері? — спитала Старлінг.

— Якщо все буде тихо, то таран, — озвався Бьорк. — Якщо почуємо вибухи чи стрілянину, то «до них прийде Ейвон»[9].

Бьорк легенько поплескав по своїй рушниці.

Старлінг уже бачила, як це робиться: «Ейвон» — це тридюймовий патрон маґнум для рушниці, заряджений дрібним свинцевим порошком, який вибиває замок на дверях, не завдаючи шкоди тим, хто перебуває всередині.

— А Евелдині діти? Де вони? — спитала Старлінг.

— Наш інформатор бачив, як вона лишила їх у дитсадку, — відповів Бріґем. — Хлопець близько контактує з її родиною, дуже близько. Настільки близько, як це взагалі можливо з безпечним сексом.

У навушнику Бріґема цвірінькнув радіосигнал, і агент став роздивлятися клаптик неба, який було видно із заднього вікна.

— Може, вони просто вишукують затори на дорогах, — мовив він у ларингофон і звернувся до водія: — Хвилину тому другий загін помітив новинний гелікоптер. Ти щось бачив?

— Ні.

— Хай краще за заторами слідкує. Одягаймося й по конях.

Сто п’ятдесят фунтів сухого льоду не подарують прохолоди п’ятьом дорослим людям, які спекотного дня сидять у металевому фургоні, особливо якщо на них бронезахист. Коли Болтон підняв руку, то довів, що одеколон «Каное» не дає такого результату, як душ.

Кларіс Старлінг нашила під плечі уніформи подушечки, аби пом’якшити тиск кевларового жилета — куленепробивного, як пощастить. Додаткова вага жилета з’явилася за рахунок однієї керамічної пластини на спині й ще однієї на грудях.

Цінність цієї пластини на спині показав трагічний досвід. Проводити рейд із примусовим проникненням на чолі групи людей, яких ти не знаєш, які мають різний рівень підготовки, — процедура небезпечна. Коли ведеш за собою колонну зелених і переляканих новобранців, вогонь по своїх може перебити тобі хребет.

За дві милі від річки третій фургон висадив групу захвату УБН, що поспішила на рандеву з риболовецьким катером. Автівка з групою підтримки значно відстала від фургона для стеження.

Потяглися занедбані квартали. Третина будинків стояли позабивані, погорілі машини спочивали на ящиках біля бордюрів.

По кутках перед барами й маленькими крамницями тинялися молодики. На тротуарі палав матрац, біля нього гралися діти.

Якщо Евелда виставила вартових, то вони добре ховалися поміж звичайних вуличних перехожих. В автомобілях, припаркованих навколо алкогольних крамниць і продуктових магазинів, сиділи чоловіки й перемовлялися між собою.

Перед світлофором зупинився кабріолет-лоурайдер «імпала» з чотирма молодими афроамериканцями, і вони попленталися за фургоном. Передній бампер кабріолета «вистрибував» на радість дівчатам, повз яких проїжджали молодики, від гупання стерео дрижала металева обшивка фургона.

Крізь дзеркальну шибку в задніх дверцятах Старлінг побачила, що молодики в кабріолеті не становлять загрози, бо штурмовик «кріпів» — це переважно потужний, габаритний седан чи мікроавтобус, старий, щоб не впадати в такому кварталі в око, шибки на задніх дверцятах опускаються до упору. Екіпаж складається з трьох чоловіків, інколи — чотирьох. Якщо дати волю думкам, то навіть та баскетбольна команда на «бʼюїку» видаватиметься підозрілою.

Поки фургон перечікував червоний сигнал світлофора, Бріґем прийняв кришку з окуляра перископа й пальцем постукав Болтона по коліну.

— Роззирніться, може, побачите на тротуарах кілька місцевих знаменитостей, — сказав Бріґем.

Верхня лінза перископа ховається у вентиляторі на даху. Дивитися можна тільки у два боки.

Болтон зробив повне коло й зупинився, щоб протерти очі.

— Надто сильно трясеться, коли двигун працює, — мовив він.

Бріґем зв’язався з командою на катері.

— Чотириста метрів униз течією, скоро будуть на місці, — передав він команді у фургоні.

За квартал до місця, на Парселл-стрит, фургон пригальмував на червоному світлі й, здавалося, аж надто довго простовбичив навпроти центрального входу на ринок. Водій розвернувся, мов поправляв праве дзеркальце, і краєм рота зашепотів до Бріґема:

— Наче небагато народу купляє рибку[10]. Їдьмо.

Загорівся зелений, і о 14:57, рівно за три хвилини до початку операції, пошарпаний фургон зупинився перед рибним ринком «Фелічіана», обравши зручне місце на узбіччі.

Салоном фургона прокотився скрегіт, коли водій поставив автівку на ручне гальмо.

Бріґем здав перископ Старлінг:

— Поглянь-но.

Старлінг прокрутила перископ уздовж фасаду ринку. На тротуарі розташувалися столи, під брезентовими навісами стояли прилавки з мерехтливою рибою на льоду. Снепери з узбережжя Кароліни, мистецьки викладені зграйками на подрібненій кризі; краби, що ворушили кінцівками у відкритих ящиках; лобстери, які дерлися одне на одного в акваріумах. Хитрий крамар прикрив очі найбільших рибин вологими серветками, аби вони зберегли свій блиск до вечора, коли хвиля підозріливих домогосподарок, уродженок Карибських островів, почне обнюхувати й роздивлятися товар.

Сонячні промені вигравали веселкою у водяних бризках, що здіймалися над різницьким столом просто неба. Чоловік із міцними передпліччями, з вигляду латиноамериканець, граціозно нарізав акулу-мако вигнутим ножем і поливав велику рибу з потужного ручного душа. Стічною канавою збігала кривава вода, і Старлінг чула, як під фургоном дзюрчить струмок.

Старлінг спостерігала, як водій перемовляється з торгівцем, щось запитує. Торгівець поглянув на ручний годинник, стенув плечима й показав на місцеву забігайлівку. Водій ще хвилину тинявся ринком, потім запалив сигарету й рушив у напрямку кав’ярні.

Бумбокс на ринку грав «Макарену» так голосно, що Старлінг чітко чула кожен звук у салоні фургона. Вона до кінця життя ненавидітиме цю пісню.

Потрібні двері були праворуч, металеві двійчасті двері в металевій коробці, до яких вела єдина бетонна сходинка.

Старлінг уже збиралася була відірватися від перископа, коли ці двері відчинилися. Надвір вийшов білий здоровань у гавайській сорочці й сандалях. На грудях у нього висів рюкзак. Одна рука ховалася під рюкзаком. Слідом за ним вийшов жилавий афроамериканець, який ніс у руках дощовик.

— Увага, — сказала Старлінг.

За плечима двох чоловіків виринула довга, як у Нефертіті, шия та вродливе обличчя — надвір вийшла Евелда Драмґо.

— Евелда йде за двома хлопцями, здається, вони обидва при зброї, — попередила Старлінг.

Тільки вона зібралася передати окуляр Бріґему, як той уже відсунув її від перископа. Старлінг натягла шолом. Бріґем заговорив у рацію:

— Перший загін — усім одиницям. Починаємо операцію. Починаємо операцію. Вона з нашого боку, ми виходимо, — а тоді звернувся до команди, пересмикуючи затвор штурмової рушниці: — Кладемо їх на землю, якомога тихіше. Катер прибуде за тридцять секунд, до роботи.

Старлінг першою вистрибнула з фургона, і Евелда повернула до неї голову, змахнувши косами. Пам’ятаючи, що за нею стоять чоловіки з рушницями напоготові, Старлінг гаркнула:

— На землю, всім на землю!

Евелда виступила вперед між двох охоронців.

Через плече Евелди був перекинутий слінг, у якому лежало немовля.

— Заждіть, заждіть, мені не треба проблем, — звернулася вона до двох своїх супутників. — Заждіть, заждіть.

Вона велично, по-королівськи, зробила крок уперед, піднявши перед собою дитину, наскільки дозволяв слінг. Ковдра звисала долі.

Лиши їй шанс для маневру. Старлінг навпомацки вклала зброю в кобуру, простягла руки з порожніми долонями.

— Евелдо! Здавайся. Підійди до мене.

Позаду Старлінг — ревіння восьмициліндрового двигуна й виск шин. У неї немає змоги озирнутися. Нехай це буде підтримка.

Проігнорувавши її, Евелда рушила на Бріґема. Дитяча ковдра затріпотіла — з-під неї застрекотів МАК-10, і Бріґем повалився на землю. Забороло шолома залила кров.

Білий здоровань кинув сумку. Бьорк угледів у нього автоматичний пістолет і випустив зі своєї рушниці нешкідливу свинцеву хмарку набою «Ейвон». Узявся пересмикнути затвор, але не встиг. Здоровань зарядив кулеметну чергу, що прошила Бьоркові пах навскіс під бронежилетом, і офіцер гойднувся в бік Старлінг. Тієї ж миті вона оголила зброю й двічі поцілила здорованя просто посередині гавайської сорочки, перш ніж він устиг вистрілити.

Позаду Старлінг — постріли. Жилавий чорний відкинув зі зброї дощовик і пірнув за ріг будівлі в ту саму мить, коли Старлінг відчула потужний, наче від важкого кулака, удар у спину — він штовхнув її вперед, вибив з легень повітря. Вона розвернулася й побачила посеред вулиці штурмовик «кріпів», седан «кадиллак» з опущеними шибками. Схрестивши ноги, мов індіанці-шаєнни, два стрільці умостилися в бокових вікнах і цілили понад дахом, а третій улаштувався на задньому сидінні. Із трьох дул валить дим і вогонь, у повітрі навколо Старлінг ляскають кулі.

Вона пірнула між двох припаркованих автівок, побачила Бьорка, що смикався на дорозі. Бріґем лежав нерухомо, з-під шолома розливалася калюжа. Гар і Болтон відстрілювалися між машинами десь на протилежному боці дороги, там, де в автівках трощилося скло й дзвеніло на асфальті, де вибухнула шина, коли в неї поцілила кулеметна черга з «кадиллака». Стоячи однією ногою в стічній канаві, Старлінг визирнула розвідати ситуацію.

Маємо двох, які сидять у вікнах і стріляють понад дахом автомобіля, і водія, що вільною рукою палить із пістолета. Четвертий на задньому сидінні вже відчинив двері й затягує до салону Евелду з немовлям. Поки гангстери обстрілювали Болтона й Гара на протилежному боці вулиці, з-під задніх шин «кадиллака» повалив дим, і машина рушила з місця. Старлінг підвелася й, повертаючись усім тілом за машиною, поцілила водієві в скроню. Двічі вистрілила в чоловіка, що сидів у передньому вікні, і той завалився назад. Вона викинула зі свого 45-калібровика магазин і, не встиг він упасти на землю, вставила новий. Старлінг не зводила очей з машини.

«Кадиллак» пройшовся боком по автомобілях, що вишикувались на протилежному боці дороги, і зі скреготом зупинився до них упритул.

Старлінг уже рушила в напрямку «кадиллака». Один зі стрільців так і сидів у вікні, дико вибалушивши очі й упершись руками в дах автівки, затиснутий поперек грудей між «кадиллаком» і припаркованою машиною. Його пістолет з’їхав дахом униз. Із задніх дверцят виринули порожні долоні. Назовні виліз чоловік у синій бандані, з піднятими руками, а тоді побіг. Старлінг не стала з ним розбиратися.

Праворуч — постріли, бігун повалився вперед і, проїхавшись обличчям по асфальту, спробував заповзти під машину. Над Старлінг торохкотіли лопаті гелікоптера. На рибному ринку хтось волав:

— Всім лежати! Всім лежати!

Люди під прилавками й фонтан над покинутим різницьким столом, що сіє бризки в повітрі.

Старлінг наближається до «кадиллака». На задньому сидінні щось рухається. У «кадиллаку» хтось рухається. Машина гойдається. У салоні кричить немовля. Залунали постріли, і задні вікна вибухнули й посипалися всередину машини.

Старлінг підняла руку й закричала, не обертаючись:

— СТІЙТЕ. Не стріляти. Стежте за дверима. Прикрийте мене. Стежте за дверима на ринку. Евелдо…

На задньому сидінні машини хтось ворушиться. Там кричить дитина.

— Евелдо, випростай з вікна руки.

Евелда Драмґо, вона виходить із машини. Без угаву кричить дитина. Із динаміків на рибному ринку гримить «Макарена». Евелда вийшла й попрямувала до Старлінг, похиливши свою гожу голову та обхопивши руками дитину.

Між ними на дорозі смикався Бьорк. Короткі, дрібні спазми — він уже майже стік кров’ю. «Макарена» смикалася в такт із Бьорком. Хтось, пригинаючись до землі, проповз до нього, ліг поруч і затиснув рану.

Старлінг спрямувала дуло в землю перед Евелдою.

— Евелдо, покажи мені руки, ану, будь ласка, покажи свої руки.

Щось там під ковдрою. Евелда підвела голову з косами й поглянула на Старлінг своїми темними єгипетськими очима.

— То це ти, Старлінг, — мовила вона.

— Евелдо, не роби дурниць. Подумай про дитину.

— Що, сучко, обміняймося рідинами?

Ковдра затріпотіла, у повітрі ляснуло. Куля Старлінг пройшла крізь нижню губу Евелди Драмґо й рознесла задню стінку черепа.

Якимось чином Старлінг опинилася навсидячки, біля скроні щось неймовірно пекло, дух перехопило. Евелда також сиділа на землі на колінах, повалившись уперед. З її рота лилася кров, лилася на немовля, крики дитини приглушало материнське тіло. Старлінг підповзла до неї й ухопилася за слизькі застібки слінга. Дістала з бюстгальтера Евелди ніж-метелик, не дивлячись, витягла лезо й перерізала лямки, визволивши дитину. Немовля було слизьке й червоне, ледь не висковзало з рук Старлінг.

Тримаючи дитину, Старлінг підвела нажахані очі. Побачила на рибному ринку фонтан, що бризкав у повітря, і побігла туди з закривавленою дитиною. Вона скинула зі стола ножі й риб’ячі тельбухи, поклала дитя на різницьку дошку й спрямувала на нього потужний потік. Темна дитина лежить на білій різницькій дошці між ножів і тельбухів, поруч із акулячою головою, дитину відмивають від інфікованої ВІЛ крові, на хлопчика скрапує кров Старлінг, змивається разом із кров’ю Евелди єдиним потоком, таким же солоним, як море.

Бризки летять навсібіч, у них відбивається глузлива веселка, наче Божа обітниця, миготливе знамено над творінням Його сліпого молота. Старлінг не побачила на тілі хлопчика жодних ушкоджень. Гуркіт «Макарени» з динаміків, світлові спалахи мерехтять і мерехтять, аж доки Гар відтяг фотографа геть.

Розділ 2

Сліпа вулиця в кварталі «синіх комірців» у місті Арлінгтон, штат Вірджинія, трохи за північ. Тепла осіння ніч, пройшов дощ. Повітря неспокійно вирує перед холодним атмосферним фронтом. Серед запахів вологої землі та листя виграє мелодію цвіркун. Він замовкає, коли до нього долинають потужні вібрації, приглушений гуркіт пʼятилітрового «мустанга» зі сталевими колекторами, що завернув на сліпу вулицю. Слідом їде машина федерального маршала. Обидві автівки вкочуються на доріжку біля охайного будинку на дві родини й зупиняються. «Мустанг» здригається на холостому ходу. Двигун затихає, цвіркун перечікує момент і знову береться за пісню, останню перед заморозками, останню в житті.

З-за керма «мустанга» встає федеральний маршал в уніформі. Він обходить машину й відчиняє пасажирські дверцята для Кларіс Старлінг. Вона виходить. Білий бинт тримає перев’яз на вусі. Від бетадину лишилися червоні й оранжеві плями на шиї понад зеленою хірургічною сорочкою, яку Старлінг довелося вдягти замість форменої.

Вона несе особисті речі в пластиковому мішечку на застібці: кілька монет і ключі, посвідчення спецагента Федерального бюро розслідувань, швидкісна обойма з п’ятьма комплектами набоїв, маленький балончик «Мейс». В іншій руці тримає сумку, а також пасок і порожню кобуру. Маршал віддає їй ключі від машини.

— Дякую, Боббі.

— Хочеш, ми з Фароном зайдемо й посидимо з тобою трохи? Чи краще привезти Сандру? Вона на мене чекає. Я привезу її незабаром, тобі потрібна компанія…

— Ні, я просто посиджу вдома. Потім має повернутися Арделія. Дякую, Боббі.

Маршал сідає в машину, де на нього чекає напарник, і стежить, щоб Кларіс безпечно дісталася додому, а потім федеральна машина їде.

Пральня в будинку Старлінг. Там тепло й пахне помʼякшувачем для білизни. Шланги пральної машини й сушарки закріплені пластиковими наручниками. Старлінг кладе особисті речі на пральну машинку. Ключі від автомобіля гучно ляскають об металеву поверхню. Вона виймає з барабана білизну й закладає її до сушарки. Знімає з себе штани від уніформи, хірургічну сорочку, бюстгальтер з плямами крові та вмикає пральну машинку. На Старлінг — шкарпетки, труси й 38-й спецкалібр зі спиляним бойком у кобурі на литці. На її спині й ребрах — яскраві синці, шкіра на лікті подерта. Праве око й щока набрякли.

Пральна машинка розігрівається й починає плюхкати. Старлінг загортається у великий пляжний рушник і тупотить у вітальню. Повертається з двома привітними дюймами «Джека Деніелса» в склянці. Сідає на гумовий килимок перед пральною машинкою, притуляється до неї спиною в темряві, а теплий механізм вібрує й плюхкає. Вона сидить на підлозі, піднявши обличчя, кілька разів схлипує, а тоді з’являються сльози. Сльози печуть на щоках, стікають униз обличчям.

Побачення затримало Арделію Мепп до 12:45 ночі в довгій дорозі додому від Кейп-Мей. Перед вхідними дверима вона побажала йому солодких снів. Зайшовши у ванну кімнату, Мепп почула воду, гудіння в трубах — машинка перейшла до наступного циклу.

Вона пішла вглиб будинку і ввімкнула світло на кухні, яку ділила зі Старлінг. З кухні було видно пральню. Мепп побачила Старлінг, яка сиділа на підлозі з перев’язаною головою.

— Старлінг! Ох, крихітко.

Арделія швиденько присіла поруч.

— У чому річ?

— Мені прострелили вухо, Арделіє. Полікували на Волтер-Рід. Не вмикай світла, окей?

— Окей. Треба тобі дещо принести. Я нічого не чула, ми слухали касети в машині… розповідай.

— Арделіє, Джон загинув.

— Тільки не Джонні Бріґем!

І Мепп, і Старлінг були небайдужі до Бріґема, коли він був у них інструктором зі стрільби в Академії ФБР. Вони все намагалися розібрати татуювання крізь рукав його футболки.

Старлінг кивнула й по-дитячому витерла очі тильним боком руки.

— Евелда Драмґо й кілька «кріпів». Евелда його підстрелила. Ще вони вклали Бьорка, Маркеса Бьорка з БАТВЗ. Ми були в одній команді. Евелду встигли попередити, і телерепортери прибули на місце одночасно з нами. Евелда дісталася мені. Вона не хотіла здаватись, Арделіє. Вона не хотіла здаватись, а на руках тримала дитину. Ми вистрілили одна в одну. Вона померла.

Мепп ніколи не бачила, щоб Старлінг плакала.

— Арделіє, я сьогодні вбила п’ятьох людей.

Мепп сіла на підлогу поруч зі Старлінг і обійняла її за плечі.

Вони разом притулилися до гуркітливої пральної машинки.

— Як Евелдина дитина?

— Я змила кров, ніяких ушкоджень на шкірі не побачила. У лікарні сказали, що фізіологічно з ним усе гаразд. За кілька днів вони віддадуть його Евелдиній матері. Знаєш, що мені сказала Евелда наостанок, Арделіє? «Що, сучко, обміняймося рідинами?»

— Зараз дещо тобі принесу, — мовила Арделія.

— Що?

Розділ 3

Із сірим світанком прийшли газети й вранішні новини по кабельному.

Щойно Мепп повернулася з мафінами, то почула, що Старлінг заворушилась, і вони сіли дивитися разом.

CNN та всі інші мережеві канали викупили права на плівку, відзняту журналістами з гелікоптера WFUL. Надзвичайний матеріал, крупний план згори.

Старлінг подивилася єдиний раз. Їй треба було побачити, що Евелда вистрілила першою. Вона глянула на Мепп і побачила на її коричневому обличчі злість.

Тоді Старлінг побігла блювати.

— Важко на це дивитися, — сказала вона, коли повернулася — бліда, ледве тримаючись на ногах.

Як завжди, Мепп одразу перейшла до суті:

— Хочеш спитати, як я почуваюся через те, що ти вбила афроамериканку з дитиною на руках. Ось тобі відповідь. Вона вистрілила першою. Я не хочу, щоб ти померла. Але, Старлінг, подумай, хто стоїть за такою божевільною політикою. Чия дурна голова додумалася виставити тебе проти Евелди в тому проклятому місці, ніби ти можеш розв’язати всі проблеми з наркотиками якимись сраними пушками? Розумне рішення? Сподіваюся, ти поміркуєш, чи варто взагалі лишатися в тих котячих лапах, — Арделія зробила паузу, наливаючи чай. — Хочеш, я побуду з тобою? Візьму відгул.

— Дякую. Не варто. Зателефонуєш мені.

«Народне базікало», головний бенефіціант таблоїдного буму дев’яностих, видало екстрений випуск, який вийшов екстраординарним навіть за мірками цієї газети. Уранці, трохи пізніше, на ґанок кинули примірник. Старлінг натрапила на газету, коли вийшла подивитися, що то за грюкіт. Вона очікувала найгіршого, а отримала оце:

«АНГЕЛ СМЕРТІ: КЛАРІС СТАРЛІНГ, УБИВЧА МАШИНА ФБР», — кричав заголовок «Народного базікала», набраний сімдесят другим кеглем шрифту Railroad Gothic. Три фото на першій сторінці: Кларіс Старлінг в уніформі стріляє на змаганнях із пістолета 45-го калібру; Евелда Драмґо зігнулася на дорозі над дитиною, похиливши голову, мов Мадонна Чімабуе[11], з вибитим мозком; і знову Старлінг, кладе коричневе голе немовля на різницьку дошку між ножів, риб’ячих тельбухів і акулячої голови.

Надпис під світлинами казав: «Спеціальний агент ФБР Кларіс Старлінг, яка розправилася з серійним убивцею Джеймом Ґамбом, може додати принаймні п’ять зарубок на дуло свого пістолета. Мати з дитиною на руках і двоє поліцейських загинули під час невдало спланованої облави на нарковертеп».

У самій статті йшлося про кримінальну кар’єру Евелди й Діжона Драмґо, про появу банди «кріпів» у Вашингтоні. Побіжно згадали військову службу загиблого офіцера Джона Бріґема, навели список його нагород.

Старлінг дісталася ціла колонка збоку сторінки, під відвертою фотографією Старлінг у ресторані, з глибоким декольте, з радісним обличчям.

Кларіс Старлінг, спецагент ФБР, отримала свої п’ятнадцять хвилин слави, коли застрелила на смерть серійного вбивцю Джейма Ґамба, «Баффало Білла», у його підвалі сім років тому. Тепер їй загрожують штрафи за завдані збитки й цивільно-правові позови за смерть, заподіяну цього вівторка матері з Вашингтона, яку звинувачували в незаконному виробництві амфетамінів. (Див. с. 1.)

«Певно, на цьому її кар’єра скінчиться, — говорить джерело з Бюро алкоголю, тютюну й вогнепальної зброї, агенції колег ФБР. — Усіх деталей операції ми не знаємо, але Джон Бріґем зараз мав би бути з нами. Тільки цього бракувало ФБР після Рубі-Ріджу[12]», — зауважив інсайдер, який побажав лишитися невідомим.

Строката кар’єра Кларіс Старлінг розпочалася невдовзі після того, як вона стала студенткою Академії ФБР. Вона з відзнакою закінчила Вірджинський університет зі спеціальностей психолог і криміналіст, тож отримала доручення провести співбесіду зі смертоносним і божевільним доктором Ганнібалом Лектером, якого газети прозвали «Ганнібал-канібал», і отримала від нього інформацію, яка відіграла ключову роль у пошуку Джейма Ґамба й порятунку його заручниці Кетрін Мартін, дочки колишньої сенаторки США від штату Теннессі.

Агент Старлінг три роки поспіль була чемпіоном із міжвідомчих стрілецьких змагань, потім її усунули від конкурсу.

За іронією, офіцер Бріґем, який загинув під час рейду, працював інструктором у Куантіко, коли там стажувалася Старлінг, і він же тренував її до змагань.

Спікер ФБР повідомив, що агента Старлінг усунуто від службових завдань і вона наразі перебуває в оплачуваній відпустці, чекаючи на результати внутрішнього розслідування ФБР. Слухання має відбутися наприкінці цього тижня перед Комісією з питань професійної відповідальності, такою собі інквізицією ФБР.

Родичі покійної Евелди Драмґо повідомили, що вимагатимуть відшкодування збитків у цивільному порядку від уряду США й особисто від Старлінг — у позовах за неправомірну смерть.

Тримісячного сина Драмґо, якого читачі бачать на руках матері на драматичних світлинах з місця стрілянини, не поранено. Адвокат Телфорд Гіґґінс, який захищав родину Драмґо на численних судових процесах, заявив, що зброя спецагента Старлінг, модифікований напівавтоматичний «кольт» 45-го калібру, не був допущений до використання в правоохоронних службах міста Вашингтон. «Це смертельний і небезпечний механізм, не придатний для використання правозахисниками, — сказав адвокат Гіґґінс і зауважив: — Його використання становить загрозу для людського життя».

«Базікало» навіть викупило в інсайдерів домашній номер Старлінг, і звідти телефонували їй, аж доки Кларіс не поклала слухавку біля апарата й не перейшла на робочу мобілку для зв’язку з офісом.

Вухо й набряклий бік обличчя Старлінг не сильно боліли — якщо не чіпати пов’язки. Принаймні пульсуючого болю не було. Вона трималася на двох пігулках тайленолу. Перкоцет, що його прописав лікар, виявився непотрібним. Вона задрімала, похилившись на спинку ліжка з газетою «Вашингтон пост», що сповзла з ковдри на підлогу, заснула із залишками пороху на руках, із застиглими, висохлими сльозами на щоках.

Розділ 4

Ти встигаєш закохатися в Бюро, але воно в тебе не закохується.

Аксіома психотерапії після розставання з ФБР

У таку ранню годину спортзал ФБР у Будівлі Гувера був майже порожній. Двоє чоловіків середнього віку повільно бігли колом критого треку. Ляск силового тренажера в далекому кутку та крики й удари від партії в ракетбол відлунювали в просторому приміщенні.

Голосів бігунів було не чутно. Джек Кроуфорд біг із Директором ФБР Танберрі — на прохання самого директора. Вони вже подолали дві милі й починали хекати.

— Блейлок із Алкоголю, тютюну й зброї ледве тримається на посаді через Вейко[13]. Це буде не зараз, але йому кінець, і він про це знає, — сказав директор. — Він уже може писати преподобному Муну заяву, що звільняє орендоване приміщення.

Той факт, що Бюро алкоголю, тютюну й вогнепальної зброї винаймало вашингтонський офіс у преподобного Мун Сон Мьона, був невичерпним джерелом жартів у ФБР.

— А Фаррідей піде через Рубі-Рідж, — продовжив директор.

— Оце навряд, — відповів Кроуфорд.

Він служив із Фаррідеєм у Нью-Йорку в 1970-х, коли натовп пікетував польовий офіс ФБР на розі Третьої авеню й 69-ї вулиці.

— Фаррідей — хороша людина. Не він писав ті правила проведення операції.

— Я повідомив його вчора вранці.

— Піде без галасу? — спитав Кроуфорд.

— Скажімо так, він піде з пенсією. Небезпечні часи, Джеку.

Двоє чоловіків бігли, відкинувши голови назад. Хода трохи пришвидшилась. Краєм ока Кроуфорд помітив, як директор оцінює його фізичний стан.

— Скільки тобі, Джеку, п’ятдесят шість?

— Точно.

— Один рік до примусового випровадження на пенсію. Багато хлопців ідуть у сорок вісім, п’ятдесят, поки ще можуть знайти роботу. Ти цього ніколи не прагнув. Хотів себе чимось зайняти, відтоді як Белла померла.

Кроуфорд півкола мовчав, і директор збагнув, що сказав зайве.

— Я не хотів, аби це прозвучало легковажно, Джеку. Дорін нещодавно говорила про те, як багато…

— Ще є кілька справ у Куантіко. Ми хочемо запустити ПЗНЗ[14] у мережу, аби всі копи мали до неї доступ, ти сам бачив у бюджеті.

— А тобі не хотілося б стати директором, Джеку?

— Ніколи не вважав, що підхожу для цієї посади.

— Не підходиш, Джеку. Ти не політик. Тобі ніколи не бути директором. Ніколи не бути Ейзенгауером, Джеку, чи Омаром Бредлі, — він жестом попросив Кроуфорда зупинитись, і вони стали біля треку, зі свистом набираючи в легені повітря. — Проте ти міг би бути Паттоном[15], Джеку. Ти вмієш провести бійців крізь пекло, і вони тебе за це любитимуть. Талант, якого в мене нема. Мені постійно треба їх мотивувати.

Танберрі швидко роззирнувся, підняв із лави рушник і повісив його на плечі, наче мантію судді, що виносить смертний вирок. Очі в нього блищали.

«Деякі люди користуються люттю, аби видаватися сильними», — подумав Кроуфорд, слідкуючи за мімікою Танберрі.

— Щодо справи з покійною місіс Драмґо, із її мет-лабораторією й МАК-10, яку застрелили з дитиною на руках. Судовий нагляд вимагає м’яса. Свіжого м’яса, яке щойно кричало. І мас-медіа теж. УБН має кинути м’яса. АТВЗ має кинути м’яса. І ми маємо дещо кинути. Але в нашому випадку можна відбутися пташиною. Кендлер пропонує віддати їм Кларіс Старлінг, і вони на цьому заспокояться. Я погоджуюсь. УБН та АТВЗ отримають прочуханку за погане планування рейду. Старлінг натиснула на гачок.

— Цілячись у вбивцю копа, яка вистрілила першою.

— Фотографії, Джеку. Ти не розумієш, так? Громадськість не бачила, як Евелда Драмґо застрелила Джона Бріґема. Не бачила, що Евелда першою вистрілила в Старлінг. Якщо не знаєш, на що треба дивитися, то нічого й не побачиш. Двісті мільйонів людей, десята частина яких голосує на виборах, бачили, як Евелда похилилася на дорозі, мов намагаючись захистити дитину, — а в неї мізки вибиті. Не кажи, Джеку, я знаю, ти довго сподівався, що Старлінг стане твоєю протеже. Але вона гостра на язик, Джеку, і від початку не знайшла спільної мови з певними людьми…

— Кендлер — пустобрех.

— Слухай мене й нічого не кажи, доки я не закінчу. Кар’єра Старлінг все одно йде під укіс. Її звільнять від служби без суду й претензій, на папері все буде пристойно — не гірше доган за прогули й запізнення; вона знайде собі іншу роботу. Джеку, ти створив для ФБР чудову річ — Відділ поведінкової психології. Багато хто гадає, що якби ти трохи більше просував власні інтереси, то домігся б набагато вищої посади, ніж завідувач відділу, ти заслуговуєш набагато більшого. Я перший це всім скажу. Джеку, ти підеш на пенсію заступником директора. Даю тобі слово.

— Тобто якщо я не втручатимусь?

— Якщо все піде своїм ходом, Джеку. Якщо в королівстві буде мир, усе так і станеться. Джеку, поглянь на мене.

— Так, директоре Танберрі?

— Я тебе не прошу, я даю тобі наказ. Не втручайся. Не втрачай шанс, Джеку. Інколи треба просто відвернутися. Я так уже робив. Послухай, я в курсі, це складно — повір, я знаю, що ти відчуваєш.

— Що я відчуваю? Відчуваю, що мені треба в душ, — сказав Кроуфорд.

Розділ 5

Старлінг була вправною домогосподаркою, проте непослідовною. У її половині будинку було чисто, вона легко знаходила все, що треба, але речі періодично нагромаджувалися — чиста, не розкладена по шухлядах білизна, стоси журналів, для яких не знаходилось місця. Вона була чемпіоном світу з «прасування-за-хвилину-до-виходу», довго не чепурилася, тож якось давала цьому раду.

Коли їй був потрібен порядок, вона проходила крізь спільну кухню на половину Арделії Мепп. Якщо Арделія була вдома, то Старлінг могла дістати від неї пораду, завжди корисну, хоча подеколи більш уїдливу, ніж хотілося б чути. Якщо Арделії вдома не було, то існувала домовленість, що Старлінг може приходити до помешкання Мепп, аби посидіти в ідеальному порядку й подумати — за умови, що вона нічого після себе не лишатиме. І сьогодні Старлінг сиділа в Мепп — в одній з тих квартир, де завжди відчутна присутність господаря, удома він чи ні.

Старлінг сиділа й дивилася на договір про страхування життя бабусі Мепп, що висів на стіні в саморобній рамці так само, як висів колись у будинку орендатора на бабусиній фермі й у багатоквартирному будинку, де мешкала родина Меппів, коли Арделія ще була малою. Її бабуся продавала городину й квіти та заощаджувала копійки, аби оплатити онуці навчання, а ще їй вдалося позичити гроші за рахунок оплаченої страховки й допомогти Арделії подолати останній перевал на шляху до закінчення коледжу. Також на стіні висіла світлина крихітної старої жінки, яка навіть не намагалась усміхатися понад своїм білим накрохмаленим комірцем. Древнє знання світилося в її чорних очах, що визирали з-під крисів солом’яного бриля.

Арделія відчувала своїх предків, щодня черпала від них сили. Тепер Старлінг шукала своїх, намагалася взяти себе в руки. Лютеранський притулок у Бозмані дав їй їжу, одяг і приклад гідної поведінки, але саме зараз їй була потрібна порада від кровного роду.

Що ти маєш, якщо походиш із білих бідняків? З таких країв, де Реконструкція[16] тривала аж до 1950-х. Якщо ти походиш від людей, яких у студмістечку зазвичай називають «крекерами», «реднеками»[17] або, поблажливо, «синіми комірцями» чи бідними білими «аппалачами». Якщо навіть сумнівна знать Півдня, яка ні в що не ставила фізичну працю, називає твоїх людей «дятлами» — у якій традиції шукати собі приклад? У тому випадку, коли ми їх з лайном змішали під час першої битви на Булл-Рані? Чи в тому факті, що твій прапрадід виконав обовʼязок перед батьківщиною у Віксбурзі, і тепер той клаптик землі на полі битви Шайло завжди належатиме вихідцю з Язу-Сіті[18]?

Набагато почесніше, та й доцільніше заживати успіхів із тим, що маєш, наводити лад на тих клятих сорока акрах єдиним мулом, що потопає в багнюці, але це ще треба побачити й зрозуміти. Такого на словах не передати.

Старлінг мала успіхи під час навчання в Академії ФБР, бо їй не було на кого покладатися. Більшу частину життя вона провела в державних закладах, поважала їх, важко працювала й грала за правилами. Вона постійно просувалася вперед, отримувала стипендії, була добрим командним гравцем. Нездатність просуватися кар’єрними щаблями ФБР після такого чудового початку стала для неї новим, жахливим досвідом. Вона билась об скляну стелю, наче бджола в пляшці.

Вона мала чотири дні, аби пожуритися за Джоном Бріґемом, якого застрелили просто на її очах. Колись давно Джон Бріґем дещо в неї спитав, і вона сказала «ні». А потім він спитав, чи можуть вони лишитися друзями, спитав від щирого серця, і вона сказала «так», теж від щирого серця.

Вона мала змиритися з тим фактом, що сама вбила п’ятьох людей на рибному ринку «Фелічіана». Знов і знов у пам’яті зринав образ «кріпа», затиснутого між двома машинами, він шкрябав по даху руками, а пістолет ковзав долі.

Одного разу, аби відчути хоч якусь утіху, вона поїхала до лікарні подивитися на Евелдину дитину. Там була мати Евелди, вона тримала свого онука й готувалася везти його додому.

Вона пізнала Старлінг за газетними фотографіями, передала немовля медсестрі і, перш ніж Старлінг здогадалася, що та замислила, щосили вдарила агента по обличчю з того боку, де була пов’язка.

Старлінг не дала здачі, проте притисла старшу жінку до шибки в залі новонароджених і тримала її за зап’ястки, доки та заспокоїлась, уткнувшись лицем у вимазане піною та слиною скло. Кров струменіла шиєю Старлінг, від болю паморочилась голова. У кімнаті невідкладної допомоги їй наклали нові шви на вухо, і вона відмовилася висувати звинувачення. Один із працівників невідкладної допомоги доповів «Базікалу» й отримав за це триста доларів.

Їй довелося виходити з дому ще двічі — аби виконати останню волю Джона Бріґема й відвідати його похорон на Арлінгтонському національному цвинтарі. Родичів у Бріґема було небагато, і ті далекі, тож у передсмертному побажанні він зазначив Старлінг як людину, що проводжатиме його в останню путь.

Через значні травми обличчя довелось обрати закриту домовину, але Старлінг усе одно подбала про те, щоб Бріґем мав якнайкращий вигляд.

Вона поклала його в ідеально випрасуваній синій уніформі морпіхів, зі Срібною зіркою, стрічками та іншими нагородами.

Після церемонії командир підрозділу Бріґема передав Старлінг коробку з особистою зброєю Джона Бріґема, жетонами й кількома дрібничками з його вічно захаращеного стола, навіть отой дурнуватий барометр у вигляді пташки, що п’є зі склянки воду.

За п’ять днів на Старлінг чекало слухання, і воно могло її знищити. За винятком одного повідомлення від Джека Кроуфорда, робочий телефон мовчав, Бріґем загинув, і говорити не було з ким.

Вона зателефонувала представникові Асоціації агентів ФБР. Він порадив не вдягати на слухання довгі сережки й туфлі з відкритим носком.

Щодня телебачення й газети хапалися за історію смерті Евелди Драмґо й тріпали її, мов пес пацюка.

Тут, серед ідеального порядку помешкання Мепп, Старлінг намагалася думати.

Хробак, що жере тебе зсередини, — спокуса погодитися зі своїми критиками, догодити їм.

Плин думок уривав якийсь звук.

Старлінг намагалася точно пригадати слова, які говорила у фургончику для прикриття. Чи сказала вона більше, ніж було варто? Звук уривав плин думок.

Бріґем попросив її коротко розповісти іншим про Евелду. Може, вона висловила якусь ворожість, утнула якесь непо…

Звук уривав плин думок.

Вона отямилась і збагнула, що в сусідні двері хтось дзвонить. Мабуть, журналіст. Також вона чекала на повістку до суду. Вона відсунула фіранку біля дверей Мепп і вчасно помітила поштаря, який уже повертався до своєї вантажівки. Вона прочинила вхідні двері Мепп, наздогнала його і, повернувшись спиною до репортерської машини, що стояла з телескопічним об’єктивом на протилежному боці вулиці, розписалася за експрес-доставку. Конверт був бузкового кольору, шовкові нитки мережали тонкий папір під полотно. Хоч як далеко вона поринула думками, конверт їй щось нагадав. Зайшовши в будинок, подалі від чужих очей, вона поглянула на адресу. Дрібний, елегантний почерк.

Крізь невпинний монотонний гул страху, що звучав у голові Старлінг, пролунав сигнал попередження. Вона відчула, як шкіра на животі зіщулюється, мов на неї хлюпнули холодної рідини.

Старлінг узяла конверт за краєчок і віднесла на кухню. Дістала з сумочки незамінні білі рукавички для речових доказів. Притисла конверт до рівної жорсткої поверхні кухонного стола та обережно промацала. Попри товщину паперу, вона могла б вирізнити батарейку від годинника, що от-от вибухне зарядом С-4[19]. Вона знала, що конверт варто просвітити на флуороскопі. Якщо відкрити просто так, можна зажити собі лиха. Лиха. Атож. Дідька лисого.

Вона розрізала конверт кухонним ножем і дістала з нього єдиний гладенький аркуш. Навіть не поглянувши на підпис, вона відразу здогадалася, хто їй написав.

Люба Кларіс,

я з ентузіазмом стежив за перебігом подій, які ввели тебе в неславу й публічну ганьбу. Я подібним ставленням до себе не переймаюся, хіба коли доводиться терпіти незручності ув’язнення, але для цього треба дивитися на життя під іншим кутом.

Під час наших дискусій у підвалі я збагнув, що твій батько, покійний нічний вартовий, посідає дуже важливе місце у твоїй системі цінностей. Певно, успіх, якого ти зазнала, покінчивши з кар’єрою кутюр’є Джейма Ґамба, найбільше тішив, коли ти уявляла, що на таке був би здатний твій батько.

Тепер ФБР верне від тебе носа. Чи не уявляла ти завжди, що батько обіймає там керівну посаду, чи не уявляла його завідувачем відділу або, навіть краще за Джека Кроуфорда, ЗАСТУПНИКОМ ДИРЕКТОРА, який з гордістю слідкує за твоїм прогресом? А зараз чи ти бачиш, що він присоромлений і пригнічений через твою неславу? Твою поразку? Через жалюгідний, нікчемний кінець такої перспективної кар’єри? Чи бачиш ти себе, як виконуєш чорну, брудну роботу, до якої довелось опуститися твоїй матері після того, як наркомани пристрелили ТАТКА? Гм-м-м-м? Чи відіб’ється на них твоя поразка, чи люди і надалі вважатимуть, що твої батьки були білим непотребом, легкою наживою для торнадо в пересувному трейлері? Скажіть мені чесно, спеціальний агенте Старлінг.

Зроби паузу, перш ніж ми продовжимо.

Зараз я вкажу на одну твою рису, яка тобі допоможе: сльози не застують тобі очі, плакатимеш ти хіба що від цибулі.

Ось вправа, яка може стати тобі в нагоді. Я хочу, щоб ти фізично виконала її зі мною.

У тебе є чорна залізна пательня? Ти дівчинка з південних гір, не уявляю, аби в тебе такої не було. Поклади її на стіл. Увімкни горішнє світло.

Мепп успадкувала від бабусі пательню й часто нею користувалася. Пательня із дзеркальною чорною поверхнею, що ніколи не знала мила. Старлінг поклала її перед собою на стіл.

Подивися в пательню, Кларіс. Нахилися й поглянь униз. Якщо це була пательня твоєї матері, а так, скоріш за все, і є, то між її молекул мали зберегтися вібрації від розмов, що відбувалися в її присутності. Усі балачки, незначні обра`зи, фатальні відкриття, байдужі звістки про трагедії, зойки й поезія кохання.

Сідай-но за стіл, Кларіс. Зазирни в пательню. Вулканізована поверхня, справжній чорний ставок, правда? Наче зазираєш у колодязь. Твої чіткі обриси проступають не на самому дні, але ж на дно так тягне, правда? Ось світло за твоєю спиною, ось твоє чорне обличчя, наче в чорного ягняти, з німбом навколо голови, немов волосся палає вогнем.

Усі ми — комбінації одних і тих самих атомів вуглецю, Кларіс. І ти, і пательня, і твій мертвий татко, що лежить у землі, холодний, мов пательня. Уся інформація й досі в молекулах. Прислухайся. Що вони насправді казали, як жили — твої стражденні батьки. Реальні спогади, а не імаго, що розпускаються у твоєму серці.

Чому твій батько не став помічником шерифа, не влився в зграю придворних? Чому твоя мати чистила мотельні номери, аби прогодувати тебе, хоча їй так і не вдалось утримати вас усіх разом до повноліття?

Який у тебе найяскравіший спогад, пов’язаний із кухнею? Не з лікарнею, а з кухнею.

Мати змиває кров із батькового капелюха.

Який у тебе найщасливіший спогад, пов’язаний із кухнею?

Батько чистить апельсини старим кишеньковим ножем із відламаним кінчиком і роздає нам скибки.

Твій батько, Кларіс, був нічним вартовим. Твоя мати була прибиральницею.

Успішна федеральна кар’єра — це їхня мрія чи твоя? Чи сильно прогинався твій батько, щоб просунутися крізь зачерствілу бюрократію? Скільки сідниць він перецілував? Ти колись бачила, щоб він підлизувався чи плазував?

Які цінності визнає твоє керівництво, Кларіс? А твої батьки, чи вони мали якісь цінності? Якщо так — чи збігаються перші з другими?

Подивись у старе добре залізо й скажи мені. Чи ти розчарувала своїх мертвих родичів? Чи хотіли б вони, аби ти все стерпіла? Що вони розуміли під «духовною міццю»? Ти можеш бути настільки сильною, наскільки забажаєш.

Ти воїн, Кларіс. Ворог мертвий, дитина жива. Ти воїн.

Найбільш стабільні елементи, Кларіс, розташувалися в середині періодичної таблиці, десь між залізом і сріблом. Між залізом і сріблом. Гадаю, саме це тобі й пасує.

Ганнібал Лектер

P. S. Ти й досі винна мені певну інформацію, сама знаєш. Розкажи, чи досі прокидаєшся від крику ягнят. Розмісти оголошення будь-якої неділі в «сімейному» розділі національних видань «Times», «International Herald-Tribune» і «China Mail». Адресатом зазнач А. А. Аарона, щоб воно стояло першим, і підпишися Ханною.

Читаючи листа, Старлінг чула слова, які вимовляв той самий голос, що знущався з неї, колов її, промацував її життя й давав просвітлення у відділенні максимального захисту в божевільні, коли їй доводилося видавати особисті таємниці Ганнібалу Лектеру в обмін на життєво важливі знання про Баффало Білла. Металевий скрегіт голосу, яким рідко користувались, і досі звучав у її снах.

У кутку під стелею кухні з’явилося нове павутиння. Старлінг дивилася на нього, не відриваючи погляду, думки змішалися. Вдячна і засмучена, засмучена і вдячна. Вдячна за допомогу, вдячна, що він підказав їй спосіб зцілитися. Вдячна й засмучена, що служба переадресації листів у Лос-Анджелесі, якою користувався доктор Лектер, почала наймати некваліфікованих робітників — цього разу вони послуговувалися франкувальною машиною. Джек Кроуфорд зрадіє цьому листу, як і поштове відомство та лабораторія.

Розділ 6

У кімнаті, де Мейсон проводить своє життя, панує тиша, проте в неї є власний м’який пульс, чути свист і зітхання апарата штучного дихання, що постачає йому повітря. Там темно, за винятком сяйва від великого акваріума, де екзотичний вугор обертається і обертається нескінченною вісімкою, відкидаючи тінь, що рухається стрічками по кімнаті.

Заплетене в коси Мейсонове волосся лежить товстим кільцем на корпусі респіратора, що вмостився в нього на грудях. Ліжко на підвищенні, сплетіння трубок, наче флейта Пана, звисає перед його очима.

Мейсон випускає між зубів довгий язик. Обертає язика навколо крайньої трубочки й видихає з наступним ударом серця респіратора.

Одразу ж із динаміків на стіні відповідає голос:

— Так, сер.

— «Базікало».

Початкове «б» губиться, але голос глибокий і звучний, наче в диктора на радіо.

— На першій сторінці…

— Не треба мені читати. Виведи на монітор.

«Т», «д» та «м» випадають із говірки Мейсона.

Великий монітор над ліжком тріскотить. Синьо-зелене забарвлення змінюється на рожеве, і на екрані з’являються титульні дані «Базікала».

— «АНГЕЛ СМЕРТІ: КЛАРІС СТАРЛІНГ, УБИВЧА МАШИНА ФБР», — читає Мейсон за три повільні подихи респіратора. Він може збільшувати світлини.

З-під покривал на ліжку визирає тільки одна рука. Нею він ще трохи може рухати. П’ясть рухається, мов блідий краб-павук, радше за рахунок пальців, аніж м’язів цієї немічної руки. Оскільки Мейсон не може сильно рухати головою, аби роздивитися потрібні предмети, то вказівний і середній пальці обмацують простирадло, мов щупи, а великий, підмізинний і мізинець переносять п’ясть із місця на місце. Рука знаходить пульт, яким Мейсон може наближати зображення й гортати сторінки.

Мейсон читає повільно. Лінза над його єдиним оком тихо шипить двічі на хвилину, розбризкуючи рідину на очне яблуко без повік, від чого лінза часто запотіває. Він витрачає двадцять хвилин на те, щоб подолати головну статтю й бічну колонку.

— Виведи рентген, — сказав Мейсон, коли закінчив.

Зображення з’явилося за хвилину. Для того щоб показати на моніторі великий аркуш рентгенівського знімка, знадобився світловий стіл. На знімку був людський п’ясток, явно пошкоджений. Інший план, на якому видно п’ясток і цілу руку. Вказівник, наведений на рентгені, виокремлював старий перелом плечової кістки, посередині між ліктем і плечем.

Мейсон дивився на нього протягом численних подихів.

— Виведи лист, — зрештою сказав він.

На екрані з’явився елегантний почерк, до абсурду збільшений потужною лінзою.

— Люба Кларіс, — прочитав він, — я з ентузіазмом стежив за перебігом подій, які ввели тебе в неславу й публічну ганьбу…

Ритм власного голосу викликав старі думки, які рухали ним, крутили ліжко, крутили кімнату, зривали струп’я з його невимовних мрій, змушували серцебиття переганяти дихання. Механізм відчув його збудження й почав швидше наповнювати легені повітрям.

Він прочитав усе в болісному темпі, читав понад рухливим механізмом, наче скакав на коні. Мейсон не міг заплющити око, але коли скінчив читати, то його розум полинув геть від голови та ока — йому треба було подумати. Механічне дихання вповільнилося. Потім Мейсон знову дмухнув у трубочку.

— Так, сер.

— Набери конгресмена Веллмора. Принеси мені навушники. Відключи динаміки.

«Кларіс Старлінг», — мовив він сам до себе, коли це дозволив наступний механічний подих. В імені не було вибухових приголосних, і промовляти його виявилося дуже зручно. Жодні звуки не губилися. Поки він чекав на телефон, то на хвильку задрімав, і тінь вугра повзала його покривалами, обличчям і складеними косами.

Розділ 7

Баззардс-Пойнт, або «канюкове місце», польовий штаб ФБР у Вашингтоні й окрузі Колумбія, отримав свою назву від стерв’ятників, які зліталися туди за часів шпиталю Громадянської війни.

Сьогодні налетіли представники керівництва середньої ланки від Управління боротьби з наркотиками, від Бюро алкоголю, тютюну й вогнепальної зброї та від ФБР — обговорити долю Старлінг.

Старлінг стояла на самоті, на товстому килимі в кабінеті свого начальника. Вона чула, як під пов’язкою на голові шумить пульс. Крізь удари серця вона чула голоси чоловіків, що їх глушили двері з матованим склом, які вели в суміжну конференц-залу.

На склі — гарна, виведена золотом велика печатка ФБР зі слоганом «Вірність, Сміливість, Єдність»[20].

Голоси за печаткою пристрасно піднімаються і стишуються; Старлінг чує своє ім’я, хоч інших слів не розібрати.

З кабінету відкривається чудовий вид на яхтовий басейн, а за ним — фортеця Макнейра, де було повішено конспіраторів, звинувачених у вбивстві Лінкольна.

У пам’яті Старлінг виринула фотографія, яку вона колись бачила, — Мері Сурратт[21], що проходить повз власну домовину й піднімається до шибениці у фортеці Макнейра, стоїть у каптурі на ляді, спідниці обв’язані навколо ніг, аби не допустити непристойності, коли вона впаде назустріч гучному хрусту й темряві.

Стоячи біля дверей, Старлінг почула шурхіт відсунутих стільців, коли чоловіки підвелися. Тепер вони зграєю заходили до неї в кімнату. Деякі обличчя вона впізнала. Господи, ось Нунан, головний у відділі розслідувань.

А ось її запеклий ворог, Пол Крендлер із міністерства юстиції, із довгою шиєю та круглими вухами, що високо сидять на голові, мов у гієни. Крендлер був кар’єристом, сірим кардиналом за плечем Генерального прокурора. Відтоді як сім років тому Старлінг раніше за нього впіймала серійного вбивцю Баффало Білла в ході тієї знаменитої операції, Крендлер за будь-якої нагоди крапав отруту в її особисту справу і шепотів про неї гидоти на вуха членів Комісії з професійної діяльності.

Жоден із цих чоловіків ніколи не був із нею на передовій, вони ніколи не виходили з нею на завдання, у них не стріляли, коли вони стояли пліч-о-пліч зі Старлінг, вони ніколи не витрушували осколки шибок із її волосся.

Чоловіки не дивилися на неї, а тоді враз звернули погляди, як скрадливий загін раптом звертає увагу на каліку у своїх рядах.

— Сідайте, агенте Старлінг.

Її бос, спеціальний агент Клінт Персалл, потер товстий зап’ясток, наче йому муляв годинник. Не дивлячись їй у вічі, він указав на крісло, повернуте до вікна. Стілець для допитів — місце не дуже почесне.

Семеро чоловіків продовжували стояти — темні силуети на тлі яскравих вікон. Тепер Старлінг не бачила їхніх облич, але попід сяйвом могла розгледіти ноги. П’ятеро вдягли лофери з китицями на товстій підошві, які полюбляють сільські махляри, що пробралися до Вашингтона.

Пара модельних «Thom McAn» із підошвами з корфаму й іще одна пара туфель «Florsheim» на додачу. У повітрі — запах крему для взуття, розігрітого спітнілими ногами.

— На випадок, якщо ви не всіх знаєте, агенте Старлінг, це помічник директора Нунан, я певен, вам відомо, хто він. Це Джон Елдредж з УБН, Боб Снід із БАТВЗ, Бенні Голкомб — помічник мера і Ларкін Вейнрайт, наш експерт із Комісії професійної відповідальності, — сказав Персалл. — Пол Крендлер, ви знаєте Пола, прийшов неофіційно від Генерального прокурора з міністерства юстиції. Пол приїхав нам зарадити, вважайте, що він і присутній, і відсутній, він допоможе нам у скруті, якщо ви розумієте.

Старлінг знала стару службову промовку: федеральний експерт — це той, хто приїздить на поле битви після того, як битва скінчилась, і добиває поранених багнетом.

Голови деяких силуетів закивали на знак вітання. Чоловіки повитягали вперед шиї, аби роздивитися молоду жінку, через яку вони зібралися. Кілька секунд усі мовчали.

Боб Снід урвав тишу. Старлінг знала його як майстра піар-маніпуляцій з БАТВЗ, який намагався усунути неприємний запах після катастрофи з Давидовою гілкою у Вейко. Він був кревним друзякою з Крендлером і також уважався кар’єристом.

— Агенте Старлінг, ви бачили обкладинки газет і телевізійні репортажі, вас усі знають як стрільця, що приніс смерть Евелді Драмґо. На жаль, вас, так би мовити, демонізували.

Старлінг нічого не відповіла.

— Агенте Старлінг?

— Я не маю жодного стосунку до цих новин, містере Снід.

— Жінка тримала на руках дитину, ви розумієте, що це створює проблему.

— Не на руках, дитина була в слінгу на грудях, а руки Евелда тримала під слінгом, ховала під ковдрою свій МАК-10.

— Ви бачили звіт розтину? — спитав Снід.

— Ні.

— Але ви ніколи не заперечували, що стріляли.

— Гадаєте, я стану заперечувати через те, що ви не знайшли осердя кулі? — сказала вона й озирнулася на свого начальника з бюро. — Містере Персалл, це ж дружня зустріч, так?

— Безперечно.

— То чому містер Снід прийшов із дротом? Технічний відділ уже давно не робить такі шпильки для краваток. У нього в нагрудній кишені «Ф-Бьорд»[22], пише й не соромиться. Ми що тепер, одягаємо прослушку щоразу, як ходимо одне до одного в гості?

Персаллове обличчя почервоніло. Якщо Снід мав на собі дріт, то це була найгірша зрада, але нікому не хотілося на запис казати, щоб Снід його вимкнув.

— Нам не потрібні ваші скарги чи звинувачення, — сказав зблідлий від злості Снід. — Ми тут зібралися, щоб вам допомогти.

— Допомогти в чому? Ваше управління зателефонувало нашому й попросило прислати мене вам на допомогу в рейді. Я дала Евелді Драмґо два шанси здатися. Вона ховала МАК-10 під дитячою ковдрою. Вона тоді вже підстрелила Джона Бріґема. Мені б хотілося, щоб вона здалась. Але вона не схотіла. Вона вистрілила в мене. Я — у неї. Вона загинула. А наразі вам варто перевірити лічильник стрічки, містере Снід.

— Ви наперед знали, що там буде Евелда Драмґо? — запитав Елдредж.

— Наперед? Агент Бріґем повідомив мене вже в дорозі, у фургоні, що Евелда Драмґо варить мет у лабораторії з охороною. Він доручив мені з нею розібратися.

— Не забувайте, Бріґем загинув, — сказав Крендлер, — а також Бьорк, обидва — дуже добрі агенти. Вони не можуть нічого підтвердити чи спростувати, бо їх немає.

У шлунку Старлінг усе перевернулося, коли вона почула з вуст Крендлера ім’я Джона Бріґема.

— Я навряд чи забуду, що Джон Бріґем загинув, містере Крендлер, і він дійсно був добрим агентом, а також моїм добрим другом. Правда в тому, що він попросив мене розібратися з Евелдою.

— Бріґем дав вам це завдання попри те, що ви з Евелдою Драмґо вже мали кілька сутичок, — мовив Крендлер.

— Годі тобі, Поле, — сказав Клінт Персалл.

— Які сутички? — перепитала Старлінг. — То був мирний арешт. Раніше під час арештів вона опиралась іншим офіцерам. Коли я її арештовувала, вона не пручалась і ми навіть трохи поговорили — вона була дотепною. Поводились одна з одною достоту цивільно. Я сподівалася, що цього разу буде так само.

— Ви заявляли вголос, що «розберетеся з нею»? — спитав Снід.

— Я висловила готовність виконувати інструкції.

Голкомб із мерії та Снід нахилились один до одного. Потім Снід лагідно звернувся до Старлінг:

— Міс Старлінг, у нас є інформація від офіцера Болтона з поліції Вашингтона, що ви зробили кілька палких тверджень щодо Евелди Драмґо, поки фургон їхав на завдання. Не бажаєте це прокоментувати?

— На прохання агента Бріґема я пояснила іншим офіцерам, що Евелда має свій досвід насильницьких дій, що вона зазвичай озброєна і що інфікована ВІЛ. Я сказала, що ми дамо їй шанс мирно здатися. Я попросила фізичної допомоги на той випадок, якщо доведеться її заспокоювати. Мушу сказати, що на цю роботу багато охочих не зголосилося.

Клінт Персалл зробив спробу:

— Після того як автівка зі стрільцями «кріпів» врізалася в машини й один злочинець утік, чи бачили ви, що автівка гойдається, чи чули, що всередині плаче дитина?

— Дитина кричала, — відповіла Старлінг. — Я підняла руку, дала знак, щоб усі припинили стріляти, і вийшла з укриття.

— Ось вам чисте порушення процедури, — сказав Елдредж.

Старлінг не звернула на нього увагу.

— Я наблизилася до машини напоготові, зі зброєю в руках, дуло опущене. Маркес Бьорк лежав між нами на землі. Хтось прибіг і затиснув йому рану. Вийшла Евелда з дитиною. Я попросила її показати мені руки. Сказала щось на кшталт: «Евелдо, не роби дурниць».

— Вона вистрілила, ви вистрілили. Вона відразу впала?

Старлінг кивнула:

— У неї підкосилися ноги, і вона осіла на дорогу, схилившись над дитиною. Уже мертва.

— Ви схопили дитину й побігли до води. Виявили турботу, — сказав Персалл.

— Не знаю, що я там виявила. Хлопчик був увесь у крові. Я не знала, інфікована дитина ВІЛ чи ні, я знала, що в Евелди був ВІЛ.

— І ви гадали, що куля могла зачепити дитину, — вставив Крендлер.

— Ні. Я знала, куди увійшла куля. Можна відверто, містере Персалл?

Він так і не зустрівся з нею поглядом, тож вона продовжила:

— Цей рейд перетворився на огидну веремію. Я опинилася в ситуації, коли мала вибирати: загинути або вистрелити в жінку з дитиною. Я зробила свій вибір, і від цього вчинку мені досі пече. Я встрелила жінку з немовлям. Навіть найнижчі тварини такого не роблять. Містере Снід, можете знову перевірити свій лічильник стрічки, саме зараз, коли я це визнаю. Я до смерті ненавиджу, коли опиняюся в таких ситуаціях. Ненавиджу те, як зараз почуваюся, — сказала Старлінг, і в її пам’яті виринув Бріґем, що лежав долілиць на дорозі, тож вона зайшла ще далі: — Я дивлюся, як ви всі намагаєтеся втекти від цього, і мене просто нудить.

— Старлінг… — почав Персалл з мукою та вперше зазирнув Старлінг у вічі.

— Я знаю, що у вас іще не було часу заповнити форму 302[23], — сказав Ларкін Вейнрайт. — Коли ми переглянемо…

— Ні, сер, час був, — відповіла Старлінг. — Одну копію відправлено до Комісії з професійної відповідальності, і ще одну копію я маю при собі, якщо вам не хочеться чекати. У звіті розписано все, що я там робила й бачила. Розумієте, містере Снід, ви мали завчасно отримати всю інформацію.

Зір Старлінг став надто гострим — ознака небезпеки. Вона розпізнала це й свідомо притишила голос.

— Цей рейд провалився з кількох причин. Інформатор БАТВЗ збрехав про місцеперебування дитини, бо йому було конче необхідно, аби облава відбулася — до дати, коли його справу мало переглядати велике журі федерального суду в Іллінойсі. А Евелда Драмґо знала, що ми їдемо. Вона вийшла з грошима в одній сумці та метом в іншій. На її пейджері висвітився номер каналу WFUL. Її повідомили за п’ять хвилин до нашого прибуття. Гелікоптер WFUL прилетів одночасно з нами. Прослухайте телефонні розмови каналу й побачите, хто нас здав. У цієї людини інтереси місцеві, джентльмени. Якби проговорився хтось із БАТВЗ, як це сталось у Вейко, або з УБН, то вони б зв’язалися з національними каналами, а не з місцевим телебаченням.

Бенні Голкомб заговорив від імені мерії:

— Немає жодних доказів, що інформація прийшла від міської адміністрації чи поліцейського відділку Вашингтона.

— Прослухайте розмови й побачите, — сказала Старлінг.

— У вас є пейджер Драмґо? — спитав Персалл.

— Він під пломбою в кімнаті речових доказів у Куантіко.

Саме тоді спрацював пейджер помічника директора Нунана. Він насупився, побачивши номер, перепросив і вийшов із зали. За мить він викликав Персалла до себе в коридор.

Вейнрайт, Елдредж і Голкомб позирали у вікно на фортецю Макнейра, склавши руки в кишені. Наче чекали звісток у відділі реанімації. Пол Крендлер зустрівся поглядом зі Снідом і підштовхнув його до Старлінг.

Снід поклав руку на спинку стільця Старлінг і нахилився до неї:

— Якщо на слуханні ви засвідчите, що, виконуючи завдання для іншої агенції від імені ФБР, убили Евелду Драмґо з власної зброї, то БАТВЗ готові підтвердити, що Бріґем доручив вам звернути… особливу увагу на те, щоб узяти Евелду під варту в мирний спосіб. Її вбила ваша зброя, тож саме ваша агенція має тягти цей віз. Не буде ніяких міжвідомчих змагань із того, у кого довший прутень, ніяких пересварок щодо правил проведення операції, і нам не доведеться згадувати про запальні й ворожі сентенції, які ви робили у фургоні, пояснюючи, якою людиною була Евелда.

На мить Старлінг побачила Евелду Драмґо, як вона виходила з дверей, виходила з машини, побачила горду поставу її голови і, незважаючи на дурість і марність усього Евелдиного життя, побачила її готовність узяти дитину й стати лицем до лиця зі своїми мучителями, а не тікати від них.

Старлінг нахилилася ближче до мікрофона в Снідовій краватці й чітко вимовила:

— Я із задоволенням посвідчу, якою вона була людиною, містере Снід, — кращою за вас.

До зали повернувся Персалл, уже без Нунана, і причинив за собою двері.

— Заступникові директора Нунану довелося повернутися до себе в офіс. Джентльмени, я наразі покладу кінець нашій зустрічі й зв’яжуся з кожним із вас телефоном, — сказав Персалл.

Крендлер підвів голову. Підняв носа, раптом зачувши запах політики.

— Нам іще треба дещо вирішити, — почав Снід.

— Ні, не треба.

— Але…

— Бобе, повір мені, нам нічого не треба вирішувати. Я з тобою потім поговорю. І, Бобе…

— Так?

Персалл ухопився за дріт за краваткою Сніда й сильно смикнув униз, повідривавши ґудзики зі Снідової сорочки й відліпивши від голої шкіри диктофон.

— Ще раз прийдеш до мене з дротом, і я тобі ногу в дупу засуну.

Виходячи з зали, жоден чоловік не поглянув на Старлінг, окрім Крендлера.

Рухаючись до дверей, човгаючи ногами, аби не дивитися, куди йти, Крендлер скористався надзвичайною гнучкістю своєї довгої шиї, аби повернути голову до Старлінг, — мов гієна, що походжає між відступниками в стаді й приглядається до кандидата на вибуття. Його обличчям промайнули різні відтінки жадоби. Крендлеру було властиво милуватися ногами Старлінг та водночас шукати спосіб підрізати ахіллове сухожилля.

Розділ 8

Поведінкова психологія — це відділ ФБР, що займається серійними вбивствами. Там, унизу, у підвальних приміщеннях, повітря прохолодне й нерухоме. Останніми роками реставратори намагалися оживити цей підземний простір своїми кольоровими гамами. Результат був не кращий, ніж після косметичного ремонту в похоронному бюро.

Кабінет завідувача відділу лишився зі старою рудувато-коричневою палітрою та картатими фіранками на високих вікнах. Там в оточенні своїх пекельних папок сидів за столом Джек Кроуфорд.

Стук — і Кроуфорд підвів погляд, зрадівши побаченому: у дверях кабінету стояла Кларіс Старлінг.

Кроуфорд усміхнувся й підвівся зі стільця. Він і Старлінг часто розмовляли стоячи — одна з негласних формальностей, яку вони виробили у своїх стосунках. Тиснути руки не було потреби.

— Я чула, ви приходили в лікарню, — сказала Старлінг. — Шкода, що розминулися.

— Я просто зрадів, що вас так швидко відпустили, — відповів він. — Розкажіть мені про вухо, як воно?

— Нічого, якщо вам до вподоби «цвітна капуста»[24]. Кажуть, набряк швидко зійде.

Вухо прикривало волосся. Вона не запропонувала подивитися.

Нетривала мовчанка.

— Вони намагалися звалити на мене провал операції, містере Кроуфорд. Відповідальність за смерть Евелди Драмґо, за все. Поводилися, мов гієни, а потім усе раптом припинилось, і вони шмигнули геть. Щось їх віджахнуло.

— Може, у вас є ангел, Старлінг.

— Може, і є. Чого це вам коштувало, містере Кроуфорд?

Кроуфорд похитав головою.

— Причиніть двері, будь ласка, Старлінг, — сказав він, знайшовши в кишені серветку «клінекс» і протерши окуляри. — Я б так і зробив, якби мав змогу. Мені одному забракло авторитету. Аби сенаторка Мартін і досі обіймала свою посаду, то у вас було б прикриття… У цьому рейді вони змарнували Джона Бріґема — просто викинули на смітник. Було б шкода, якби вони змарнували й вас, як Джона. Я почувався так, наче укладаю ваші з Джоном мертві тіла в польовий «джип».

Щоки Кроуфорда почервоніли, і вона згадала його обличчя в пронизливому вітрі над могилою Джона Бріґема. Кроуфорд ніколи не говорив із нею про свою війну.

— Ви щось таки зробили, містере Кроуфорд.

Він кивнув:

— Щось зробив. Не знаю, чи ви зрадієте. Є одне завдання.

Завдання. «Завдання» було хорошим словом у їхньому приватному лексиконі. Воно означало певну невідкладну місію, яка все розставляла на свої місця. Без зайвої потреби вони ніколи не обговорювали безпутну центральну бюрократію Федерального бюро розслідувань.

Кроуфорд і Старлінг виконували роль медиків-місіонерів, які терпіти не могли теологію. Вони зосереджувалися тільки на хворій дитині, знаючи, але й словом не обмовляючись про те, що Бог і пальцем своїм клятим не поворухне, аби допомогти. Що він не турбуватиметься посилати дощ, аби врятувати життя п’ятдесятьом тисячам немовлят племені ібо.

— Посередньо, Старлінг, вашим благодійником виступив ваш нещодавній адресант.

— Доктор Лектер.

Вона вже давно помітила, що Кроуфорд не любить промовляти це ім’я вголос.

— Так, саме він. Увесь цей час він нас уникав, перебував поза межами досяжності, а тепер пише вам листа. Чому?

Минуло сім років відтоді, як доктор Ганнібал Лектер, убивця з десятьма виявленими жертвами, утік з-під варти в Мемфісі, забравши в процесі ще п’ять життів.

Доктор Лектер мов крізь землю провалився. У ФБР так і не закрили його справу, та й не збиралися закривати взагалі — принаймні доки Лектера не піймають. Те саме стосувалося Теннессі та інших юрисдикцій, але наразі там не було оперативних груп, які продовжували б полювати на доктора, хоча родичі жертв плакали й лютували перед законодавчими зборами штату Теннессі й вимагали вжити заходів.

З’явилися цілі томи наукових гіпотез щодо ментальності Лектера, і авторами більшості з них були психологи, які ніколи не спілкувалися з доктором особисто. Кілька праць уклали психіатри, з яких він колись глузував у спеціалізованих виданнях і які тепер, вочевидь, відчули, що небезпека минула й можна показати носа. Дехто твердив, що його збочення неминуче доведуть до самогубства і цілком імовірно, що він уже помер.

Принаймні в кіберпросторі зацікавленість доктором Лектером аж ніяк не вщухала. Вологе підґрунтя Інтернету пускало, мов жаб’ячі гриби, паростки теорій, а за кількістю «зустрічей живцем» доктор міг позмагатися з Елвісом. Пройдисвіти заполонили чат-руми, а у флуоресцентному болоті «темного нету» поширювалися поліцейські фотографії з місць злочинів Лектера, які скуповували колекціонери жаскої параферналії. Популярністю вони поступалися хіба що світлинам зі страти Фу Чу Лі[25].

Єдина звістка від доктора за всі сім років — лист до Кларіс Старлінг у той час, коли її стали розпинати таблоїди.

Відбитків пальців на листі не знайшлося, але ФБРівці були практично переконані, що лист справжній. Кларіс Старлінг була цілком певна.

— Чому він так учинив, Старлінг? — здавалося, Кроуфорд мало не сердиться на неї. — Я ніколи не вдавав, що розумію його краще за тих довбнів психіатрів. То розкажіть мені.

— Він гадав, те, що зі мною сталося… зруйнує мене, зруйнує ілюзії щодо Бюро, а руйнація віри приносить йому задоволення, це його улюблена розвага. Мов ті обвали церков, що він колись колекціонував. Ця купа каміння в Італії, коли храм обвалився на бабусь протягом тієї святкової меси, а потім хтось увіткнув у вершечок купи різдвяну ялинку — він був у захваті. Я його забавляю, він зі мною грається. Коли я проводила з ним співбесіди, то йому подобалося звертати увагу на прогалини в моїй освіті, він гадає, що я досить наївна.

Кроуфорд говорив із висоти свого віку та самоти, коли спитав:

— А вам ніколи не спадало на думку, що ви йому подобаєтеся, Старлінг?

— Думаю, я його забавляю. Об’єкти або забавляють його, або ні. Якщо забави нема…

— Чи відчували ви коли-небудь, що подобаєтеся йому? — Кроуфорд наполіг на різниці між думкою і почуттями, як баптисти наполягають на повному зануренні.

— Після досить нетривалого знайомства він розповів про мене кілька речей, які виявилися правдою. Мені здається, що дуже легко сплутати розуміння й емпатію — ми всі так прагнемо емпатії. Може, ми маємо навчитися помічати відмінність — і таким чином дорослішати. Важко й гидко усвідомлювати, що хтось тебе розуміє і при цьому ти йому не подобаєшся. Коли бачиш, що розумінням користуються як іклами хижака, то це найгірше. Я… я уявлення не маю, як доктор Лектер почувається щодо мене.

— Якщо ви не проти, то поділіться — що саме він вам казав.

— Казав, що я амбітна, невгамовна селючка і що мої очі блищать, мов дешеві камінці, які добирають за знаком зодіаку. Казав, що на мені дешеві туфлі, проте я маю смак, дещицю смаку.

— І це здалося вам правдою?

— Ага. Може, і зараз здається. Із взуттям справи покращилися.

— Як ви гадаєте, Старлінг, може, йому заманулося дізнатися, чи ви здасте його, отримавши такий лист зі словами підтримки?

— Він і так знає, що здам, неодмінно знає.

— Після судового вироку він убив шістьох, — сказав Кроуфорд. — Він убив Міґґса в божевільні за те, що той кинув вам в обличчя сперму, і ще п’ятьох під час утечі. Якщо його впіймають, то за теперішнього політичного клімату на доктора чекатиме смертельна голка.

Кроуфорд усміхнувся цій думці. Він був першопрохідцем у дослідженні серійних убивств. Тепер йому загрожував примусовий вихід на пенсію, а монстр, який становив найбільший для нього виклик, так і лишався на свободі. Перспектива смертної кари для доктора Лектера неабияк тішила Кроуфорда.

Старлінг знала, що Кроуфорд згадав учинок Міґґса, аби пробудити її увагу, повернути в ті жахливі дні, коли вона намагалася допитати Ганнібала-канібала у підвалах Балтиморської лікарні для психічно хворих злочинців. Коли Лектер грався з нею, поки в ямі Джейма Ґамба сиділо дівча й чекало на смерть. Зазвичай Кроуфорд загострював увагу співрозмовника, коли підходив до суті, — так само й зараз.

— Старлінг, а ви знаєте, що одна з ранніх жертв доктора Лектера й досі жива?

— Отой багатій. Його родина призначила нагороду.

— Так, Мейсон Верджер. Він на апараті штучного дихання в Меріленді. Цього року помер його батько й лишив йому м’ясопереробний статок. Старий Верджер також лишив Мейсонові посаду конгресмена США та членство в юридичному комітеті Палати представників конгресу, які без нього ледве зводили кінці з кінцями. Мейсон каже, що має певну інформацію, яка допоможе нам знайти доктора. Він хоче з вами поговорити.

— Зі мною.

— З вами. Ось чого хоче Мейсон, і раптом усі погодилися, що це дуже гарна ідея.

— Ось чого хоче Мейсон після того, як ви йому самі це запропонували?

— Вони збиралися викинути вас, Старлінг, підтерти вами те місиво, мов ганчіркою. Вас змарнували б так само, як Джона Бріґема. Просто заради того, аби врятувати якихось бюрократів у БАТВЗ. Страх. Тиск. Це все, про що вони зараз пам’ятають. Дехто подзвонив Мейсону від мого імені й повідомив: якщо її виженуть із роботи, то це дуже нашкодить полюванню на Лектера. Що сталося після цього, кому Мейсон потім зателефонував — я знати не хочу. Можливо, членові Палати представників Веллмору.

Іще рік тому Кроуфорд не став би грати за такими правилами. Старлінг вивчала його обличчя, намагаючись уловити ознаки «дембельського» божевілля, що інколи находить на робітників перед невідворотним виходом на пенсію. Вона нічого не помітила, хоча Кроуфорд мав утомлений вигляд.

— Мейсон не красень, Старлінг, і я маю на увазі не лише його обличчя. Дізнайтеся, що він має на Лектера. Повертайтеся з інформацією, ми над нею попрацюємо. Нарешті.

Старлінг знала, що Кроуфорд уже давно, ще відтоді, як вона закінчила Академію ФБР, намагається переманити її до Відділу поведінкової психології.

Тепер вона стала ветераном Бюро, ветераном численних другорядних завдань, і побачила, що її ранній тріумф, коли вона впіймала серійного вбивцю Джейма Ґамба, став однією з причин її провалу в Бюро. Вона сходила, мов зірка, проте застрягла на півдорозі. У процесі полювання на Ґамба вона знайшла собі принаймні одного могутнього ворога й викликала заздрість у численних однолітків чоловічої статі. Це, а також певна непокора й упертість призвело до того, що вона роками брала участь у групах швидкого реагування, що виїжджали на облави й пограбування банків, роками мала справу з ордерами і споглядала Ньюарк понад дулом пістолета. Зрештою, коли її визнали надто запальною для роботи в команді, вона стала технічним агентом, встановлювала «жучки» в телефони й машини гангстерів і режисерів дитячої порнографії, висиджувала самотні чергування за перехопленими згідно з Третім розділом[26] розмовами. А ще її завжди можна було позичити, коли агенція колег потребувала під час рейдів твердої руки. Старлінг була гнучкою і сильною, а також швидкою та обережною зі зброєю.

Кроуфорд вбачав у новому завданні шанс для Старлінг. Він припускав, що їй завжди хотілося вполювати Лектера. Але правда була складнішою за його припущення.

Тепер Кроуфорд уважно роздивлявся Старлінг:

— Ви так і не вийняли зі щоки той порох.

Дрібки паленого пороху з револьвера покійного Джейма Ґамба поплямували її вилицю чорними цятками.

— Усе не було часу, — відповіла Старлінг.

— Ви знаєте, як французи називають декоративну родимку, отаку мушку, що стоїть високо на щоці? Знаєте, що вона означає?

Кроуфорд зібрав чималу бібліотеку з татуювання, тілесних символів і ритуальних каліцтв.

Старлінг похитала головою.

— Вони називають її «сміливістю», — сказав Кроуфорд. — Вона вам пасує. На вашому місці я б її лишив.

Розділ 9

Фермі «Мускусний щур», родовому маєтку Верджерів біля річки Сасквеганна на півночі Меріленду, притаманна химерна краса. М’ясовиробницька династія Верджерів купила цю землю в 1930-х, коли переїхала з Чикаго на схід, ближче до Вашингтона. Вони могли спокійно це собі дозволити. Ділова й політична чуйка дозволяла Верджерам жирувати на м’ясних контрактах з армією США із часів Громадянської війни.

Скандал із «забальзамованою яловичиною» протягом іспано-американської війни майже не зачепив Верджерів. Коли Ептон Сінклер і журналісти-викривачі дослідили небезпечні робочі умови на м’ясопереробному заводі, то дізналися, що кілька Верджерових робітників ненароком перетопилися на жир, після чого їх закатали в консерви й продали як «чистий навколонирковий жир від Даргема», що його так полюбляли пекарі. Звинувачення оминули Верджерів. Вони не втратили жодного урядового контракту.

Верджери уникли цих потенційних неприємностей і багатьох інших за рахунок того, що купляли політиків — єдиною невдачею стало затвердження Закону про контроль за якістю м’ясної продукції від 1906 року.

Зараз Верджери щодня забивали по 86 тисяч голів великої рогатої худоби й приблизно по 36 тисяч свиней — цифри трохи різнилися залежно від сезону.

Щойно підстрижені моріжки на фермі «Мускусний щур», буяння ароматів бузку в повітрі — усі ці запахи зовсім не схожі на бійню. Єдині тварини — це поні для дітей, що приїжджають у гості, та зграйки гусей, які пасуться на моріжках, вихляючи своїми задками й схиляючи голови до трави. Собак немає. Будинок, сарай і прилеглі території розташовані майже в центрі шістьох квадратних миль національного заповідника, що так і лишаться в довічному володінні родини як особливий виняток, затверджений міністерством природних ресурсів.

Як і більшість анклавів найбагатших людей, «Мускусного щура» нелегко знайти з першого разу. Кларіс Старлінг пропустила потрібне відгалуження від автостради. Повертаючись другорядною дорогою, вона спершу виїхала до торговельного входу — великих воріт із ланцюгом і навісним замком у високому паркані, оточеному лісом. За ворітьми — дорога на одну машину, яка зникала в тунелі з дерев. Переговорного пристрою не було. Вона проїхала ще дві милі й побачила вартівню, що стояла за сотню ярдів на мальовничій під’їзній доріжці. Охоронець в уніформі занотував її ім’я в планшет.

Ще дві милі охайної доріжки вивели її до ферми.

Старлінг зупинила гуркітливий «мустанг», аби пропустити зграйку гусей, що переходили дорогу. Вона помітила вервечку дітей на гладких шетландських поні, які виїжджали з гарненького сараю за чверть милі від будинку. Головна споруда — маєток, спроектований Стенфордом Вайтом[27], — пречудово розташувалася між низьких пагорбів. На вигляд ферма була стабільною й родючою — край солодких мрій. Він вабив Старлінг.

Верджерам вистачило здорового глузду, щоб лишити будинок у первинному стані, за винятком одного доповнення, якого Старлінг поки не бачила, — сучасне крило, що стирчить зі східного боку фасаду, мов додаткова кінцівка, яку приладнали в результаті гротескного медичного експерименту.

Старлінг припаркувалася під центральним портиком. Коли двигун замовк, вона розчула власне дихання. У дзеркальці помітила силует, що наближався верхи. Копита вже цокотіли по асфальту біля машини, коли Старлінг вибралася назовні.

Широкоплеча людина з коротким білявим волоссям зісковзнула з сідла й, не глянувши на конюха, передала йому вудила.

— Відведи його назад, — мовив вершник глибоким, хрипким голосом. — Я Марґо Верджер.

Зблизька вершник виявився жінкою, яка випростала вперед руку, взагалі не згинаючи. Очевидно, що Марґо Верджер була бодібілдеркою. Сітчасту теніску під жилавою шиєю напинали масивні плечі й руки. Очі сухо зблискували й здавалися подразненими, наче вона страждала на брак сліз. На Марґо були саржеві бриджі для їзди верхи й чоботи без шпор.

— Що це ви водите? — спитала вона. — Старий «мустанг»?

— Вісімдесят восьмий.

— Пʼятилітровий? Він наче сів навпочіпки над колесами.

— Так. Це «роуш мустанг».

— Вам подобається?

— Дуже.

— Скільки витискає на максимумі?

— Не знаю. Думаю, достатньо.

— Боїтеся його?

— Шаную. Користуюся з повагою, скажімо так, — відповіла Старлінг.

— Знаєте щось про нього чи просто так купили?

— Знала достатньо, аби купити на крутому аукціоні, щойно побачила, яка то машина. Згодом дізналася більше.

— Як гадаєте, він переможе мій «порше»?

— Залежить від того, який саме «порше». Міс Верджер, мені треба поговорити з вашим братом.

— Його домиють хвилин за п’ять. Можна вирушати.

Саржеві бриджі свистіли на великих стегнах Марґо Верджер, поки та здіймалася сходами. Тонке світле волосся настільки зріділо, що Старлінг замислилась, чи не приймає Марґо стероїди й чи не доводиться їй ховати клітор під липкою стрічкою.

Для Старлінг, яка більшу частину дитинства провела в лютеранському притулку, цей будинок скидався на музей — з просторими кімнатами, пофарбованими сволоками над головою та стінами, на яких висіли портрети гордовитих мертвих людей. На сходових майданчиках стояли китайські статуетки клуазоне, коридори застилали довгі марокканські доріжки.

Різка зміна стилю починається з новим крилом Верджерового маєтку. До сучасної функціональної будівлі можна потрапити крізь двійчасті двері з матованим склом, які погано вписуються в склепінчастий коридор.

Марґо Верджер зупинилася біля дверей. Кинула на Старлінг блискучий, подразнений погляд.

— Деяким людям важко говорити з Мейсоном, — сказала вона. — Якщо ви знервуєтесь чи не стерпите, то пізніше я відповім на всі питання, що ви забудете йому поставити.

Існує одна поширена емоція, яку ми всі розпізнаємо, проте й досі не вигадали для неї назви — щасливий передсмак презирства. Старлінг прочитала його на обличчі Марґо Верджер.

— Дякую, — тільки й мовила агент.

На подив Старлінг, першою залою в цьому крилі була велика й добре обставлена кімната для ігор. Двійко афроамериканських дітлахів гралися поміж гігантськими м’якими тваринами, одне каталося на оглядовому колесі, а друге штовхало по підлозі вантажівку. По кутках були припарковані різноманітні триколісні велосипеди й візочки, а по центру розташувалося велике гімнастичне містечко, підлога під яким була викладена товстими матами.

В одному з кутків ігрової на двомісній канапі сидів високий чоловік в уніформі медбрата й читав «Vogue». На стінах було встановлено кілька відеокамер — одні високо, інші на рівні очей. Одна з камер, що висіла високо в кутку, стежила за Старлінг і Марґо Верджер, обертаючись і фокусуючи лінзи.

Старлінг уже пройшла той етап, коли їй було боляче дивитися на чорношкіру дитину, проте вона чітко усвідомлювала присутність цих дітлахів.

Вона із задоволенням спостерігала за їхнім веселим ігровим дійством, поки вони з Марґо Верджер проходили кімнату.

— Мейсону подобається дивитися на дітлахів, — сказала Марґо Верджер. — Їх лякає Мейсонова зовнішність, усіх, окрім найменших, тож він спостерігає в такий спосіб. Потім вони катаються на поні. Служба опіки в Балтиморі відправляє їх сюди на день, мов у дитсадок.

До покою Мейсона Верджера можна дістатися тільки крізь його ванну кімнату, що обладнана не гірше за спа- центри й займає простір на всю ширину крила. Інтер’єр геть не схожий на домашній — усюди сталь, хром, промислові килимки, душові кабіни з широкими дверима, неіржавкі ванни з підйомними пристроями, скручені в кільця оранжеві шланги, парові кабінки й просторі скляні шафи з мазями від «Фармачії ді Санта Марія Новелла», що у Флоренції. Повітря у ванній кімнаті парувало від нещодавнього використання, повнилось ароматами бальзаму й грушанки.

Старлінг побачила світло, що пробивалося під дверима кімнати Мейсона Верджера. Воно згасло, щойно Марґо торкнулася дверної ручки.

Гостьова зона в кутку покою Мейсона Верджера була сліпуче освітлена горішніми лампами. Над канапою висіла пристойна копія «Старого днями» Вільяма Блейка — Бог, що відміряє простір своїм циркулем. Картину оповила чорна тканина — на знак нещодавньої смерті патріарха Верджерів. Решту кімнати поглинула темрява.

З пітьми долинав ритмічний гул механізму, що раз у раз зітхав.

— Доброго дня, агенте Старлінг.

Звучний, механічно підсилений голос, губне «б» випадає з «доброго».

— Доброго дня, містере Верджер, — мовила Старлінг у пітьму. Горішнє світло припікало маківку. Справжній день був деінде. Сюди день не заходив.

— Сідайте.

Доведеться цим зайнятися. Зараз — саме час. Нагальна необхідність.

— Містере Верджер, розмова, яку ми з вами проведемо, матиме характер свідчень, тож я мушу записати її на плівку. Ви не проти?

— Звісно, — прозвучав голос між зітханнями механізму, щілинні «с» і «з» випадають зі слів. — Марґо, думаю, наразі можеш іти.

Не глянувши на Старлінг, Марґо Верджер вийшла з кімнати під свист своїх саржевих бриджів.

— Містере Верджер, мені б хотілося прикріпити мікрофон до… вашого одягу чи подушки, якщо це вас влаштує, або я можу покликати для цього медбрата — як забажаєте.

— Заради Бога, — відповів він, загубивши «б», а тоді дочекався наступного механічного подиху. — Можете самі це зробити, агенте Старлінг. Я поруч, туточки.

Старлінг не змогла відразу відшукати перемикачі, щоб увімкнути світло. Вирішивши, що вона краще бачитиме, коли лампи не сліпитимуть очі, Кларіс виставила вперед руку й вирушила в пітьму на запах грушанки й бальзаму.

Коли Мейсон увімкнув світло, виявилося, що ліжко ближче, ніж вона очікувала.

Вираз на обличчі Старлінг не змінився. Рука, у якій вона тримала мікрофон на кліпсі, відсахнулася назад десь на дюйм[28].

Перша думка Старлінг не була пов’язана з відчуттями, що виникли в її грудях і животі. Це було спостереження про те, що мовні аномалії Мейсона утворилися в результаті повної відсутності губ. Із другою думкою прийшло усвідомлення, що він не сліпий. Єдине синє око позирало на неї крізь такий собі монокль із трубочкою, яка не давала оку пересохнути, оскільки бракувало повіки. Над рештою обличчя вже давно попрацювали хірурги, зробили все можливе, щоб натягти на кістки рештки шкіри.

Безгубе, безносе обличчя Мейсона Верджера, на якому не лишилося м’яких тканин, шкірилося самими зубами, мов істота з глибоких глибин океану. Усі ми звичні до масок, тож шок від побаченого приходить трохи згодом. Шок приходить від усвідомлення, що це людське обличчя, за яким ховається розум. Вас млоїть від міміки, артикуляції щелепи, від ока, що обертається, аби вас роздивитися. Роздивитися ваше нормальне обличчя.

У Мейсона Верджера гарне волосся, і, хоч як дивно, саме на нього дивитися найважче. Чорняве з сивими вкрапленнями, воно зав’язане в кінський хвіст, такий довгий, що дістане до підлоги, якщо перекинути його через подушку. Сьогодні волосся звилось у велике кільце на грудях, на черепаховому панцирі респіратора. Людське волосся на тлі огидної руїни; коси сяють, мов риб’яча луска.

Уже давно паралізоване тіло Мейсона Верджера зводилося на ніщо під простирадлами на високому лікарняному ліжку.

Перед його обличчям висів пульт, що скидався на флейту Пана чи губну гармоніку в прозорому пластику. Він скрутив язика трубочкою навколо отвору дудки й дмухнув із наступним подихом респіратора. Ліжко відгукнулося гудінням, трохи розвернуло його до Старлінг і підняло підголовник.

— Я дякую Господу за те, що сталося, — сказав Верджер. — То було моє спасіння. Ви прийняли Ісуса, міс Старлінг? Маєте віру?

— Мене виростили в закритому релігійному середовищі, містере Верджер. Решту додумуйте самі, — відповіла Старлінг. — А зараз, якщо ви не проти, я причеплю оце до вашої подушки. Воно ж тут нічому не заважатиме?

Голос звучав надто жваво і дбайливо як для Старлінг.

Її рука біля його голови, ці дві плоті поруч — від цього Старлінг аж ніяк не полегшало, як і від пульсу в судинах, які пересадили зі шкірою понад кістками обличчя, аби живити його кров’ю. Ритмічне розширення викликало асоціацію з хробаками, що поглинають потраву.

Вона з полегшенням розмотала дріт і позадкувала до стола, де лишилися диктофон і окремий мікрофон.

— Спеціальний агент Кларіс М. Старлінг, номер ФБР 5143690, приймає свідчення в Мейсона Р. Верджера, номер соціального страхування 475989823, у нього вдома, у день і рік, зазначені вище, під присягою й за офіційним підписом. Містер Верджер усвідомлює, що прокурором США з Тридцять шостого округу й місцевою владою йому надано імунітет від судового переслідування, про що свідчить спільний меморандум, наданий під присягою й за офіційним підписом. Отже, містере Верджер…

— Я хочу розповісти вам про табір, — перебив Мейсон із черговим видихом. — То був чудовий дитячий досвід, до якого я, по суті, повернувся.

— Ми можемо обговорити це згодом, містере Верджер, але я гадала, що ми…

— О, ми можемо обговорити це зараз, міс Старлінг. Розумієте, тут усе взаємопов’язано. Те, як я зустрів Ісуса, — це найважливіша річ, про яку я взагалі вам можу розповісти, — він дочекався наступного зітхання механізму. — Мова про християнській табір, який оплатив мій батько. Заплатив цілком і повністю за всіх сто двадцять п’ять відпочивальників на озері Мічиґан. Деякі з них бідували, за шоколадку що завгодно могли зробити. Може, я цим користався, може, жорстоко з ними поводився, якщо вони не хотіли брати цукерки й робити, як я скажу, — я нічого не приховую, бо тепер уже все гаразд.

— Містере Верджер, давайте обговоримо певну інформацію на цю ж…

Він її не слухав, просто чекав, доки машина подарує йому наступний подих.

— У мене є імунітет, міс Старлінг, і тепер усе гаразд. Я маю імунітет від Ісуса, маю імунітет від прокурора США, маю імунітет від окружного прокурора Овінгз-Міллз, алілуя. Я вільний, міс Старлінг, і тепер усе гаразд. Я з Ним, просто поруч, і тепер усе гаразд. Він Ісус Воскреслий, і в таборі ми називали його Воскром. Ніхто не зрівняється з Воскром. Ми переінакшили його на сучасний лад, розумієте, — Воскр. Я служив Йому в Африці, алілуя, служив йому в Чикаго, хай святиться ім’я Його, служу Йому й зараз, і Він підніме мене з цього ложа, і Він покарає ворогів моїх, і приведе їх до мене, і я чутиму стражденні крики жінок їхніх, і тепер усе гаразд.

Він захлинувся слиною й замовк. Пульсуючі судини на його обличчі потемніли. Старлінг підвелася, щоб покликати когось із медперсоналу, але не встигла дістатися дверей, як голос Мейсона її спинив.

— Я в порядку, тепер усе гаразд.

Може, пряме запитання подіє краще, аніж спроби скерувати його до потрібної теми.

— Містере Верджер, чи бачили ви доктора Лектера до того, як суд призначив його вашим психіатром? Чи знали його неофіційно?

— Ні.

— Ви обидва були членами колегії Балтиморської філармонії.

— Ні, членство мені надали через благодійні внески. На голосування я посилав свого юриста.

— Ви не давали жодних свідчень на суді у справі доктора Лектера.

Вона поступово вчилася співвідносити свої питання з подихами, що він набирав для відповідей.

— На суді казали, що доказів вистачить на п’ять, навіть дев’ять смертних вироків. Усе перекреслило оскарження щодо неосудності.

— Суд сам визнав його неосудним. Доктор Лектер не подавав апеляції.

— Гадаєте, ця деталь настільки важлива? — спитав Мейсон.

Із цим питанням вона вперше відчула його розум, чіпкий та глибокий, що так різнився від словникового запасу, яким він із нею користувався.

Великий вугор, що наразі призвичаївся до світла, піднявся з-під каміння у своєму акваріумі й заходився невтомно колувати — мерехтлива стрічка з красивим візерунком нерівномірних кремових цяток на коричневому тлі.

Старлінг помітила рух, ухопила його периферійним зором.

— Це мурена Кідако, — сказав Мейсон. — У неволі в Токіо живе навіть більша. Ця друга за величиною… Загальна назва — «жорстока мурена», хочете побачити чому?

— Ні, — відповіла Старлінг і перегорнула сторінку у своєму блокноті. — Отже, у ході терапії, призначеної вам судовим рішенням, містере Верджер, ви запросили доктора Лектера до себе додому.

— Мені вже нема чого соромитися. Я вам про все розповім. Тепер усе гаразд. Мене обіцяли відпустити після всіх тих сфабрикованих звинувачень у розбещенні, якщо я відбуду п’ятсот годин на соціальних роботах, попрацюю в собачому притулку й пройду курс терапії з доктором Лектером. Я гадав, що як доктор Лектер у щось вплутається, то йому доведеться дати мені послаблення на терапії і він не скасує моє умовно-дострокове, якщо я пропускатиму сеанси чи з’являтимуся на наші зустрічі трохи під кайфом.

— Саме тоді ви придбали будинок в Овінгз-Міллз.

— Так. Я розповів докторові Лектеру про все — про Африку, Іді й таке інше — і сказав, що покажу йому деякі свої штучки.

— Покажете що?

— Інвентар. Іграшки. Отам у кутку — то маленька портативна гільйотина, якою я скористався для Іді Аміна. Можна закинути її в багажник «джипа» й поїхати будь-куди, у найвіддаленіше село. Встановлюється за п’ятнадцять хвилин. Приречені зводять лезо катеринкою хвилин за десять, трохи довше, якщо це жінка чи дитина. Я нічого цього не стидаюся, бо тепер очистився.

— Доктор Лектер прийшов до вас додому.

— Так. Я сам відчинив йому, під кайфом, ви розумієте. Очікував якоїсь реакції, але так і не дочекався. Переймався, що він мене злякається, та він здавався геть непорушним. Злякається мене — тепер це смішно звучить. Я запросив його нагору. Показав, що взяв собак із притулку, двох псів, які ладнали між собою, посадив їх разом у клітку, давав їм удосталь свіжої води, але не годував. Мені було цікаво, що ж зрештою трапиться… Показав йому свою шибеницю, знаєте, для еротичної асфіксії, коли ти вішаєшся, тільки не по-справжньому, щоб було приємніше під час… ви мене розумієте?

— Розумію.

— Ну а він, здавалося, не розумів. Спитав, як воно працює, а я сказав, що дивний то психіатр, який цього не знає, а він відповів, і я ніколи не забуду його посмішку, відповів: «Покажіть мені». Я тоді подумав — ну все, ти попався!

— І ви йому показали.

— Я цього не соромлюся. Ми вчимося на власних помилках. Тепер я очистився.

— Будь ласка, продовжуйте, містере Верджер.

— Тож я натягнув петлю перед своїм великим дзеркалом, просунув у неї голову й, тримаючи механізм розчеплення однією рукою, задовольняв себе іншою та все чекав на його реакцію, але так нічого й не помітив. Зазвичай я добре читаю людські емоції. Він сидів на стільці в кутку кімнати. Схрестив ноги й зчепив пальці на коліні. Потім підвівся й запустив руку в кишеню піджака, так елегантно, мов Джеймс Мейсон[29], що витягає запальничку, і мовив: «Не бажаєте аміловий поппер?»[30] Я подумав: ого! Якщо дасть мені одну пігулку зараз, то йому доведеться постачати мені їх до кінця життя, щоб не втратити ліцензію. Вічний рецепт на ліки. Ну, якщо ви читали звіт, то знаєте, що то було дещо більше, ніж амілнітрит.

— «Ангельський пил», інші метамфетаміни й трохи «кислоти», — відповіла Старлінг.

— Ого-го, так? Він підійшов до дзеркала, у яке я себе роздивлявся, копнув його ногою при підлозі й узяв один осколок. Я тоді вже злинув. Він наблизився до мене, дав уламок скла, зазирнув у вічі й мовив, що мені, певно, буде до вподоби зрізати ним шкіру зі свого обличчя. Він випустив псів. Я згодував їм власне лице. Кажуть, багато часу пішло на те, щоб зняти всю шкіру. Я сам не пригадую. Доктор Лектер зламав мені шию за допомогою петлі. Лікарі дістали мій ніс, коли прочистили собакам шлунки, проте шкіра вже не прижилася.

Старлінг трохи забарилася з відповіддю, перекладаючи папери на столі.

— Містере Верджер, ваша родина призначила винагороду після того, як доктор Лектер утік з-під варти в Мемфісі.

— Так, мільйон доларів. Один мільйон. Ми поширили оголошення по всьому світу.

— А ще ви запропонували винагороду за будь-яку корисну інформацію, не просто за звичайне затримання й засудження. Ви мали б ділитися цією інформацією з нами. Ви завжди були чесні перед законом?

— Не зовсім, але ділитися особливо було нічим.

— Звідки ви знаєте? Ви самостійно перевіряли якісь підказки?

— Так, і то настільки, щоб переконатися в їхній марності. Чому б і ні — ФБР ніколи й нічого нам не казало. Ми отримали наводку з Криту — вона виявилася даремною, і ще одну з Уруґваю — її ми теж не змогли підтвердити. Я хочу, аби ви зрозуміли: річ не в помсті, міс Старлінг. Я пробачив доктору Лектеру так само, як наш Спаситель пробачив римським солдатам.

— Містере Верджер, ви повідомили моє керівництво, що наразі отримали інформацію, варту уваги.

— Подивіться в шухляді, що в крайньому столі.

Старлінг дістала з сумочки білі бавовняні рукавички й наділа їх. У шухляді лежав великий конверт із обгорткового паперу. Цупкий і важкий. Вона витягла з нього рентгенівський знімок і піднесла до яскравої горішньої лампи. То був рентген лівої руки, травмованої. Вона перерахувала пальці. Чотири плюс великий.

— Погляньте на п’ясні кістки, розумієте, про що я?

— Так.

— Порахуйте міжфалангові суглоби.

П’ять суглобів.

— З урахуванням великого, у цієї людини було шість пальців на лівій руці. Як у доктора Лектера.

— Як у доктора Лектера.

Куточок знімка, де мав стояти номер рентгену й назва клініки, було відрізано.

— Звідки ви це дістали, містере Верджер?

— З Ріо-де-Жанейро. Щоб дізнатися більше, я мушу заплатити. Велику суму. Ви можете мені сказати, чи це рука доктора Лектера? Я маю знати, чи треба платити гроші.

— Спробую дізнатися, містере Верджер. Зроблю все можливе. Ви маєте обгортку, у якій прийшов знімок?

— Він у Марґо, у пластиковому пакеті, вона вам його видасть. Якщо не заперечуєте, міс Старлінг, я втомився, і мені потрібна увага медиків.

— Моє керівництво вам доповість, містере Верджер.

Невдовзі після того, як Старлінг вийшла з кімнати, Мейсон Верджер дмухнув у крайню трубочку й мовив:

— Корделле!

З ігрової кімнати прийшов медбрат і зачитав Мейсонові інформацію з папки, позначеної написом «ДЕПАРТАМЕНТ ОХОРОНИ ДИТИНСТВА, МІСТО БАЛТИМОР».

— Франклін, так? Приведи до мене Франкліна, — сказав Мейсон і вимкнув світло над ліжком.

Маленький хлопчик стояв сам-один під яскравим горішнім світлом у кутку для гостей і мружився, вдивляючись у темряву, повну зітхань. Залунав гучний голос:

— Ти Франклін?

— Франклін, — відповів маленький хлопчик.

— Де ти зараз мешкаєш, Франкліне?

— З мамою, Ширлі та Вислюганом.

— Вислюган із вами весь час живе?

— Він то є, то нема.

— Ти сказав «він то є, то нема»?

— Ага.

— Мама тобі не рідна, так, Франкліне?

— Вона мені названа.

— То не перша твоя названа мати, так?

— Нє-а.

— Тобі подобається там жити, Франкліне?

Хлопчик просяяв:

— У нас є кицька-муркицька. Мама робе оладки в духовці.

— Скільки ти вже там мешкаєш, із цією мамою?

— Не знаю.

— Ти вже святкував там день народження?

— Так, один раз. Ширлі наробила «кул-ейду»[31].

— Любиш «кул-ейд»?

— Полуничний.

— Любиш маму й Ширлі?

— Люблю, ага, і кицьку-муркицьку.

— Ти хочеш там жити? Почуваєшся в безпеці, коли лягаєш спати?

— Ага. Я сплю в одній кімнаті з Ширлі. Ширлі, вона доросла дівчина.

— Франкліне, ти не можеш більше лишатися з мамою, Ширлі та кицькою-муркицькою. Тобі доведеться від них піти.

— Хто таке сказав?

— Уряд таке сказав. Мама втратила роботу й право на всиновлення. Поліція знайшла у вас удома сигарету з марихуаною. Це останній тиждень, коли тобі дозволять бачитися з мамою. Останній тиждень, коли дозволять бачитися з Ширлі та кицькою-муркицькою.

— Ні, — мовив Франклін.

— А може, ти їм просто більше не потрібен, Франкліне. З тобою щось не так? У тебе якась вавка на тілі чи інша гидота? Може, у тебе шкіра затемна, щоб вони тебе любили?

Франклін підняв сорочку й поглянув на свій маленький коричневий живіт. Похитав головою. Він плакав.

— Ти знаєш, що станеться з кицею? Як звати кицю?

— Кицька-Муркицька, так і звем.

— Ти знаєш, що станеться з Кицькою-Муркицькою? Поліцейські заберуть Муркицьку в притулок, і там лікар зробить їй укол. Тобі робили уколи в дитсадочку? Лікар робив тобі укол? Блискучою голкою? Вони зроблять Муркиці укол. Вона так перелякається, коли побачить голку. Лікар проштрикне її голкою, Киці-Муркиці болітиме, а тоді вона помре.

Франклін схопився за край сорочки й підняв до обличчя. Засунув у рот великий палець, як не робив уже рік відтоді, як його попросила про це мама.

— Ходи сюди, — сказав голос із темряви. — Ходи сюди, і я розповім, як уберегти Кицьку-Муркицьку від уколу. Ти хочеш, аби Муркиці зробили укол, Франкліне? Ні? То йди сюди, Франкліне.

Франклін повільно пішов у темряву. З очей хлопчика струменіли сльози, він смоктав великий палець. Коли він опинився за шість футів[32] від ліжка, Мейсон дмухнув у свою губну гармоніку, і світло ввімкнулося.

Від природженої сміливості, чи від бажання допомогти Киці-Муркиці, чи від приреченого усвідомлення, що йому нема куди тікати, Франклін навіть не здригнувся. Не побіг геть. Стояв на своєму місці й дивився Мейсонові в обличчя.

Мейсон насупив би брови, якби їх мав, аби висловити невдоволення таким результатом.

— Ти зможеш урятувати Кицьку-Муркицьку від уколу, якщо сам згодуєш Муркиці щурячу отруту, — сказав Мейсон.

Шипляча «щ» загубилася, але Франклін усе зрозумів.

— Ти зла стара бяка, — відповів Франклін. — Ще й потворна.

Він розвернувся й вийшов із кімнати — повз ванну зі скрученими шлангами, назад в ігрову.

Мейсон стежив за ним на моніторі.

Медбрат глянув на хлопчика, уважно роздивився його, удаючи, що читає «Vogue».

Франклін більше не зважав на іграшки. Він відійшов подалі й усівся під жирафою, обличчям до стіни. Ось і все, що він міг удіяти, аби не смоктати великого пальця.

Корделл терпляче виглядав сльози. Коли медбрат побачив, як здригнулися дитячі плечі, то підійшов до хлопчика й ніжно витер сльози клаптиком стерильної тканини. А тоді поклав мокрий клаптик у Мейсонів бокал для мартіні, що охолоджувався в холодильнику ігрової поруч із апельсиновим соком і колою.

Розділ 10

Знайти медичну інформацію про доктора Лектера було нелегко. Якщо враховувати його цілковите презирство до медичних закладів і більшості лікарів-практиків, то не дивно, що в нього ніколи не було особистого терапевта.

Державна балтиморська лікарня для психічно хворих злочинців, де доктора Лектера утримували до його лиховісного переведення у Мемфіс, тепер зачинилась, і занедбану будівлю очікувало знесення.

Поліція штату Теннессі була останньою інстанцією, яка несла відповідальність за доктора Лектера до його втечі, але там наполягали, що не отримували його медичної документації. Наразі вже мертві офіцери, які перевезли його з Балтимора до Мемфіса, розписалися тоді за в’язня, але не за його медичні картки.

Старлінг провела день на телефоні й за комп’ютером, а потім вручну обшукала кімнати для зберігання речових доказів у Куантіко та в Будівлі Гувера. Вона цілий ранок лазила запилюженою, смердючою, захаращеною кімнатою доказів у поліцейському управлінні Балтимора і провела навіжений день, розбираючись із некаталогізованим Зібранням Ганнібала Лектера в Меморіальній юридичній бібліотеці Фітцгʼю, де час зупиняється, поки архіваріуси намагаються відшукати потрібні ключі.

Зрештою, їй дістався єдиний аркуш — побіжний медичний огляд доктора Лектера, який відбувся, коли його вперше заарештувала поліція штату Меріленд. І жодних історій хвороб.

Айнелл Корі пережила занепад Державної балтиморської лікарні для психічно хворих злочинців і взялася до кращих справ у Лікарняній раді штату Меріленд. Вона не захотіла розмовляти зі Старлінг у своєму кабінеті, тож вони зустрілися в кафетерії на першому поверсі.

Старлінг узяла собі за звичку приїжджати на зустрічі раніше й оглядати узгоджене місце здалеку. Корі виявилася пунктуальною до хвилини. Вона була огрядна й бліда, років тридцяти п’яти, без макіяжу та прикрас. Волосся носила майже по пояс, як і колись у старших класах, а на ноги вдягла білі сандалії з компресійними колготами.

Старлінг збирала пакетики з цукром біля кавового прилавка й спостерігала, як Корі всідається за погоджений столик.

Ви можете дотримуватися помилкової думки, що всі протестанти однакові на вигляд. Це не так. Так само як уродженці Карибів можуть відрізнити жителів одного острова від іншого, так і Старлінг, яку виховали лютерани, поглянула на цю жінку й мовила сама до себе: «Церква Христа, у крайньому випадку назарейка».

Старлінг зняла всі свої прикраси, простенький браслет і золотий кульчик зі здорового вуха, та склала їх у сумочку. Наручний годинник пластиковий, зійде. Більше зі своєю зовнішністю вона не могла нічого вдіяти.

— Інелл Корі? Хочете кави? — спитала Старлінг, тримаючи в руках дві чашки.

— Правильно казати Айнелл. Я каву не п’ю.

— Тоді я обидві вип’ю, хочете чогось іще? Я Кларіс Старлінг.

— Нічого мені не треба. Не покажете мені якесь посвідчення з фотографією?

— Звісно, — відповіла Старлінг. — Міс Корі… Можна я звертатимусь до вас на ім’я?

Жінка стенула плечима.

— Айнелл, мені потрібна допомога у справі, до якої ви особисто не маєте жодного стосунку. Я просто потребую настанов, аби знайти документацію з Державної балтиморської лікарні.

Айнелл Корі говорить із перебільшеною чіткістю, коли хоче підкреслити свою правоту чи гнів.

— Ми вже все обговорили з комісією штату під час закриття, міс…

— Старлінг.

— Міс Старлінг. Ви не знайдете жодного пацієнта, який покинув би ту лікарню без папки. Ви не знайдете жодної папки, яка б покинула ту лікарню без узгодження з керівництвом. Що стосується померлих, то міністерству здоров’я їхні папки були не потрібні, Бюро демографічної статистики — також, і, наскільки мені відомо, мертві папки, тобто папки померлих, лишалися в Державній балтиморській лікарні ще після дати мого звільнення, а я пішла мало не остання. Утечі перейшли до міської поліції та управління шерифа.

— Утечі?

— Я маю на увазі випадки, коли хтось тікає з лікарні. Інколи тікали привілейовані пацієнти.

— Доктора Лектера можна вважати «втечею»? Як гадаєте, чи його документи могли потрапити до правових органів?

— Він не був утікачем. Він не проходив як наш утікач. Коли він зник, то перебував не під нашим наглядом. Одного разу я спустилася туди, вниз, подивилася на доктора Лектера й показала його моїй сестрі, коли вона приходила до нас із хлопцями. Мені стає якось гидко й холодно, коли про це згадую. Він нацькував одного з пацієнтів, аби той кинув у нас, — вона стишила голос, — сім’я. Розумієте, про що я?

— Чула про такі випадки, — відповіла Старлінг. — То часом був не Міґґс? Мав натреновану руку.

— Я викреслила це з пам’яті. А вас я пам’ятаю. Ви прийшли в лікарню, поговорили з Фредом… доктором Чилтоном, а потім спустилися в підвал до Лектера, так?

— Так.

Доктор Фредерік Чилтон був директором Державної балтиморської лікарні для психічно хворих злочинців і пропав під час відпустки після втечі доктора Лектера.

— Ви знаєте, що Фред зник.

— Так, чула про це.

В очах міс Корі раптом забриніли сльози.

— Він був моїм нареченим, — сказала вона. — А тоді він пропав, лікарню закрили — наче дах завалився мені на голову. Якби не моя церква, я б не впоралася з горем.

— Співчуваю, — відповіла Старлінг. — Тепер у вас гарна робота.

— Але Фреда нема. Він був чудовим, чудовим чоловіком. У нас було кохання, така любов, що випадає далеко не всім. Його обрали хлопцем року в Кантоні, коли він ходив у старші класи.

— Ну нічого собі. Дозвольте спитати вас іще дещо, Айнелл: він зберігав документацію у своєму кабінеті чи вона лежала на реєстратурі, де було ваше робоче…

— Документи були в стінних шафах у нього в кабінеті, а потім їх стало так багато, що ми придбали великі картотечні шафи в реєстратуру. Звісно, вони завжди були замкнені. Коли ми закрилися, туди на постійній основі переїхала метадонова клініка, більшість речей пересували з місця на місце.

— Ви коли-небудь бачили, читали документацію на доктора Лектера?

— Звісно.

— Не пам’ятаєте, чи були там рентгенівські знімки? Рентгени вкладали у медичні звіти чи зберігали окремо?

— У. Вкладали у звіти. Вони більші за стандартні папки, через те було незручно. Ми мали рентгенівський апарат, але рентгенолог працював не на повну ставку, тож не укладав окремих справ. Чесно кажучи, я не пам’ятаю, чи був знімок у Лектеровій папці, чи ні. Там була стрічка електрокардіограми, яку Фред інколи показував гостям, доктор Лектер — я навіть не хочу називати його доктором — був увесь обплутаний дротами електрокардіографа, коли дістався тієї бідної медсестри. Розумієте, показники були дивними — його пульс практично не змінився, коли він на неї напав. Йому вибило плече, коли всі ті санітари, ну, навалилися на нього та відтягли від неї. То треба було зробити йому рентген. Вони б йому не тіко плече вибили, якщо мене попитати.

— Як вам щось спаде на думку, де взагалі може бути та папка, ви мені зателефонуєте?

— Ми проведемо те, що звемо «глобальним пошуком». — мовила міс Корі, смакуючи вираз. — Але не думаю, що щось знайдемо. Багато речей просто покинули, не ми, а працівники метадонової.

У кавових чашок були товсті обідки, через які переливається кава. Дивлячись, як Айнелл Корі важкою ходою, мов пекельне знамення, йде геть, Старлінг випила півчашки кави, підклавши під підборіддя серветку.

Старлінг потроху приходила до тями. Вона розуміла, що їй щось надокучило. Може, то була вульгарність чи й гірше — відсутність смаку. Байдужість до речей, що милують око. Навіть образ королеви снафу[33] кращий, аніж ніякий, — це факт, хочете ви чути це чи ні.

Старлінг пошукала в собі ознаки снобізму й вирішила, що для снобізму в неї замало приводів. Потім, розмірковуючи про смак, згадала Евелду Драмґо, яка мала його вдосталь. Від цієї думки Старлінг знову закортіло поглинути саму себе.

Розділ 11

Отож Старлінг повернулася в місце, де все для неї розпочалося, у Державну балтиморську лікарню для психічно хворих злочинців, тепер покинуту. Стара коричнева будівля, дім болю з позабиваними вікнами й дверима, перетягнутий ланцюгами й позначений графіті, чекає на техніку для знесення.

Лікарня почала занепадати задовго до того, як під час відпустки зник її директор, доктор Фредерік Чилтон. У зв’язку з подальшим викриттям нераціонального використання коштів, а також ветхістю самої будівлі законодавчі органи мусили обрізати фінансування. Деяких пацієнтів перевели до інших закладів, інші померли, а ще чимало тинялися торазиновими зомбі по вулицях Балтимора через недолугу програму амбулаторного лікування, і чимало їх замерзло на смерть.

Стоячи перед старою будівлею, Кларіс Старлінг зрозуміла, що встигла перепробувати всі інші варіанти, бо не хотіла знову приходити в це місце.

Доглядач запізнився на сорок п’ять хвилин. То був приземкуватий, старший чоловік із черевиком на високому підборі та зі східноєвропейською зачіскою, яку, певно, йому зробили вдома. Він задихано провів Старлінг до бокових дверей, за кілька кроків далі тротуаром. Замок вибили вандали, і на двері почепили ланцюг із двома навісними замками. Між ланками назбиралося пухнасте павутиння. Трава, що проростала крізь щілини в сходинках, лоскотала кісточки Старлінг, поки доглядач бабрався з ключами. Під вечір набігли хмари, світло стало зернистим і не утворювало тіней.

— Цю будівлю добре не знаю, тіки дивлюсь пожежні сигналізації, — сказав чоловік.

— Ви не знаєте, тут збереглися документи? Якісь картотеки чи записи?

Він стенув плечима:

— Після больниці тут метадонова клініка була, скікись місяців. Вони в підвал усе знесли, кроваті, постелі, не знаю шо ще. Пагано для моєй астми, пліснява, дуже пагана пліснява. Матраци на кроватях у плісняві, пагана пліснява на кроватях. Дихать там не можу. Сходки високо на мою ноґу. Я б показав, дак…

Старлінг була б рада компанії, навіть його, але доглядач її б уповільнив.

— Ні, йдіть. Де ваш офіс?

— Далі по кварталу, де раньше була та контора з водійськими правами.

— Якщо я не повернуся через годину…

Він поглянув на годинник.

— Через півчаса мені вже треба йти.

А оце вже, блін, занадто.

— От що ви зараз зробите для мене, сер: ви чекатимете на ключі у своєму офісі. Якщо я не повернуся за годину, то зателефонуєте за номером на оцій картці й покажете, куди я пішла. Якщо вас не буде, коли я повернуся — якщо ви замкнете офіс і підете додому, — то я особисто піду зранку до вашого керівництва й доповім про ваш учинок. До того ж — до того ж вас перевірить служба внутрішнього оподаткування, а ваше проживання перегляне Управління контролю за імміграцією та… отриманням громадянства. Ви мене зрозуміли? Мені хотілося б почути відповідь, сер.

— Та я б вас пождав, звісно. Не треба такого казать.

— Дуже вам вдячна, сер, — відповіла Старлінг.

Доглядач ухопився своїми великими руками за поруччя, аби переступити на тротуар. Старлінг слухала, як удалині замовкають його нерівномірні кроки. Вона поштовхом прочинила двері й вийшла на майданчик пожежних сходів. Високі заґратовані вікна в прогоні пропускали сіре світло. Вона поміркувала, чи варто замкнути за собою двері, і вирішила зав’язати ланцюг на вузол ізсередини, щоб мати змогу відчинити двері, якщо загубить ключ.

Під час усіх попередніх відвідин лікарні, коли Старлінг спілкувалася з доктором Ганнібалом Лектером, вона потрапляла всередину з головного входу, тож тепер їй знадобився час, щоб зорієнтуватися.

Вона піднялася пожежними сходами на основний поверх. Матовані вікна так само перешкоджали слабкому денному світлу, і в залі панував півморок. Своїм важким ліхтариком Старлінг відшукала перемикач і ввімкнула горішнє освітлення — три лампочки й досі світили в поламаній арматурі. На столі реєстратури лежали телефонні дроти з оголеними кінцями.

У будівлі побували вандали з фарбою в аерозольних балончиках. Восьмифутовий[34] фалос із яйцями прикрашав стіну в реєстратурі, разом із написом «МАМА ФАРОН ПОДРОЧИ МЕНІ».

Двері в кабінет директора були незамкнені. Старлінг зупинилася в прорізі. Саме сюди вона прийшла на своє перше завдання від ФБР, ще коли була стажеркою, коли всьому вірила, коли гадала, що як ти вправляєшся з роботою, якщо даєш раду, то тебе приймуть незалежно від раси, віри, кольору шкіри, національності чи того факту, що ти маєш бути одним зі старих добрих хлопців. З усього цього їй лишився тільки один пункт, у який вона вірила. Старлінг вірила, що дає раду.

Ось тут директор лікарні Чилтон подав їй масну руку, а тоді почав загравати. Тут він торгував таємницями, підслуховував і вірив, що не дурніший за Ганнібала Лектера, тут він прийняв рішення, яке дало Лектерові можливість утекти, проливши стільки крові.

Чилтонів стіл і досі стояв у кабінеті, але стілець пропав — завдяки маленьким розмірам його було легко вкрасти. Шухляди порожні, окрім розчавленого алка-зельтцеру.

У кабінеті лишилися дві картотечні шафи. На них були прості замки, і колишній технічний агент Старлінг відімкнула їх менш ніж за хвилину. У нижній шухляді лежав усохлий сендвіч у паперовій обгортці, кілька бланків метадонової клініки, а також ароматизатор для рота, тюбик тоніку для волосся, гребінець і кілька презервативів.

Старлінг замислилася про лікарняний підвал, схожий на каземат, де доктор Лектер прожив вісім років. Їй не хотілося туди спускатися.

Вона могла б скористатися мобільним і попрохати когось із міської поліції спуститися разом із нею. Могла б попросити польовий офіс у Балтиморі прислати до неї ще одного агента ФБР. Сірий день майже закінчився, і навіть зараз їй уже ніяк не уникнути години пік на дорогах Вашингтона. Якщо доведеться чекати, справи тільки погіршаться.

Попри пил, вона похилилася на Чилтонів стіл і спробувала вирішити. Вона насправді гадала, що в підвалі можуть лежати папки, чи її просто тягло в те місце, де вона вперше побачила Ганнібала Лектера?

Завдяки кар’єрі в правоохоронних органах Старлінг дізналася про себе принаймні одну річ, а саме: вона не шукала собі пригод і була б рада ніколи знову не відчувати страху. Але в підвалі можуть бути папки. Вона зможе це перевірити за п’ять хвилин.

Вона пам’ятала, як, коли спускалася сюди багато років тому, за спиною ляскали двері підвищеної безпеки. На той випадок, якщо хтось захоче їх зачинити цього разу, вона зателефонувала до Балтиморського польового офісу, повідомила про своє місцеперебування й домовилася зв’язатися за годину, коли вийде.

Світло ввімкнулося на внутрішніх сходах — ними Чилтон колись давно проводжав її до підвалу. Тут він пояснював правила безпеки поводження з Ганнібалом Лектером, а тут, під оцією лампою, зупинився, щоб дістати з гаманця фотографію медсестри, чий язик доктор Лектер з’їв під час спроби провести медогляд. Якщо під час гамування доктору Лектеру вибили плече, то, звісна річ, мав існувати рентгенівський знімок.

Протяг на сходах торкнувся шиї, наче десь було прочинене вікно.

На майданчику валялася коробка з-під гамбургера з «Макдональдза», розкидані серветки. Поплямована посудина, де колись була квасоля. Рештки їжі. У кутку — звивисте лайно і ще серветки. Світло кінчалося на нижньому сходовому майданчику перед великими сталевими дверима, що вели до відділення для буйних, — тепер вони були прочинені навстіж, трималися на гаку на стіні. Ліхтарик Старлінг містив п’ять батарейок D і пускав хороший, широкий промінь.

Старлінг освітила ним довгий коридор колишнього відділення максимальної безпеки. У дальшому кінці виднілося якесь нагромадження. Дивно бачити відчинені двері в камерах. Підлога була завалена обгортками з-під хліба й паперовими склянками. Бляшанка з-під содової, почорніла від ужитку, мов тріснута труба, лежала на столі, за яким колись сиділи санітари.

Старлінг клацнула перемикачами за постом санітарів. Безрезультатно. Вона дістала мобільний телефон. У темряві червоне світло видавалося дуже яскравим. Під землею від мобілки ніякої користі, але вона голосно в неї заговорила:

— Баррі, піджени вантажівку до бокового входу. Принеси прожектор. Прихопи візки, щоб підняти речі нагору… ага, спускайся.

Потім Старлінг крикнула в темряву:

— Увага там. Я федеральний офіцер. Якщо ви тут нелегально мешкаєте, то можете йти. Я вас не заарештую. Ви мене не цікавите. Якщо ви повернетеся після того, як я закінчу свої справи, мене це також не цікавить. Можете зараз виходити. Якщо ви спробуєте мені завадити, то отримаєте тяжке тілесне ушкодження, коли я засаджу свинцю вам у дупу. Дякую.

Її голос прокотився луною в коридорі, де божевільні колись зривалися на хрип і жували беззубими яснами ґрати.

Старлінг пригадала заспокійливу присутність великого санітара Барні, який чергував тут, коли вона приходила на розмови до доктора Лектера. Дивна чемність, із якою Барні й доктор Лектер ставилися один до одного. Тепер Барні не було. Виринув спогад зі школи, і Старлінг, щоб зібратися, змусила себе пригадати:

Кроки лунають у пам’яті

Коридорами, якими ми не йшли,

До дверей, яких ми не прочиняли,

Що ведуть у сад троянд.

Сад троянд, еге ж. Нічогенький сад троянд.

Старлінг, яку на нещодавніх нарадах заохочували ненавидіти свою зброю та саму себе, зʼясувала, що торкатися зброї не так уже й неприємно, коли тобі страшно. Вона притисла 45-й калібр до стегна й пішла коридором за променем ліхтарика. Важко водночас слідкувати за обома флангами, нікого за собою не лишати, обов’язково. Десь крапала вода.

В одних камерах — ряди розібраних рам від ліжок. В інших — матраци. Посеред коридору натекло води, і Старлінг, завжди дбаючи про взуття, переступила вузьку калюжу, просуваючись уперед. Вона згадала пораду Барні, яку він дав багато років тому, коли в камерах іще були люди. Тримайтеся середини проходу, коли будете йти.

Картотечні шафи, ось вони. Посеред коридору, у самому кінці, тьмяна оливкова поверхня в промені ліхтарика.

Ось камера, у якій колись сидів Множинний Міґґс, повз неї взагалі не хотілося проходити. Міґґс, який шепотів до неї непристойності й кидався тілесними рідинами. Міґґс, якого доктор Лектер убив, нарадивши проковтнути власний поганий язик. А коли Міґґс помер, у камері оселився Семмі. Семмі, чий поетичний талант доктор Лектер заохочував, впливаючи на поета неймовірним чином. Навіть зараз вона могла чути, як Семмі горлає свій вірш:

Я ХОЧУ ТИ ДО СУСА

Я ХОЧУ ТИ З РИСТОМ

І Я ПІТУ ЗІ СУСОМ

ЯК БУТУ МОЛОЦОМ

У неї досі валялася десь записка, нашкрябана крейдовим олівцем.

Тепер камера була заставлена матрацами й вузлами з білизною, замотаною в простирадла.

І нарешті, камера доктора Лектера.

Міцний стіл, за яким він читав, так само стояв на болтах у центрі кімнати. Зникли дошки поличок, на яких він тримав свої книги, але зі стіни й досі стирчали скоби.

Старлінг мала б уже повернутися до шаф, але не могла відвести очей від камери. Тут відбулася найдивовижніша зустріч у її житті. Тут її вражали, шокували, дивували.

Тут вона чула про себе правду, таку жаску, на яку серце відгукалося, мов величезний, гучний дзвін.

Їй хотілося зайти. Хотілося зайти в камеру, як хочеться стрибнути з балкона, як манить блиск рейок і шпал, коли чуєш, що прибуває потяг.

Старлінг посвітила навколо ліхтариком, зазирнула за картотечні шафи, пустила промінь найближчими камерами.

Цікавість перенесла її за поріг. Вона стояла в центрі камери, де доктор Ганнібал Лектер провів вісім років. Тепер вона займала простір, у якому колись бачила його, і чекала, що по шкірі піде мороз, але цього не сталося. Поклала зброю та ліхтарик на стіл, переконавшись, що ліхтарик не покотиться, і притулила руки до поверхні, відчувши під долонями самі крихти.

Загалом, враження розчаровували. Колишній мешканець покинув цю камеру, наче змія скинула шкіру. Старлінг помітила, що до неї прийшло усвідомлення: смерть і небезпека не завжди чекають на тебе в пастках. Вони можуть прийти з солодким диханням коханої людини. Або одного сонячного дня на рибному ринку, де з бумбокса лунає «Макарена».

До роботи. Картотека вісім футів завдовжки, усього чотири шафи, до підборіддя. У кожній — по п’ять шухляд, під єдиним замком із чотирма штифтами, що висів біля горішньої шухляди. Усі чотири відімкнені. Усі шухляди забиті справами, подекуди товстими, усі — у папках. Старі паперові папки «під мармур» із часом погнулися, новіші справи зберігалися в коричневих «манільських» папках. Інформація про здоров’я мертвих людей, аж від самого відкриття лікарні в 1932 році. Справи розставлено майже за алфавітом, деякі документи щільно укладено позаду папок у довгих шухлядах. Старлінг швиденько перебирала корінці, притримуючи важкий ліхтарик на плечі, пальцями вільної руки гортаючи папки, шкодуючи, що не прихопила маленький ліхтарик, який можна тримати в зубах. Щойно вона трохи розібралася в картотеці, стала пропускати цілі шухляди, промайнувши невелику секцію «І», потім «К», вона дісталася «Л», і тут бац: Лектер, Ганнібал.

Старлінг дістала довгу коричневу папку, одразу промацала її в пошуках твердого рентгенівського негатива, поклала папку на стос інших, розгорнула і знайшла історію хвороби покійного І. Дж. Міґґса. Чорт забирай. Міґґс навіть у могилі не дає їй спокою. Вона переклала папку на шафу й поспішила до «М». Коричнева папка Міґґса стояла на місці, за алфавітом. Порожня. Хтось помилився, укладаючи справи? Хтось випадково поклав документи Міґґса в обкладинку справи Ганнібала Лектера? Вона пробіглася секцією «М», видивляючись справу без папки. Потім повернулася до «І». Усвідомлення, що їй дещо заважає. Запах цього місця став більше непокоїти. Доглядач був правий, тут важко дихати. Вона дісталася середини «І», коли збагнула, що сморід… швидко посилюється.

Позаду — тихий сплеск, і вона різко озирнулася, наготувавши для удару ліхтарик, швидко засунувши руку під вітрівку, до зброї. У світлі ліхтарика Старлінг стояв високий чоловік у брудному ганчір’ї, ступивши однією величезною, набряклою ногою в калюжу. Одна рука звисала вздовж тіла. Другою він тримав осколок від розбитої тарілки. Одна нога та обидві стопи були перев’язані стрічками з простирадл.

— Привіт, — сказав він, ледве рухаючи язиком, розпухлим від стоматиту. Старлінг за п’ять футів відчувала його дихання. Рука під курткою перемістилася від зброї до балончика з «Мейсом».

— Привіт, — відповіла Старлінг. — Будь ласка, станьте туди, спиною до ґрат.

Чоловік не поворухнувся.

— Ти Сус? — спитав він.

— Ні, — сказала Старлінг. — Я не Ісус.

Голос. Старлінг пам’ятала цей голос.

— Ти Сус?!

Чоловік кривив лице.

Цей голос. Ану думай.

— Привіт, Семмі, — сказала Старлінг. — Як ти? Щойно про тебе згадувала.

Що там про Семмі? Інформація прибувала швидко, у довільному порядку. Виклав голову своєї матері на тацю для пожертв, поки паства співала «Віддавай Господу найкраще». Сказав, що то найдорожча річ у нього. У Придорожній баптистській церкві. Побивається, як казав доктор Лектер, що Ісус десь забарився.

— Ти Сус? — мовив Семмі, цього разу жалісно. Він поліз у кишеню й витяг звідти недопалок, чималий, понад два дюйми завдовжки. Виклав його на осколок тарілки й простягнув, пропонуючи Старлінг.

— Семмі, вибач, ні. Я не…

Семмі раптом ожив, розлютився, що вона не Ісус, і у вогкому коридорі загримів його голос:

— Я ХОЧУ ТИ ЗІ СУСОМ!

Я ХОЧУ ТИ З РИСТОМ!

Він замахнувся осколком тарілки з вигнутим, мов мотика, гострим краєм і зробив крок до Старлінг, ступивши обома ногами в калюжу, скорчивши обличчя, хапаючи вільною рукою простір між собою і Старлінг.

Спиною вона відчула тверду поверхню шаф.

— І ТИ ПІДЕШ З ІСУСОМ… ЯК БУДЕШ МОЛОДЦОМ, — промовила Старлінг голосно й чітко, мов гукала до нього з далини.

— Угу, — спокійно мовив Семмі й зупинився.

Старлінг порилася в сумочці, знайшла шоколадний батончик.

— Семмі, у мене є «снікерс». Любиш «снікерс»?

Він нічого не відповів.

Вона поклала «снікерс» на коричневу папку й простягнула її до Семмі так само, як він простягав свою тарілку.

Він зробив перший укус, навіть не знявши обгортки, потім виплюнув папір і знову вкусив, з’ївши півбатончика за одним разом.

— Семмі, тут іще хтось був?

Він проігнорував питання, поклав решту батончика на тарілку й зник за купою матраців у своїй старій камері.

— А це що, блін, таке? — спитав жіночий голос. — Дякую, Семмі.

— Хто ви? — гукнула Старлінг.

— Не ваше собаче діло.

— Ви живете тут із Семмі?

— Та ні. Прийшла на побачення. Ви не могли б нас залишити наодинці?

— Так. Відповідайте на мої питання. Ви тут давно?

— Два тижні.

— Тут іще хтось був?

— Якісь бездомні, Семмі їх вигнав.

— Семмі вас захищає?

— Полізь до мене — дізнаєшся. Я ще добре ходжу. Я дістаю харчі, а він має безпечне місце, де їх можна з’їсти. Багато хто має таку домовленість.

— Хтось із вас бере участь у якійсь соціальній програмі? Не хочете туди потрапити? Я можу допомогти.

— Він уже це пройшов. Виходиш у світ, крутишся, як шмат лайна, а тоді повертаєшся до знайомих місць. Що ви шукаєте? Чого вам треба?

— Деякі лікарняні справи.

— Якщо їх тут нема, то хтось украв — щоб до цього дійти, великого розуму не треба.

— Семмі? — покликала Старлінг. — Семмі?

Семмі не відповів.

— Він спить, — відповіла його подруга.

— Якщо я лишу тут трохи грошей, ви купите собі поїсти? — спитала Старлінг.

— Ні, я куплю випивку. Їжу можна знайти. А випивку не знайдеш. Дивіться, щоб вам у зад двері не стукнули, як будете виходити.

— Я покладу гроші на стіл, — сказала Старлінг.

Їй хотілося бігти, вона згадала, як виходила від доктора Лектера, згадала, як обхопила себе руками, коли йшла до острова спокою, де колись був пункт санітара Барні.

У світлі, що падало від сходового майданчика, Старлінг дістала з гаманця двадцятидоларову банкноту. Поклала гроші на пошарпаний, покинутий стіл Барні й притиснула порожньою винною пляшкою. Розгорнула пластиковий пакет із магазину та поклала туди обгортку від справи доктора Лектера, де тепер лежали документи Міґґса, і порожню папку самого Міґґса.

— Бувайте. Бувай, Семмі, — гукнула вона до чоловіка, який кружляв-кружляв світом, а тоді повернувся до знайомого пекла. Вона хотіла висловити сподівання, що Ісус невдовзі прийде, але подумала, що це було б дурістю.

Старлінг вибралася на світло, аби й собі продовжити кружляти світом.

Розділ 12

Якщо дорогою до пекла є бічні «кишені», то вони неодмінно мають бути схожі на пункт невідкладної допомоги при Мерілендській багатопрофільній лікарні милосердя. Понад присмертним виттям сирен, понад виттям людей при смерті, понад торохкотінням нош із крапельницями, понад вереском і криком з каналізаційних люків здіймаються стовпи пари, забарвлені червоним від великої неонової вивіски «ШВИДКА ДОПОМОГА», сяють, мов вогняний стовп самого Мойсея, у пітьмі та перетворюються на хмари при денному світлі.

Барні вийшов зі стовпа пари, зводячи могутніми плечима під курткою, похиливши вперед круглу обстрижену голову, і широкими кроками міряв порепаний асфальт, йдучи на схід, назустріч світанку.

З роботи він вийшов на двадцять п’ять хвилин пізніше, ніж зазвичай, — поліція привезла обдовбаного сутенера з вогнепальним пораненням, який полюбляв бити жінок, і старша медсестра попросила Барні затриматися. Вони завжди просили Барні затриматися, якщо надходили пацієнти, схильні до насильства.

Кларіс Старлінг позирнула на Барні з-під глибокого каптура куртки й пропустила його вперед на півкварталу іншим боком вулиці, а тоді вже підхопила на плече свою містку сумку й пішла за ним. Коли він пройшов паркінг та автобусну зупинку, Старлінг відчула полегшення. За Барні легше стежити пішки. Вона не знала напевне, де він мешкає, і мала дізнатися, перш ніж він її помітить.

У тихому районі за лікарнею мешкали «сині комірці» змішаних рас. Район, де на автівку бажано ставити запобіжний замок, але забирати з собою на ніч акумулятор не треба, і діти можуть гратися надворі.

За три квартали Барні перечекав, доки з тротуару з’їде мікроавтобус, а тоді повернув на північ, на вулицю з вузенькими будинками, деякі — з мармуровими сходами й охайними садочками. Кілька порожніх вітрин — шибки неушкоджені й намилені. Магазини тільки починали відчинятись, і перехожих було мало. Припарковані обабіч вулиці вантажівки на півхвилини затулили їй огляд, і вона мало не наштовхнулася на Барні, запізно помітивши, що він зупинився. Старлінг уже була навпроти нього, на іншому боці вулиці, коли він знов опинився в її полі зору. Може, він теж її побачив, але Старлінг була не певна.

Він стояв, засунувши руки в кишені куртки, похиливши голову, з-під брів дивився на якийсь кавалок, що рухався посеред вулиці. На дорозі лежав мертвий голуб, одне крило тріпотіло від поривів вітру, що здіймали машини. Партнер мертвої пташки колував і колував над тілом, позираючи то лівим, то правим оком; маленька голова смикалася з кожним кроком рожевих лапок. Коло за колом, із м’яким голубиним воркотом. Проїхало кілька машин, тоді фургон, а вціліла пташка в останню мить відлітала, увертаючись від транспорту.

Може, Барні на неї поглянув, Старлінг точно не могла сказати. Їй треба було йти далі, інакше її могли помітити. Коли вона озирнулася через плече, Барні сидів навпочіпки посеред дороги, піднявши руку, щоб на нього зважали водії.

Старлінг сховалася за ріг, зняла куртку з каптуром, дістала з великого кошеля светр, бейсболку й спортивну сумку, швидко перевдяглася, запхала куртку з кошелем до спортивної, а волосся — під кепку. Вона влилася в зграйку прибиральниць, які поверталися додому з роботи, і завернула назад на вулицю, до Барні.

Склавши долоні човником, він тримав у них мертвого голуба. Уцілілий птах, свиснувши крилами, злетів на дроти над головою Барні й став за ним спостерігати. Барні поклав мертву пташку на моріжок і пригладив пір’я. Потім підняв широке обличчя до птаха на дроті й щось сказав. Коли він пішов собі далі, вцілілий птах упав на моріжок і продовжив колувати над тілом, походжаючи у траві. Барні не озирнувся. За сотню ярдів він зупинився біля сходинок до багатоквартирного будинку й поліз діставати ключі, Старлінг пробігла півкварталу і наздогнала його, не встиг він відімкнути двері.

— Барні. Привіт.

Він розвернувся на сходах, аж ніяк не поспішаючи, і подивився на неї згори вниз. Старлінг устигла забути, що очі в Барні посаджені неприродно широко. Вона побачила в них розум і відчула маленький електричний розряд — зв’язок.

Вона зняла кепку й розпустила волосся.

— Я Кларіс Старлінг. Пам’ятаєш мене? Я…

— Та сама Джі[35], — вимовив Барні без жодної емоції.

Старлінг склала долоні й кивнула.

— Ну так, та сама Джі. Барні, мені треба з тобою поговорити. Неофіційно, мені треба дещо в тебе попитати.

Барні зійшов сходинками вниз. Навіть коли він став перед Старлінг на тротуарі, їй усе одно доводилося дивитися на нього знизу вгору. Вона не злякалася габаритів Барні, на відміну від більшості чоловіків.

— Чи згодні ви визнати для протоколу, офіцере Старлінг, що мені не зачитали права? — голос був високий і хрипкий, як у Тарзана у виконанні Джонні Вайсмюллера.

— Звісно, я тебе не «відмірандила»[36]. Визнаю.

— Не хочете сказати це в сумку?

Старлінг відкрила сумку й заговорила в неї гучним голосом, наче там сидів троль:

— Я не «відмірандила» Барні, він не знає про свої права.

— Далі вулицею є одна кав’ярня нічого така, — сказав Барні. — Скільки капелюхів ви носите в тій сумці?

— Три, — відповіла Старлінг.

Повз них проїхав фургон з «інвалідними» номерами, і Старлінг одразу відчула, що пасажири на неї дивляться, але ці стражденні часто хтиві і мають на це повне право. Юнаки, які сиділи в машині на наступному переході, також на неї дивились, але нічого не сказали через Барні. Будь-який предмет, вистромлений з вікна, миттєво привернув би увагу Старлінг (вона й досі чекала на помсту «кріпів»), але мовчазне витріщання можна стерпіти.

Коли вони з Барні зайшли до кав’ярні, фургон позадкував у провулок, щоб розвернутись, і поїхав туди, звідки прибув.

Їм довелося чекати, доки звільниться кабінка в цій переповненій забігайлівці, де подавали шинку зі смаженими яйцями й офіціант щось кричав на гінді кухарю, який з винуватим виглядом перевертав м’ясо довгими щипцями.

— Поїжмо, — запропонувала Старлінг, коли вони всілися. — За рахунок Дядечка Сема. Як життя, Барні?

— З роботою все гаразд.

— Ким працюєш?

— Санітаром, дипломований медбрат.

— А я гадала, ти вже матимеш середню медичну освіту, може, медінститут закінчив.

Барні стенув плечима й потягся до молочника. Підвів очі на Старлінг.

— Вам всипали за те, що підстрелили Евелду?

— Ще побачимо. Ти її знав?

— Бачив раз, коли привезли її чоловіка, Діжона. Він уже був мертвий, сплинув на санітарів кров’ю ще до того, як потрапив у «швидку». Із нього вже фізрозчин лився, коли до нас дістався. Вона все не пускала його, намагалася відбитися від медсестер. Мені довелося… самі розумієте… Красива жінка, та й сильна. Її не привозили після того, як…

— Ні, її визнали мертвою на місці події.

— Я так і думав.

— Барні, коли ти передав доктора Лектера людям із Теннессі…

— Вони нечемно з ним поводились.

— Коли ти…

— І тепер усі вони мертві.

— Так. Його вартові примудрилися прожити три дні. Ти протримався вісім років, наглядаючи за доктором Лектером.

— Насправді, шість років — він там уже був, коли я прийшов.

— Як тобі це вдалося, Барні? Якщо не проти, то дай мені відповідь: як тобі вдалося з ним вижити? Справа ж не тільки в чемності.

Барні поглянув на своє відображення в ложці, спершу з вигнутого боку, потім з опуклого, і на мить замислився.

— Доктор Лектер мав ідеальні манери, не скуті, а легкі та елегантні. Я тоді проходив одні дистанційні курси, і він поділився своїми поглядами. Це не означає, що він не вбив би мене без вагань, щойно випала б нагода, — одна риса людського характеру не виключає жодну іншу. Вони можуть існувати поруч, добре і погане. Сократ сказав набагато краще. У відділенні максимального захисту не можна про таке забувати, ніколи. Якщо постійно про це пам’ятати, все буде гаразд. Доктор Лектер, певно, пожалкував, що познайомив мене з Сократом.

Для Барні, котрому бракувало формальної освіти, Сократ був новим досвідом, наче знаменна зустріч.

— Безпека стояла окремо від розмови, то геть інша річ, — продовжив він. — Безпека ніколи не була чимось особистим, навіть коли мені доводилося позбавляти його кореспонденції чи гамувати в перев’язи.

— Ви з доктором Лектером багато говорили?

— Інколи він місяцями нічого не казав, інколи ми вели розмови пізно вночі, коли крики стихали. Власне, я тоді проходив дистанційні курси й нічого не знав, а він відкрив мені цілий світ, буквально, купу всього — Светонія, Ґіббона, всіх.

Барні взяв чашку. Свіжу подряпину на тильному боці руки вкривала оранжева смуга бетадину.

— Ти ніколи не думав, що після втечі він може прийти по тебе?

Барні захитав своєю величезною головою:

— Якось він мені сказав, що як є вибір, то він надає перевагу грубіянам. «Органічні грубіяни» — так він їх називав.

Барні засміявся — рідкісне видовище. У нього були маленькі дитячі зуби, тому ця радість видавалася трохи маніякальною, наче веселощі немовляти, коли воно відригує кашку в обличчя противного дядечка.

Старлінг замислилася, чи не забагато часу провів Барні в підземеллі з психами.

— А як щодо вас, вам ніколи не бувало… страшно після його втечі? Ніколи не думали, що він і по вас може прийти? — спитав Барні.

— Ні.

— Чому?

— Бо він сказав, що не прийде.

Дивно, та ця відповідь їх обох задовольнила.

Принесли яєчню. Барні й Старлінг зголодніли і кілька хвилин не відривалися від тарілок. Тоді…

— Барні, коли доктора Лектера перевели до Мемфіса, я попросила в тебе малюнки з його камери, і ти їх мені приніс. Що сталося з рештою речей — з книжками, записами? У лікарні немає навіть його медичної картки.

— Там був такий бардак, — Барні зробив паузу, стукаючи сільничкою по долоні. — Такий бардак, ну, ви розумієте, у лікарні. Мене скоротили, багатьох тоді скоротили, речі просто валялися без ладу. Ніхто не знає…

— Перепрошую? — перебила Старлінг. — Я за цим галасом не розчула, що ти сказав. Учора ввечері я дізналася, що примірник «Кулінарного словника» Александра Дюма з підписом і примітками доктора Лектера було продано на закритому аукціоні в Нью-Йорку два роки тому. Його придбав приватний колекціонер за шістнадцять тисяч доларів. Афідевіт, що підтверджував право власності продавця, був підписаний «Кері Флоксом». Барні, ти не знайомий з тим «Кері Флоксом»? Сподіваюся, що знайомий, бо його рукою підписана твоя заява на влаштування до лікарні, де ти наразі працюєш, тільки от ім’я стоїть «Барні». Він і податкову декларацію за тебе заповнював. Вибач, я не почула, що ти там раніше казав. Не хочеш почати ще раз? Скільки ти отримав за книжку, Барні?

— Близько десяти, — відповів Барні, дивлячись їй у вічі.

Старлінг кивнула:

— На чекові вказано десять із половиною. Скільки ти отримав за інтерв’ю з «Базікалом» після втечі доктора Лектера?

— П’ятнадцять штук.

— Круто. Молодець. Сам вигадав усю ту маячню, що їм наговорив?

— Я знав, що доктор Лектер не став би заперечувати. Він би в мені розчарувався, якби я не поводив їх за носа.

— Він напав на ту медсестру ще до того, як ти прийшов у Державну балтиморську?

— Так.

— Йому вибили плече.

— Здається.

— Йому зробили рентген?

— Мабуть.

— Мені потрібен знімок.

— Гм-м-м-м.

— Я з’ясувала, що автографи Лектера поділяються на дві категорії: одні написані чорнилом і зроблені до ув’язнення, а другі — крейдяним олівцем чи м’яким фломастером, уже в лікарні. Олівець коштує дорожче, але, гадаю, ти це вже знаєш. Барні, я вважаю, що ти маєш усі ті речі й хочеш потроху, роками розпродавати їх колекціонерам автографів.

Барні стенув плечима й нічого не відповів.

— Я вважаю, що ти чекаєш, поки Лектер знову буде в моді. Чого ти хочеш, Барні?

— Хочу побачити всього Вермеера[37], перш ніж помру.

— Чи треба питати, хто познайомив тебе з Вермеером?

— Ми серед ночі багато про що говорили.

— А ви не говорили про те, що він робитиме, якщо опиниться на волі?

— Ні. Гіпотези доктора Лектера не цікавлять. Він не вірить у силогізми, синтези чи абсолют узагалі.

— У що ж він вірить?

— У хаос. І в нього навіть не треба вірити. Він самоочевидний.

Старлінг захотіла трохи підіграти Барні.

— Ти так кажеш, наче сам у нього віриш, — відповіла вона, — і водночас уся твоя робота в Балтиморській лікарні полягала в тому, щоб підтримувати порядок. Ти був старшим санітаром, усім порядкував. Ти і я, ми обоє задіяні в системі порядку. Доктор Лектер не зміг від тебе втекти.

— Я вже це пояснював.

— Бо ти ніколи не забував про безпеку. Попри те що в певному сенсі побратався з…

— Ні з ким я не братався, — сказав Барні. — Він нікому не брат. Ми обговорювали теми, що цікавили нас обох. Принаймні мені про ті речі було цікаво дізнаватися.

— Доктор Лектер глузував із тебе, коли ти чогось не знав?

— Ні. А з вас глузував?

— Ні, — відповіла вона, не бажаючи зачіпати почуття Барні, бо вперше усвідомила комплімент, закладений у насмішці монстра. — Він міг би глузувати з мене, якби захотів. Ти знаєш, де його речі, Барні?

— А що, за них призначено винагороду?

Старлінг згорнула серветку й поклала її під край тарілки.

— Винагорода така, що тебе не звинуватять у перешкоджанні правосуддю. Я вже раз відпустила тебе, коли ти поставив «жучка» на мій стіл у лікарні.

— «Жучок» належав покійному доктору Чилтону.

— Покійному? Звідки ти знаєш, що він — покійний доктор Чилтон?

— Ну, він на сім років запізнюється, — відповів Барні. — Не думаю, що він найближчим часом з’явиться. Дозвольте запитати вас, спецагенте Старлінг, а що задовольнить вас?

— Я хочу побачити рентген. Мені потрібен рентген. Якщо є книги, що належали докторові Лектеру, я теж хочу їх побачити.

— Скажімо, ми знайдемо такі речі, що з ними буде потім?

— Ну, чесно кажучи, тут я не певна. Федеральний прокурор може вилучити всі матеріали як речові докази у справі про втечу з-під варти. Тоді вони пліснявітимуть у його переповненій кімнаті речдоків. Якщо я огляну ті речі, не знайду нічого цікавого в книгах і повідомлю про це, то ти зможеш заявити, що доктор Лектер їх тобі подарував. Він уже сім років in absentia[38], тож можна подати цивільний позов. Живих родичів у нього немає. Я рекомендуватиму, щоб тобі віддали всі непотрібні матеріали. Май на увазі, що мої рекомендації сидять на нижньому рівні тотемного стовпа. Певно, рентген ти назад не отримаєш, як і медичну документацію, оскільки він не мав права їх тобі передавати.

— А якщо я поясню вам, що не маю цих речей?

— То матеріали за Лектером стане дуже важко продати, оскільки я видам бюлетень і повідомлю ринок, що за купівлю й володіння ними ми будемо заарештовувати й притягувати до відповідальності. А ще я отримаю ордер, аби обшукати твоє помешкання.

— Бо вже довідалися, де те помешкання є. А якщо їх кілька?

— Не певна. Скажу тобі от що: як ти здаси матеріали, то не матимеш жодного клопоту за те, що їх узяв, враховуючи, що могло б із ними трапитися, якби ти їх там залишив. Щодо обіцянки повернути тобі все назад — напевне сказати не можу, — Старлінг зробила паузу, риючись у сумці. — Знаєш, Барні, у мене така підозра, що ти не отримав вищу медичну освіту через те, що не можеш зав’язувати стосунки. Може, під судом десь був. Розумієш? А тепер пригадай — я ніколи не шукала твій «службовий список», нічого не перевіряла.

— Ні, тільки зазирнули до моєї декларації та робочої анкети, усього. Як зворушливо.

— Якщо ти був під судом, то, може, федеральний адвокат того округу замовить за тебе слівце, судимість знімуть.

Барні промокнув тарілку шматком тоста.

— Ви вже закінчили? Прогуляймося трохи.

— Я бачила Семмі, пам’ятаєш, його поселили в камеру Міґґса? Він там і досі живе, — сказала Старлінг, коли вони вийшли надвір.

— Я гадав, що лікарню закрили.

— Так і є.

— Семмі приписаний до якоїсь програми?

— Ні, просто живе там, у темряві.

— Думаю, вам варто про нього доповісти. Він слабкий, діабетик, він помре. Знаєте, чому доктор Лектер змусив Міґґса проковтнути язика?

— Здається, так.

— Убив за те, що Міґґс вас образив. Такий специфічний привід. Не журіться: Лектер однаково зробив би це, рано чи пізно.

Вони пройшли повз будинок, де жив Барні, до моріжка, де голуб і досі кружляв над тілом свого мертвого друга.

Барні відігнав його помахом руки.

— Лети собі, — сказав він птаху. — Годі журитися. А то тебе тут коти з’їдять.

Голуб зі свистом полетів геть. Вони не бачили, де він сів. Барні підібрав мертву пташку. Тільце з гладенькими крильцями легко ковзнуло в кишеню.

— Знаєте, одного разу доктор Лектер дещо про вас сказав. Може, під час нашої останньої розмови чи однієї з останніх. Пташка нагадала. Хочете знати, що він сказав?

— Звісно, — відповіла Старлінг.

У шлунку ворухнувся сніданок, але вона не збиралася здригатись.

— Ми говорили про успадковану, закладену в підсвідомість поведінку. За приклад він навів генетику голубів-ролерів, нирців. Вони високо злітають, а тоді перекидаються в повітрі, падаючи до землі. Є неглибокі ролери й глибокі. Двох глибоких схрещувати не можна, бо потомство падатиме аж до землі, розбиватиметься й помиратиме. Ось що він тоді сказав: «Офіцер Старлінг — глибокий нирець, Барні. Сподіваймося, що один із її батьків не був глибоким».

Старлінг довелося прикусити язика.

— Що робитимеш із пташкою? — спитала вона.

— Обскубу та з’їм, — відповів Барні. — Ходімо в будинок, я віддам вам рентгенівський знімок і книжки.

Несучи довгастий пакунок назад до лікарні, де була припаркована машина, Старлінг почула, як десь на дереві тужливо скрикнув уцілілий голуб.

Розділ 13

Завдяки увазі одного божевільного та одержимості іншого, Старлінг хоч на деякий час отримала те, чого завжди хотіла, — кабінет у легендарному підземному коридорі Поведінкової психології. Гірко було дістати цей кабінет саме таким чином.

Старлінг ніколи не сподівалася, що відразу ж потрапить в елітний Відділ поведінкової психології, щойно закінчить Академію ФБР, але вірила, що місце там можна заслужити. Вона знала, що спочатку доведеться провести кілька років у польових офісах.

Старлінг добре вправлялася з роботою, а от із офісними інтригами — не дуже, і лише за кілька років вона усвідомила, що ніколи не потарпить до Поведінкової психології, попри бажання керівника відділу Джека Кроуфорда.

Основна причина лишалася для неї невідомою, доки Старлінг, наче астроном, який відкриває чорну діру, не вийшла на помічника заступника Генерального прокурора Пола Крендлера — за впливом, який він поширював навколо себе. Він так і не пробачив її за те, що вона першою знайшла серійного вбивцю Джейма Ґамба, і ледве пережив той факт, що вся увага преси дісталася Старлінг.

Одного дощового зимового вечора Крендлер зателефонував їй додому. Вона взяла слухавку в халаті й пухнастих капцях із кролячими мордами, із волоссям, загорнутим у рушник. Дата міцно засіла в її пам’яті, бо то був перший тиждень операції «Буря в пустелі». Старлінг тоді була технічним агентом і щойно повернулася з Нью-Йорка, де міняла радіо в лімузині представництва Іраку при ООН. Новенький приймач був достоту такий самий, як і старий, за тим винятком, що транслював розмови, які точилися в машині, на супутник міністерства оборони. Ризикована справа в приватному гаражі, і Старлінг ніяк не могла заспокоїтися.

На якусь коротку дику мить вона вирішила, що Крендлер зателефонував привітати її з успішним виконанням операції.

Вона пам’ятала дощ, що бив у вікна, і голос Крендлера у слухавці, трохи незв’язне мовлення, шум бару на тлі.

Він запросив її на побачення. Сказав, що зможе заїхати за півгодини. Він був одружений.

— Не думаю, містере Крендлер, — відповіла вона й натиснула кнопку запису на автовідповідачі, від чого пролунав характерний сигнал, і на іншому кінці повісили слухавку.

Зараз, роки по тому, у кабінеті, який вона колись так хотіла отримати, Старлінг вивела на клаптику паперу олівцем своє ім’я і почепила липкою стрічкою на двері. Не смішно — вона зірвала з дверей клаптик і викинула в сміття.

У таці для вхідних паперів лежав єдиний лист. То була анкета від редакції «Книги рекордів Ґіннесса», де наготувалися зареєструвати її як жінку-офіцера правоохоронних органів, яка вбила найбільшу кількість злочинців за всю історію Сполучених Штатів. Як пояснював видавець, термін «злочинці» вжито умисно, оскільки всі померлі мали численні судимості за скоєння тяжких злочинів, а на арешти трьох було виписано ордери. Анкета полетіла в смітник слідом за ім’ям Старлінг.

Вона вже другу годину дзюбала клавіатуру робочого комп’ютера, здуваючи з обличчя неслухняні прядки волосся, коли Кроуфорд постукав у двері, а тоді просунув у них голову.

— Старлінг, телефонував Браян із лабораторії. Мейсонів рентген і той, що ти отримала від Барні, збігаються. Це рука Лектера. Знімки ще оцифрують і порівняють, але він каже, що сумнівів нема. Ми все занесемо в захищену папку Лектера в ПЗНЗ.

— Як щодо Мейсона Верджера?

— Скажемо йому правду, — відповів Кроуфорд. — Ми з тобою чудово знаємо, Старлінг, що він не стане нічим ділитися, якщо тільки не натрапить на брилу, яку самотужки не зможе зрушити. Але якщо ми зараз спробуємо перехопити його наводку в Бразилії, вона зникне.

— Ви ж казали залишити його в спокої, я так і зробила.

— Але ж чимось ви тут займалися-таки.

— Мейсонів рентген послали експрес-доставкою компанії DHL. DHL подивилися на штрих-коди й інформацію на пакунку та вказали місце, де його прийняв кур’єр. Готель «Ібарра» в Ріо, — Старлінг підняла руку, упереджуючи питання. — Ні-ні, суто нью-йоркські джерела. Жодних запитів до Бразилії. Телефонні розмови Мейсона, більшість із них, проходять через комутатор спортивного букмекера в Лас-Вегасі. Можете собі уявити, який обсяг дзвінків вони приймають.

— Чи хочу я знати, як ти роздобула цю інформацію?

— Абсолютно легально, — відповіла Старлінг. — Ну, здебільшого легально — у нього вдома я нічого не лишала. У мене є коди, які дозволяють переглядати його телефонні рахунки, от і все. Усі технічні агенти такі мають. Скажімо, він перешкоджає слідству. Враховуючи його зв’язки, скільки б ми домагалися ордера на прослуховування й стеження? Та й що ти йому зробиш, навіть як засудиш? Але він використовує букмекерську контору.

— Зрозуміло, — сказав Кроуфорд. — Комісія з азартних ігор штату Невада може поставити на лінію «жучок» або натиснути на букмекера й дізнатися те, що нам потрібно, а саме — куди йдуть оті виклики.

Вона кивнула:

— Я облишила Мейсона, як ви й сказали.

— Бачу, — відповів Кроуфорд. — Можеш передати Мейсонові, що ми розраховуємо на допомогу Інтерполу й посольства. Скажи, маємо відправити туди людей, які почнуть готувати екстрадицію. Імовірно, Лектер чинив злочини в Південній Америці, тож краще влаштувати екстрадицію, перш ніж поліцейські Ріо почнуть переглядати свої папки під грифом «Cannibalismo». Якщо він узагалі в Південній Америці. Старлінг, вас не нудить від розмов із Мейсоном?

— Треба налаштовуватися. Ви мене самі навчили, коли ми мали справу з тою потопельницею в Західній Вірджинії. Та що я таке кажу, «потопельниця». То була людина на ім’я Фредріка Біммел, і так, від Мейсона мене нудить. Останнім часом мене багато від чого нудить, Джеку.

Старлінг так здивувалася, що аж замовкла. Вона ще ніколи не зверталася до керівника відділу Джека Кроуфорда на ім’я, ніколи не збиралася називати його Джеком і тому була збентежена. Вона уважно подивилася в його обличчя, на якому, як відомо всім працівникам відділу, дуже важко читати емоції. Він усміхнувся, криво та сумно.

— Мене також, Старлінг. Не хочеш прожувати пару таблеток пепто-бісмолу перед тим, як телефонувати Мейсонові?

Мейсон Верджер не потурбувався розмовляти зі Старлінг. Секретарка подякувала за повідомлення й сказала, що він перетелефонує. Але він так і не вийшов на неї особисто. Для Мейсона, який у списку оповіщення стояв на кілька пунктів вище за Старлінг, збіг рентгенів новиною не був.

Розділ 14

Мейсон дізнався, що то рентгенівський знімок руки доктора Лектера, задовго до того, як про це повідомили Старлінг, бо Мейсон мав кращі джерела в міністерстві юстиції, аніж вона.

Мейсона повідомили електронним листом за підписом інтернет-користувача Token287. Це другий нікнейм помічника конгресмена США Партона Веллмора при юридичному комітеті Палати представників. До офісу Веллмора надійшов електронний лист від Cassius199 — другий нікнейм Пола Крендлера з міністерства юстиції.

Мейсон тішився. Він не вважав, що доктор Лектер перебуває в Бразилії, але рентгенівський знімок доводив, що тепер у нього нормальна кількість пальців на лівій руці. Ця інформація збігалася з новою наводкою з Європи щодо місця перебування доктора. Мейсон здогадувався, що підказка прийшла від італійських правоохоронців, і то був найсвіжіший слід Лектера, який траплявся йому протягом багатьох років.

Мейсон не мав наміру ділитися своєю наводкою з ФБР. Сім років невтомних зусиль, доступ до конфіденційних федеральних справ, відсутність міжнародних обмежень і великі суми грошей дозволили Мейсонові випередити ФБР у пошуках Лектера. Він ділився інформацією з Бюро тільки в тому випадку, якщо хотів поживитися його ресурсами.

Про людське око він наказав секретарці смикати Старлінг питаннями про те, як просувається справа. У записнику секретарки стояв наказ від Мейсона телефонувати Старлінг принаймні двічі на день.

Мейсон одразу ж переказав п’ять тисяч доларів своєму інформатору в Бразилії, щоб він вистежив походження рентгенівського знімка. Резервний фонд, що він переказав у Швейцарію, був значно більшим, і Мейсон був готовий заплатити ще, якщо отримає перевірену інформацію.

Він вважав, що те джерело в Європі дійсно вийшло на доктора Лектера, але інформатори вже стільки разів дурили Мейсона, що він навчився бути обережним. Незабаром мали надійти докази. А поки доказів не було, Мейсон полегшував собі очікування, зосередившись на тому, що станеться з доктором, коли той потрапить у руки Верджера. Підготовка до цієї зустрічі тривала вже давно, бо ж Мейсон був фахівцем зі страждань…

Ми не здатні осягнути вибір Господа, коли він посилає нам страждання, не здатні його зрозуміти — хіба що Його обурює невинність. Очевидно, Йому треба підказати, куди скеровувати лють, із якою Він періщить землю.

Мейсон прийшов до усвідомлення своєї ролі в цьому дійстві на двадцятий рік паралічу, коли тіло під простирадлами майже зникло і він зрозумів, що ніколи більше не стане на ноги. Його крило в маєтку «Мускусного щура» було готове, а ще він мав важелі впливу, проте не безкінечні, оскільки патріарх Верджерів, Молсон, і досі стояв біля керма.

Це сталося на Різдво того року, коли доктор Лектер утік. Під впливом емоцій, притаманних цьому святу, Мейсон гірко шкодував, що не влаштував убивство доктора Лектера в лікарні. Тепер він знав, що доктор Лектер ходить десь там, по цій землі, мандрує собі світом і, певна річ, дуже непогано проводить час.

Сам Мейсон лежав під апаратом штучного дихання, загорнутий у м’яку ковдру, а поруч стояла медсестра, переминаючись із ноги на ногу, шкодуючи, що нема змоги присісти.

На ферму «Мускусний щур» привезли кількох дітлахів із бідноти, аби заспівали колядок. З дозволу лікаря в кімнаті Мейсона ненадовго прочинили вікно, впустивши свіже повітря, а під вікном, тримаючи в долоньках свічки, співали діти.

У кімнаті Мейсона вимкнули світло, і в чорному просторі понад фермою зависли зірки, такі близькі.

— О містечко Вифлеєм, як нерухомо ти лежиш![39]

Як нерухомо ти лежиш.

Як нерухомо ти лежиш.

На нього навалився глум, захований у цих рядках. Як нерухомо ти лежиш, Мейсоне!

Різдвяні зірки в небі за вікном зберігали задушливе мовчання. Зірки нічого йому не відповіли, коли він поглянув на них угору своїм благальним, виряченим оком, помахав їм пальцями, які ще рухалися. Мейсонові примарилося, що йому перехопило подих. Він подумав, що якби задихався в космосі, то наостанок побачив би ці гарні, мовчазні, бездиханні зірки. Тепер йому здалося, що він задихається, що респіратор не встигає за ним, що треба чекати на подих яскравих ліній, які вихляли, різдвяним зеленим кольором підсвічували показники життєдіяльності на моніторах — маленькі ялиночки на тлі чорної, лісової ночі моніторів. Шпичаки серцебиття — систола, діастола.

Медсестра перелякалась, уже збиралася натиснути на тривожну кнопку, уже збиралася дістати адреналін.

Глум цих рядочків: Як нерухомо ти лежиш, Мейсоне!

Тоді, на Різдво, сталася богоява. Не встигла медсестра натиснути кнопку чи дістати ліки, перші жорсткі щетинки майбутньої помсти торкнулися його блідої, неспокійної клешні-примари та стали його заспокоювати.

Побожні люди, які по всьому світу збираються на різдвяні меси, вірять, що через диво перетворення їдять справжнє тіло Христове та п’ють справжню кров Його. Мейсон розпочав готувати навіть більш дивовижну церемонію, для якої перетворення не знадобиться. Він став планувати момент, коли доктора Ганнібала Лектера з’їдять живцем.

Розділ 15

Мейсон отримав дивну освіту, яка, проте, ідеально пасувала до життя, що наготував для нього батько, та до завдань, які стояли перед ним тепер.

У дитинстві він ходив до школи-пансіону, яку щедро спонсорував його батько, і на часту відсутність Мейсона там дивилися крізь пальці. Бувало, старший Верджер цілі тижні займався справжньою освітою Мейсона, брав із собою хлопчика на двори для худоби та на скотобійні, що були основою його статку.

Молсон Верджер був першопрохідцем у багатьох галузях м’ясопереробної промисловості, особливо у сфері економіки. Його ранні експерименти з дешевими кормами прирівнювалися до дослідів Баттергема, які той проводив за п’ятдесят років до того. Молсон Верджер підмішував до раціону свиней борошно зі щетини, перемолоте куряче пір’я та гній у кількостях, які для того часу вважалися зухвалими. У 1940-х його сприймали за відчайдушного фантазера, коли Молсон першим забрав у свиней свіжу питну воду й примусив пити стічну настоянку, що складалася з ферментованих продуктів життєдіяльності тварин, аби форсувати приріст ваги. Насмішки припинилися, коли він отримав перші прибутки, і конкуренти поспіхом узялися копіювати тактику.

Лідерство Молсона Верджера в м’ясопереробній промисловості на цьому не спинилося. Він хоробро й за власний кошт боровся проти Акта про гуманний забій, суто з економічних позицій, і домігся збереження законності таврування на морді худоби, хоча правова компенсація дорого йому обійшлася. Разом із Мейсоном він провадив широкомасштабні експерименти з передзабійним утриманням тварин, визначаючи, як довго їх можна позбавляти води та їжі перед забиттям без значної втрати ваги.

Саме Верджер фінансував генетичні дослідження, які зрештою призвели до значної гіпертрофії м’язових тканин у свиней бельгійських порід без супутнього витікання соків — справжня проблема для «бельгійців». Молсон Верджер купляв селекційний матеріал по всьому світу й спонсорував низку селекційних програм за кордоном.

Але м’ясопереробна промисловість — це перш за все робота з людьми, і ніхто не розумів цього краще за Молсона Верджера. Йому вдалося залякати лідерів профспілок, коли ті спробували були замахнутися на його прибутки з вимогами збільшити зарплатню та покращити умови безпеки. У цій сфері він задіяв міцні зв’язки з організованою злочинністю, успішно користуючись ними протягом тридцяти років.

У ті часи Мейсон був надзвичайно схожий на свого батька — темні, блискучі брови понад блідо-синіми очима різника та низька лінія росту волосся, яке затуляло чоло, зачесане з правого боку на лівий. Бувало, під напливом почуттів Молсон Верджер любив обхопити руками синову голову — просто щоб помацати, немов переконувався в родинних зв’язках за допомогою фізіогноміки, — так само він обмацував свинячі рила й за будовою черепа міг визначити генетичні характеристики тварини.

Мейсон був здібним учнем і навіть після того, як травми прикували його до ліжка, міг приймати слушні ділові рішення, які виконували його підпанки. Саме син Молсона, Мейсон, підкинув уряду США та ООН ідею винищити всіх місцевих свиней на Гаїті, бо від них начебто йшла загроза африканського свинячого грипу. Він зумів продати уряду великих білих американських свиней, аби ті замінили корінне поголів’я. У гаїтянських умовах великі, випещені свині мерли, як мухи восени, і Мейсон мав раз по раз постачати нових особин, доки гаїтянці не замінили своїх свиней на маленьких витривалих свинок-копачів із Домініканської Республіки.

Тепер, набравшись за життя знань і досвіду, Мейсон розбудовував механізми своєї помсти й почувався, мов Страдиварі, що підходить до робочого стола.

О, які поклади інформації та ресурсів зберігалися під Мейсоновим безликим черепом! Лежачи у своєму ліжку й творячи подумки, мов глухий Бетховен, він згадував, як ходив на тваринницькі ярмарки з батьком, як вони придивлялися до конкурентів, як Молсон завжди тримав напоготові маленький срібний ніж, що вислизав з-під його жилета і врізався в свинячі спини, перевіряючи глибину хребтового сала, а тоді Молсон, якому через авторитет ніхто не міг заперечити, ішов геть під обурений вереск, засунувши руку назад у кишеню, великим пальцем відзначаючи рівень жиру на лезі.

Мейсон посміхнувся б (якби мав губи), пригадуючи, як його батько штрикнув ножем кнура-конкурента з програми 4-H[40], який гадав, що всі навколо — його друзі. Дитина, що вигодовувала кнура, заплакала, батько дитини розлютився, накинувся на Молсона, але Верджерові головорізи викинули чоловіка з намету. Які то були добрі, веселі часи!

На тваринницьких ярмарках Мейсон бачив екзотичних свиней з усього світу. І для досягнення своєї нової мети він зібрав найкраще з побаченого.

Мейсон розпочав селекційну програму відразу ж після свого Різдвяного Одкровення й проводив більшість дослідів на невеличкій фермі для розведення свиней, яку Верджери придбали на Сардинії, поблизу італійського узбережжя. Він обрав це місце через віддаленість від цивілізації і водночас тісний зв’язок із Європою.

Мейсон вважав (і небезпідставно), що після втечі доктора Лектера першою зупинкою поза межами Сполучених Штатів стане Південна Америка. Проте він завжди тримався думки, що людина зі смаками доктора Лектера має осісти в Європі, — тому щороку посилав спостерігачів на Зальцбурзький музичний фестиваль та інші культурні заходи.

Ось що Мейсон надіслав своїм селекціонерам із Сардинії, розбудовуючи театр смерті доктора Лектера:

Велетенська лісова свиня, Hylochoerus meinertzhageni, шість сосків і тридцять вісім хромосом, винахідливий жерун, заповзятий та всеїдний, як і людина. Сягає двох метрів завдовжки в гірських гуртах, важить приблизно двісті сімдесят п’ять кілограмів. Велетенська лісова свиня — наріжний камінь у програмі Мейсона.

Класичний європейський дикий кабан, S. scrofa scrofa, тридцять шість хромосом у найчистішій формі, бородавки на рилі відсутні, суцільна щетина й великі загрозливі ікла, масивна, швидка й люта тварина, здатна розтоптати гострими копитами гадюку й з’їсти її, мов черв’ячка «слім-джим».

Під час тічки чи гону, а також захищаючи поросят вони кидаються на будь-який об’єкт, що може становити загрозу. Самки мають по дванадцять сосків і стають добрими матерями. У S. scrofa scrofa Мейсон віднайшов настрій та зовнішній вигляд, які чудово пасували до останнього, пекельного видовища для доктора Лектера, коли його пожиратимуть живцем.

Він також придбав свиней з острова Оссабо — за агресивність, а цзясінських чорних — за високий рівень естрадіолу.

Фальшивою нотою стало введення бабіруси, Babyrousa babyrussa, зі Східної Індонезії, яку також називають «свинячим оленем» за ікла непомірної довжини. Бабіруса розмножувалася повільно, мала всього два соски й при ста кілограмах ваги коштувала надто дорого. Час не змарнувався, оскільки Мейсон паралельно виводив інше поголів’я, до якого бабіруса не входила.

Щодо зубного апарату — тут Мейсон мав невеликий вибір. Майже в усіх видів були зуби, підхожі для такого завдання: три пари гострих різців, одна пара видовжених іклів, чотири пари малих молярів і три пари потужних молярів, унизу й угорі, що разом становить сорок чотири зуби.

Будь-яка свиня може з’їсти мерця, але для того, щоб змусити її їсти живу людину, потрібна певна освіта. Це завдання було покладено на сардинців Мейсона.

Тепер, після семи років зусиль і численних виводів, результати… вражали.

Розділ 16

У горах Дженнарженту на острові Сардинія зібралися всі дійові особи, крім доктора Лектера, і Мейсон тепер зосередився на засобах документування смерті доктора — для прийдешніх поколінь і власного глядацького задоволення. Приготування вже давно були завершені, лишалося тільки перевірити бойову готовність.

Він займався цією делікатною справою телефоном через комутатор легітимного спортивного букмекера біля казино «Кастевейз» у Лас-Вегасі. У величезному обсязі дзвінків, що проходили крізь комутатор протягом вихідних, його виклики були маленькими, непомітними цяточками.

Механічний радіоголос Мейсона, без вибухових і африкат, прокотився від національного заповідника біля узбережжя Чесапікської затоки до пустелі й назад — через Атлантику, спершу до Рима.

У квартирі на сьомому поверсі однієї з будівель по віа Аркімеде, за однойменним готелем, дзвонить телефон, хрипке подвійне гарчання апарата, що дзеленчить італійською. У темряві — заспані голоси.

— Còsa? Còsa c’é?

— Accendi la luce, idiòta[41].

Умикається лампа біля ліжка. На ліжку — троє. Молодик, що лежить найближче до телефона, піднімає слухавку й передає її опасистому старшому чоловікові посередині. З іншого краю ліжка — білявка років двадцяти. Вона піднімає сонне обличчя до світла, а потім знову влягається.

— Pronto, chi? Chi parla?[42]

— Оресте, друже мій. Це Мейсон.

Огрядний чоловік приходить до тями, жестом указує молодикові подати йому склянку мінеральної води.

— Ах, Мейсоне, друже мій, вибач, я спав, котра там година?

— Уже скрізь пізня година, Оресте. Памʼятаєш, що я обіцяв зробити для тебе і що ти мусиш зробити для мене?

— Ну звісно.

— Час настав, друже мій. Ти знаєш, чого я хочу. Я хочу зйомку з двох ракурсів, хочу звук кращої якості, ніж у твоїх порнофільмах, а ще тобі доведеться виробляти власну електрику, тому розташуй генератор якнайдалі від знімального майданчика. Хочу гарні кадри живої природи, для подальшого монтажу, та спів пташок. Я хочу, аби завтра ти перевірив знімальний майданчик і почав його устатковувати. Обладнання можеш лишити там, я забезпечу охорону, а ти матимеш змогу повернутися до Рима до початку зйомки. Будь готовий стати за камеру протягом двох годин після мого сигналу. Ти все затямив, Оресте? У «Сітібанку» тебе чекає переказ у євро, зрозумів?

— Мейсоне, я наразі займаюся…

— Ти хочеш це зробити, Оресте? Ти казав, що втомився знімати порнушку, чорнушку й те історичне лайно для RAI[43]. Ти серйозно налаштований зняти це кіно, Оресте?

— Так, Мейсоне.

— Тоді їдь сьогодні ж. Готівку отримаєш у «Сітібанку». Я хочу, щоб ти поїхав.

— Куди, Мейсоне?

— На Сардинію. Прилетиш у Кальярі, тебе зустрінуть.

Наступний дзвінок пішов до Порто-Торрес, що на східному узбережжі Сардинії. Виклик тривав недовго. Говорити особливо не було про що, оскільки механізм уже давно було налагоджено — ефективна машина, мов портативна гільйотина Мейсона. До того ж екологічніша, хоч і не така швидка.

ІІ. ФЛОРЕНЦІЯ

Розділ 17

Ніч у серці Флоренції, старе місто, майстерно освітлене.

Палаццо Веккіо постає з темної площі, осяяний прожекторами, надзвичайно середньовічний зі своїми арковими вікнами та зубцями, мов вишкір гелловінського гарбуза, із дзвіницею, що здіймається в темне небо.

Кажани ганятимуться за комахами на тлі осяйного циферблата до самого світанку, коли в повітря піднімуться ластівки, наполохані дзвонами.

Старший слідчий Квестури Рінальдо Пацці, у дощовику, що чорнів серед мармурових статуй, застиглих під час ґвалту й убивств, вийшов із тіні Лоджії[44] та перетнув площу, повертаючи, наче соняшник, бліде обличчя до світла навколо палацу. Він спинився на тому місці, де спалили реформатора Савонаролу[45], і поглянув угору на вікна, де його власний предок зустрів свою лиху долю.

Там, із того високого вікна, скинули Франческо де Пацці — голого, з петлею на шиї, аби він помирав, звиваючись і б’ючись об тверду стіну. Архієпископ у повному церковному вбранні, який висів поруч із Пацці, не дарував душевного спокою. Вирячивши очі, оскаженівши від задухи, архієпископ вгризся зубами в плоть Пацці.

Уся родина Пацці постраждала тієї неділі, 26 квітня 1478 року, за вбивство Джуліано де Медічі й спробу вбивства Лоренцо Прекрасного під час меси в соборі.

Тепер Рінальдо Пацці, з роду Пацці, який ненавидів уряд так само, як і його предки, який прислухався до шепоту сокири, принижений і безталанний, прийшов до цього місця, аби вирішити, як найкраще скористатися єдиною щасливою нагодою.

Старший слідчий Пацці вірив, що знайшов серед мешканців Флоренції Ганнібала Лектера. Він отримав шанс відновити репутацію та насолодитися визнанням у своєму ремеслі, спіймавши лиходія. Також Пацці випав шанс продати Ганнібала Лектера Мейсонові Верджеру за такі гроші, що йому навіть не снилися, — якщо підозрюваний насправді виявиться Лектером. Звісно, таким чином Пацці продасть і власну понівечену честь.

Пацці очолював відділ розслідувань у Квестурі не просто так: він був талановитим, і свого часу ним рухав вовчий голод до успіху в професії. А ще йому лишилися шрами від того єдиного випадку, як він в амбітному поспіху та запалі вхопив свій дар за оголене лезо.

Він обрав це місце, щоб кинути жереб, бо саме тут колись пережив момент прозріння, яке принесло йому славу, а тоді зруйнувало життя.

Італійське відчуття іронії було достоту притаманне Пацці: як доречно, що те доленосне прозріння прийшло до нього саме під цим вікном, біля стіни, де й досі міг звиватися лютий дух його пращура. Саме в цьому місці він міг би навіки повернути удачу роду Пацці.

Полювання на іншого серійного убивцю, Il Mostro[46], спочатку принесло Пацці визнання, а потім випустило воронів клювати йому серце. Той досвід уможливив нове відкриття. Проте завершення справи Il Mostro віддавало гірким, мов попіл, присмаком у роті Пацці й схиляло до небезпечної гри поза законом.

Il Mostro, Флорентійський монстр, полював на коханців у Тоскані протягом сімнадцяти років у 1980-х і 1990-х. Монстр підкрадався до парочок, поки ті обіймалися в затишних тосканських провулках. Він поклав собі за звичай убивати коханців малокаліберним пістолетом, дбайливо викладати з них натюрморти, прикрашати квітами й оголювати ліву грудь жінки. Його живі картини видавалися на диво знайомими, лишали з відчуттям déjà vu.

Монстр також вирізав анатомічні трофеї, крім єдиного випадку, коли стратив парочку довговолосих німців-гомосексуалів, очевидно, помилково.

Громадський тиск на Квестуру щодо затримання Il Mostro був дуже сильним і посунув із роботи попередника Рінальдо Пацці. Коли Пацці заступив на посаду старшого слідчого, то нагадував людину, що намагається відбитися від бджіл. Репортери роїлися в його кабінеті, щойно їх туди пускали, а фотографи чатували на віа Дзара за головним офісом Квестури, де він паркував автомобіль.

Туристи, які в той період відвідували Флоренцію, мають пам’ятати розклеєні всюди плакати, з яких позирало єдине око, попереджаючи парочки про Монстра.

Пацці працював мов одержимий.

Він зв’язався з Відділом поведінкової психології американського ФБР, аби там допомогли створити психологічний портрет убивці, і перечитав усю доступну літературу з ефбеерівських методів профайлінгу.

Він ужив превентивних заходів: інколи на затишних вуличках і цвинтарних закутках для побачень збиралося більше поліцейських, аніж коханців, і вони сиділи попарно в автівках. Офіцерів жіночої статі бракувало. За спекотної погоди парочки чоловіків по черзі вдягали перуки, жертвуючи вусами. Пацці сам подав приклад, зголивши власні.

Монстр був обережним. Він убивав, проте не мав потреби вбивати часто.

Пацці помітив, що протягом останніх років траплялися довгі періоди, коли Монстр узагалі ні на кого не нападав — один із них тягнувся цілих вісім років. Пацці вхопився за цей факт. Він методично й клопітливо домагався організаційної допомоги від усіх агенцій, яких тільки міг залякати, конфіскував у племінника комп’ютер, щоб користуватися ним вкупі з єдиною персоналкою Квестури, і таким чином Пацці створив перелік усіх злочинців північної Італії, чиї строки ув’язнення збігалися з періодами бездіяльності серійного вбивці Il Mostro. У списку було дев’яносто сім осіб.

Пацці позичив швидкий та зручний, хоч і старий «альфа-ромео GTV», що колись належав ув’язненому банківському грабіжнику, і за місяць намотав на машині понад п’ять тисяч кілометрів, щоб особисто зустрітися з дев’яноста чотирма засудженими та опитати їх. Решта вже померли або були недієздатними.

На місцях злочинів майже не було речових доказів, які допомогли б йому скоротити цей список. Зловмисник не лишав ані тілесних рідин, ані відбитків пальців.

На місці вбивства в Імпрунеті знайшли єдину стріляну гільзу. Патрон центрального запалення 22-го калібру «вінчестер-вестерн» із вм’ятинами від екстрактора, що виникають від самозарядного пістолета «кольт», можливо, типу «вудсмен».

Після скоєння всіх злочинів лишалися кулі 22-го калібру з тієї самої зброї. На кулях не було насічок від глушника, проте його використання не можна було виключати.

Пацці, як справжній Пацці, передусім був амбітним, а ще мав молоду гарненьку дружину, у якої дзьобик не затулявся ні на мить. Клопоти стерли дванадцять фунтів[47] із його худорлявої статури. Молодші працівники Квестури потайки відмічали його подібність до мультиплікаційного персонажу Вайла І. Койота[48].

Якісь молоді розумаки встановили на комп’ютер Квестури програму, що трансформувала обличчя Трьох Тенорів[49] на віслюка, свиню та цапа, і Пацці хвилинами вдивлявся в одну з метаморфоз і відчував, як його власне обличчя набуває подоби віслюка.

Вікно лабораторії Квестури увінчане гірляндами з часнику, аби відлякувати злих духів. Після відвідин і прискіпливого допиту останнього підозрюваного Пацці стояв біля того вікна, у відчаї позираючи на занесене пилюкою внутрішнє подвір’я.

Він думав про свою молоду дружину, про її добрі, міцні литки й смужку м’якого волосся, що спускалася з попереку. Він думав про те, як колихаються, здригаються її груди, коли вона чистить зуби, як вона сміється, коли помічає його погляд. Він думав про всі ті речі, які хотів їй подарувати. Уявляв, як вона розгортає подарунки. Він мислив про дружину візуальними образами. Вона була запашною, такою приємною на дотик, але першими в його пам’яті виринали візуальні образи.

Він розмірковував про те, у якому світлі хоче постати в її очах. Звісно, що не в своїй теперішній ролі цапа-відбувайла для преси — головний офіс Квестури розташувався в колишній божевільні, і карикатуристи сповна користувалися цим фактом.

Пацці уявляв, що успіх прийде в результаті натхнення. Він мав пречудову зорову пам’ять і, як багато людей, для котрих головним органом чуття є очі, бачив одкровення, наче проявлення зображення — спершу розмите, а потім дедалі чіткіше. Він міркував у спосіб, яким більшість із нас шукають загублені речі: ми переглядаємо цей образ у своїй голові й порівнюємо з образами, які бачимо, подумки оновлюючи багато разів за хвилину, обертаючи в просторі.

А потім за музеєм Уффіці заклали бомбу з метою дестабілізувати уряд, і вибух ненадовго відвернув увагу громадськості й час Пацці від справи Il Mostro.

Навіть під час роботи над важливою справою з музейною бомбою голову Пацці не покидали образи, створені Il Mostro. Він бачив картини Монстра бічним зором, як коли ми дивимося не на предмет, а десь біля нього, аби розгледіти його в темряві. Особливо трималася в пам’яті парочка, яку зарізали в кузові пікапа в Імпрунеті. Монстр дбайливо виклав тіла, усипав, увінчав квітами та оголив жінці ліву грудь.

Якось по обіді Пацці вийшов із музею Уффіці і вже переходив площу Синьйорії, коли із розкладки з листівками на нього вистрибнув образ.

Не в змозі збагнути, де він уже бачив цю картинку, Пацці зупинився рівно на тому місці, де спалили Савонаролу. Озирнувся, роздивився навколо. Площу заполонили туристи. Пацці відчув, як спиною пробіг холодок. Може, він просто виринув із пам’яті, цей образ, що відволік його увагу. Він повернувся пройденим маршрутом і знайшов його.

Ось воно: маленький, покручений від дощу й засиджений мухами плакат із картиною Ботічеллі «Весна». Оригінал перебував за його спиною, у музеї Уффіці. «Весна». Праворуч — увінчана квітами німфа, ліва грудь оголена, з її рота також струменять квіти, а з лісу до неї тягнеться блідий Зефір.

Ось. Образ мертвої парочки в кузові пікапа, увінчаної квітами, квіти в дівочому роті. Сходиться. Сходиться.

Тут, біля цієї стіни, де звивався, задихаючись, його предок, до Пацці прийшла ідея — оригінал зображення, яке шукав Пацці, образ, який п’ятсот років тому створив Сандро Боттічеллі — той самий художник, який за сорок флоринів намалював повішеного Франческо де Пацці на тлі муру в’язниці Барджелло, з петлею та іншими подробицями. Як Пацці міг ігнорувати натхнення, якщо його джерело було таке смаковите?

Йому треба було десь присісти. На лавочках — жодного вільного місця. Пацці дійшов до того, що показав жетон і став вимагати місце в якогось старого, чиїх милиць, чесно кажучи, не помічав, доки ветеран не підвівся на єдину ногу, дуже голосно й непристойно висловлюючи свою точку зору.

Пацці радів із двох причин. Знайти картину, якою скористався Il Mostro, — це тріумф, але набагато важливішим було те, що Пацці бачив репродукцію «Весни» в когось із підозрюваних злочинців.

Він знав, що пам’ять краще не підганяти. Похилився вперед і став сидіти собі без діла, запрошуючи спогад. Потім повернувся до Уффіці й постояв біля оригіналу «Весни», але недовго. Він пройшовся до сінного ринку, торкнувся п’ятака бронзового кабана Il Porcellino, потім виїхав на Іппокампо і, спершись на капот своєї запилюженої автівки і вдихаючи запах гарячого мастила, дивився, як діти грають у футбол…

Спершу в його голові з’явилися сходи й горішній сходовий майданчик, верхівка плаката з «Весною» першою впала в око, поки він піднімався сходами. Він зміг повернутися назад і на мить розгледіти проріз вхідних дверей, але жодної вулиці й жодних облич.

Обізнаний із методиками допиту, він почав допитувати самого себе, звертаючись до вторинних відчуттів:

Коли ти вперше побачив плакат, що ти чув?.. На кухні на першому поверсі торохтять горщики. Коли ти піднявся на сходовий майданчик і зупинився біля плаката, що ти чув? Телевізор. Телевізор у вітальні. Роберт Стек грає Еліота Несса в «Gli intoccabili»[50]. Ти чув запах їжі? Так, щось готували. Ти чув іще якийсь запах? Я бачив плакат… Ні, не те, що ти бачив. Ти чув іще якийсь запах? Тоді я ще чув запах від «альфа», від розпеченого салону, він тримався в мене в носі, запах гарячого мастила, нагрітого на… Раккордо, від швидкої їзди автострадою Раккордо — куди? Сан-Кашано. Ще я чув собачий гавкіт у Сан-Кашано, там грабіжник і ґвалтівник на ім’я Джироламо якось там.

Та мить, коли встановлюється зв’язок, цей синаптичний спазм завершеності думки, що проходить крізь розпечений запобіжник, і є наше найбільше задоволення. Тоді Рінальдо Пацці пережив найкращу мить свого життя.

За півтори години Пацці вже заарештував Джироламо Токку. Дружина Токки кидалася камінням у невеличкий конвой, що забирав її чоловіка геть.

Розділ 18

Токка був підозрюваним, про яких годі й мріяти. Ще в молодості він відсидів дев’ять років тюрми за вбивство чоловіка, з яким обіймалася його наречена на одній із тих затишних вуличок. На нього також позивалися за сексуальне розбещення власних дочок та інші види домашнього насильства, а ще він відсидів сім років за зґвалтування.

Намагаючись знайти речові докази, Квестура практично знищила будинок Токки. Зрештою, сам Пацці під час одного з обшуків помешкання натрапив на патронну гільзу, яку насправді взяв із тих кількох фізичних доказів, що їх надало обвинувачення.

Судовий процес був сенсаційним. Слухання проводилися в будівлі підвищеної безпеки під назвою «Бункер», де в сімдесятих судили терористів, навпроти флорентійського офісу газети «La Nazione». Присяжні, з клятвами й широкими стрічками, п’ятеро чоловіків і п’ятеро жінок, засудили Токку практично без жодних доказів, окрім його характеру. Громада здебільшого вважала його невинним, але багато хто казав, що Токка — придурок і добре, що посадили. У віці шістдесяти п’яти років він отримав сорокарічний строк у в’язниці Вольтерри.

Наступні місяці були невимовними. Рід Пацці не знав такої слави у Флоренції в останні п’ять століть, відколи Паццо де Пацці повернувся з Першого хрестового походу з кременинами від Гробу Господнього.

Рінальдо Пацці і його красуня дружина стояли поруч із архієпископом у Дуомо, коли під час традиційної великодньої меси від тих самих кременин запалили ракету у вигляді голуба, що вилетів із церкви на дроті й вибухнув феєрверком на радість натовпу.

Газети хапалися за кожне його слово, коли Пацці віддавав належне своїм підлеглим, які виконували всю марудну роботу. У синьйори Пацці питалися модних порад, і вона дійсно мала чудовий вигляд у вбранні, до якого заохочували дизайнери. Їх запрошували в багаті будинки на манірні чайні вечірки та на обід до графа в замок, де всюди стояли лицарські обладунки.

Пацці натякнули на політичну кар’єру, і під оплески й вічний гомін італійського парламенту він отримав завдання очолити спільні зусилля Італії та американського ФБР проти мафії.

Це завдання й можливість навчатись і брати участь у семінарах з криміналістики Університету Джорджтауна привели родину Пацці до Вашингтона. Головний слідчий провів багато часу у Відділі поведінкової психології в Куантіко й замислив створити власний відділ у Римі.

Потім, за два роки, трапилося лихо: у спокійнішій атмосфері й без тиску громадськості апеляційний суд погодився переглянути вирок Токки. Пацці повернули додому, під слідство. І деякі колишні колеги, яких Пацці обійшов, нагострили на нього ножі.

Апеляційна комісія скасувала вирок Токки й винесла догану Пацці на підставі рішення суду про те, що детектив підклав речовий доказ.

Колишні прихильники у вищих колах уникали його, мов поганого запаху. Він і досі обіймав важливу посаду у Квестурі, але просто добував на ній свій термін, і всі про це знали. Італійський уряд рухається повільно, але рано чи пізно сокира опускається.

Розділ 19

Саме протягом цих жахливих, пекучих часів, поки Пацці чекав на удар сокири, він уперше побачив чоловіка, якого гуманітарії Флоренції знали під іменем доктора Фелла.

Рінальдо Пацці підіймався сходами в Палаццо Веккіо за якимось дрібним дорученням — одним із багатьох, що для нього вигадували колишні підлеглі у Квестурі, аби насолодитися його падінням у неласку. Пацці бачив тільки носки своїх черевиків на вичовганих кам’яних сходинках, а не мистецькі дива на стіні з фресками, що йшла вздовж. П’ять сотень років тому його закривавленого пращура тягли саме цими сходами.

На майданчику він розправив плечі, як годиться чоловікові, і змусив себе зустрітися поглядом із людьми на фресках, деякі — його кревні родичі. Пацці вже чув сперечання, що долинало згори, із Салону Лілій, де директори музею Уффіці та Комісія Белле-Арті зібралися на спільне засідання.

Сьогодні Пацці прийшов у такій справі: довголітній куратор палаццо Каппоні зник. Більшість вважали, що старий утік із жінкою, або чужими грішми, або тим і другим. Він пропустив останні чотири зустрічі зі своїми адміністраторами, які щомісяця проводилися тут, у Палаццо Веккіо.

Пацці відправили продовжити це розслідування. Головний слідчий Пацці, який після вибухів біля музею так суворо напучував сіролицих директорів Уффіці та їхніх конкурентів із Комісії Белле-Арті щодо правил безпеки, мав тепер постати перед ними в скруті, аби попитати їх про інтимне життя куратора. Пацці геть не хотілося цього робити.

Ті дві комісії ставали сварливими й кусливими, як збиралися разом, — довгі роки вони не могли навіть погодити місця для зустрічей, бо жодна сторона не бажала приходити в офіси опонентів. Натомість вони проводили збори в прекрасному Салоні Лілій у Палаццо Веккіо, і всі члени комісій вважали, що ця гарна кімната пасує до їхньої величі та винятковості. Осівши на одному місці, вони відмовлялися зустрічатися в якомусь іншому навіть попри те, що в Палаццо Веккіо наразі проходила одна з тисячі реконструкцій, усюди стояло риштовання, висіли захисні плівки, а під ногами валялися інструменти.

Професор Річчі, старий шкільний товариш Рінальдо Пацці, стояв у холі перед Салоном і намагався прочхатися від вапняного пилу. Коли він достатньо оклигав, то звів на Пацці мокрі очі.

— La sòlita arringa[51], — мовив Річчі, — як завжди, сперечаються. Ти прийшов у справі зниклого куратора Каппоні? Вони наразі змагаються за його посаду. Сольято хоче прилаштувати на цю роботу свого племінника. А на решту справив враження тимчасовий куратор, якого вони призначили місяць тому, доктор Фелл. Хочуть, аби лишився він.

Пацці покинув товариша ритися в кишенях у пошуках носовичка й увійшов у старовинну залу з золотими ліліями на стелі. Дві стіни закривали захисні плівки, від чого галас трохи приглушувався.

Прибічник кумівства Сольято саме брав слово, і брав його неабияк голосно:

— Кореспонденція Каппоні сягає тринадцятого століття. Скажімо, докторові Феллу потрапить у руки, у його неіталійські руки, записка від самого Данте Аліґ’єрі. Чи він її розпізнає? Я так не думаю. Ви вивчали його середньовічною італійською, і я не заперечуватиму, що та мова надзвичайна. Для straniero[52]. Але чи знайомий він із персоналіями Флоренції до часів Відродження? Я так не думаю. Що, як у бібліотеці Каппоні йому трапиться записка від… від Ґвідо Кавальканті, наприклад? Чи він її розпізнає? Я так не думаю. Не бажаєте висловитися з цього приводу, докторе Фелл?

Рінальдо Пацці обвів поглядом кімнату й не побачив нікого, хто б нагадав йому доктора Фелла, хоча за годину до того він вивчав фотографію цього чоловіка. Він не побачив доктора Фелла тому, що доктор не сидів разом з іншими. Спершу Пацці почув його голос, а тоді вже вгледів.

Доктор Фелл майже нерухомо стояв біля великої бронзової статуї Юдити й Олоферна, спиною до мовця і громади. Він заговорив, не обертаючись, через що було важко збагнути, від якої постаті лунає той голос — від Юдити, що вічно замахувалася мечем над п’яним королем, чи від Олоферна, якого вона схопила за волосся, чи від стрункого й непорушного доктора Фелла, що стояв біля бронзової статуї Донателло. Голос прорізався крізь галас, мов промінь лазера крізь дим, і сварливі чоловіки затихли.

— Кавальканті дав публічну відповідь на перший сонет Данте з «La Vita Nuova»[53], у якому Данте описує свій дивний сон про Беатріче Портінарі, — сказав доктор. — Імовірно, Кавальканті також надавав коментарі приватно. Якщо він писав до Каппоні, то радше звертався до Андреа, який був найосвіченішим із братів.

Доктор Фелл обернувся до громади, не поспішаючи, зробивши паузу, від якої зніяковіли всі, окрім самого доктора.

— Ви знаєте перший сонет Данте, професоре Сольято? Знаєте? Він зачарував Кавальканті і вартий того, щоб ви витратили на нього свій час. Ось уривок:

Було за третю ночі. Ще планета

Спокійне світло кидала з-за хмар.

Як раптом я відчув страшний удар:

Зійшло Кохання, мов лиха прикмета.

Здавалося веселим. На долоні

Моє тримало серце, на руках —

Красуню, заповиту в покривало.

Нараз дало вкусить покірній донні

Палаючого серця, і — о жах! —

Побачив я: Кохання заридало[54].

Послухайте, як він майстерно обходиться з розмовною італійською, яку називав народною vulgari eloquentia:

Allegro mi sembrava Amor tenendo

Meo core in mano, e ne le braccia avea

Madonna involta in un drappo dormendo.

Poi la svegliava, e d’esto core ardendo

Lei paventosa umilmente pascea

Appreso gir lo ne vedea piangendo.

Навіть найсварливіші флорентійці не змогли встояти перед віршем Данте, що відлунював від фресок на стінах чистим тосканським діалектом доктора Фелла. Спочатку прозвучали оплески, потім — розчулена радісна хвала, і громада затвердила доктора Фелла як хазяїна палаццо Каппоні, полишивши Сольято кипіти з гніву. Пацці не зумів розрізнити, чи принесла перемога задоволення доктору, бо той знову повернувся до зібрання спиною. Але Сольято ще не закінчив.

— Якщо він такий знавець Данте, то нехай прочитає про нього лекцію перед Студіоло, — Сольято прошипів цю назву, мов говорив про Інквізицію. — Нехай виступить перед ними extempore[55], наступної п’ятниці, якщо зможе.

Студіоло, назване на честь оздобленого приватного кабінету, було невеличкою безжальною групою гуманітаріїв, які вже знищили цілу низку наукових репутацій і часто зустрічалися в Палаццо Веккіо. Підготовка доповіді перед ними вважалася неабиякою морокою, а виступ перед ними — ризикованою справою. Дядько Сольято повторив свій жест, і свояк Сольято розпочав голосування, результати якого сестра Сольято занесла в протокол. Пропозицію затвердили. Посаду віддали докторові Феллу, проте він мав задовольнити Студіоло, щоб остаточно здобути свій статус.

Члени комісій знайшли нового куратора для палаццо Каппоні, за старим не сумували, тож на питання приниженого Пацці щодо зниклого чоловіка відповідали різко й неуважно. Пацці тримався гідно.

Як і будь-який добрий слідчий, він шукав в обставинах вигоду. Кому зникнення старого куратора зіграло на руку? Зниклий куратор був холостяком, поважним тихим гуманітарієм, вів упорядкований спосіб життя. Мав певні заощадження, але невеликі. Його єдиною цінністю була робота, а з нею — привілей проживання на горищі палаццо Каппоні.

І ось з’явився новий призначений куратор, затверджений комісією після прискіпливого допиту з історії Флоренції та архаїчної італійської. Пацці вивчив заяву доктора Фелла на отримання посади, а також його офіційні довідки від Національної служби охорони здоров’я.

Пацці підійшов до нього, поки члени комісії складали валізи, збираючись додому.

— Докторе Фелл.

— Так, Commendatore[56]?

Новий куратор був маленьким та елегантним. Верхні половини скелець у його окулярах затоновані, а темний одяг покроєний просто чудово, навіть як для Італії.

— Хотів поцікавитися, чи не зустрічалися ви зі своїм попередником?

Антени досвідченого поліцейського налаштувалися на хвилю страху. Пацці уважно роздивлявся доктора Фелла, проте зауважив лише абсолютний спокій.

— Ніколи не зустрічався. Читав кілька його монографій у «Nuova Antologia»[57].

Розмовна тосканська в доктора була така ж бездоганна, як і під час декламування поезії. Якщо й був якийсь акцент, то Пацці його не вловив.

— Мені відомо, що офіцери, які починали це розслідування, обшукали палаццо Каппоні на предмет записки, прощальної або передсмертної, але нічого не знайшли. Якщо ви натрапите на якусь записку серед паперів, особистого характеру, навіть незначущу, ви мені зателефонуєте?

— Звісно, Commendatorе Пацці.

— Його особисті речі досі в палаццо?

— Упаковані в дві валізи, з переліком.

— Я пошлю… Я зайду та заберу їх.

— Ви не зателефонуєте мені спершу, Commendatore? Я вимкну систему безпеки перед вашим приходом, заощаджу ваш час.

Цей чоловік занадто спокійний. А мав би мене боятися, хоч трохи. Просить зателефонувати, попередити про візит.

Комісія поскубла Пацці пір’ячко. З цим він нічого не міг зробити. Тепер його вколола пиха цього чоловіка. Тож він зробив укол у відповідь.

— Докторе Фелл, можна поставити вам особисте питання?

— Якщо цього вимагає ваш обов’язок, Commendatore.

— У вас на тильному боці лівиці досить свіжий шрам.

— А на вашій лівиці — нова обручка. La Vita Nuova?

Доктор Фелл усміхнувся. У нього дрібні зуби, дуже білі. Пацці захопили зненацька, і поки він вирішував, чи варто образитися, доктор Фелл підвів пошрамовану ліву руку й продовжив:

— Синдром запʼясного каналу, Commendatore. Історія — заняття небезпечне.

— Чому ви не вказали синдром запʼясного каналу в анкеті Національної служби охорони здоров’я, коли стали тут працювати?

— Мені здавалося, Commendatore, що варто зауважувати лише про такі травми, за які отримують допомогу з інвалідності. А я не отримую. І я не інвалід.

— То операцію зробили в Бразилії, вашій рідній країні?

— Її робили не в Італії, і від італійського уряду я нічого не отримував, — відповів доктор Фелл, немовби вважав, що дає вичерпну відповідь.

Із зали для нарад вони виходили останніми. Пацці вже дійшов до дверей, коли його покликав доктор Фелл.

— Commendatore Пацці?

Доктор Фелл — чорний силует проти високих вікон. За ним удалині здіймався Дуомо.

— Так?

— У мене склалося враження, що ви Пацці з роду Пацці, правильно?

— Так. Як ви здогадалися?

Пацці вважав, що згадувати інформацію з газетних репортажів — грубо понад усяку міру.

— Ви нагадуєте постать із ронделів Делла Роббіа, що у вашій сімейній капличці в Санта-Кроче.

— А, то Андреа де Пацці, зображений у вигляді Йоанна Хрестителя, — відповів Пацці, відчувши у своєму колючому серці крихту втіхи.

Коли Рінальдо Пацці покинув елегантну постать у залі для нарад, то в нього надовго лишилося враження від надзвичайної незворушності доктора Фелла.

Дуже скоро цих вражень побільшає.

Розділ 20

Тепер, коли невпинний вплив зовнішніх факторів зробив нас нечутливими до розпусти й вульгарності, корисним буде побачити те, що й досі видається химерним. Що й досі може ляснути по ослизлих, морхлих м’язах нашої покірливої свідомості з такою силою, аби привернути нашу увагу.

У Флоренції таким явищем стала виставка під назвою «Знаряддя жаских тортур», і саме тут Рінальдо Пацці побачив доктора Фелла вдруге.

Ця виставка, що зібрала понад двадцять класичних знарядь для катування разом із детальними описами, розташувалася в погрозливому Форті Бельведер, цитаделі Медічі шістнадцятого століття, що охороняє південний мур міста. Експозиція відкрилася для великого, аж неочікувано великого натовпу; від збудження публіка мало не вистрибувала зі штанів.

За початковими планами, виставка мала тривати місяць, але «Знаряддя жаских тортур» протрималися півроку, а кількість відвідувачів рівнялася з показниками музею Уффіці й перевищувала обсяги в галереї Пітті.

Промоутери, двійко таксидермістів-невдах, які колись знайшли спільну мову, поїдаючи потрух оброблених трофеїв, тепер стали мільйонерами й улаштували для свого шоу тріумфальне турне Європою, прибравши на себе нові смокінги.

Здебільшого відвідувачі з’їжджалися з усієї Європи парами й послуговувалися подовженими годинами роботи, аби вервечками тупотіти між двигунів болю й уважно читати однією з чотирьох презентаційних мов про історію походження приладів, а також їх використання. Ілюстрації від Дюрера та інших, разом із сучасною документацією, робили натовп обізнаним із деталями на кшталт тонкощів колесування.

Ось текст, поданий на одній з табличок:

Італійські принци вважали за краще класти жертв на землю й ламати їм кістки за допомогою колеса із залізним обіддям, попередньо підклавши під кінцівки деревини, як показано на малюнку, тоді як у північній Європі був популярний метод, коли жертву прив’язували до колеса, били залізним ломом, а тоді пропускали кінцівки між cпицями навколо колеса, бо ж усі переломи забезпечували необхідну гнучкість, а голову й тулуб розташовували в центрі під галас жертви. Останній метод приносив глядачам більше задоволення, проте міг бути нетривалим, якщо в серце потрапляв шматочок кісткового мозку.

Виставка «Знаряддя жаских тортур» неодмінно приваблювала любителів найгірших вад людського роду. Але сама суть цих вад, справжня асафетида людського духу, ховалася не в залізній діві чи гострому кілкові — Первинна Погань криється в обличчях натовпу.

У півмороку великої кам’яної зали, під освітленими навислими клітками, де колись сиділи приречені на муки голоду, стояв доктор Фелл, знавець бездумного тіста людських облич, тримаючи окуляри пошрамованою рукою, притуливши кінчик дужки до рота, захоплено спостерігаючи за натовпом, що линув повз нього.

Там його побачив Рінальдо Пацці.

Пацці виконував друге дрібне доручення за день. Замість того щоб обідати з дружиною, він пробирався крізь натовп, аби розвісити нове попередження для парочок щодо Флорентійського монстра, якого він так і не зміг упіймати.

Подібні плакати з попередженням висіли на видноті над його власним робочим місцем, куди нові керівники Пацці почепили їх поруч із фотографіями злочинців, яких шукали по всьому світі.

Таксидермісти, які разом сиділи на касі, були раді додати до свого шоу трохи сучасних жахів, але вони попрохали Пацці повісити плакат самотужки, бо жоден із напарників не хотів лишати іншого з готівкою сам на сам. Кілька місцевих жителів упізнали Пацці, з анонімного натовпу почулося шипіння.

Пацці проколов булавками кутики синього плаката з єдиним витрішкуватим оком і почепив його на дошку оголошень біля входу, де він привертав найбільше уваги, а тоді увімкнув над ним лампочку. Пацці спостерігав за парами, що залишали виставку, і бачив, що більшість із них уже впадали в хіть, притискались одне до одного в натовпі, прямуючи до виходу. Пацці не хотілося побачити черговий натюрморт із крові й квітів.

Чого Пацці хотілося, так це поговорити з доктором Феллом — не завадило б забрати речі зниклого куратора, перебуваючи поблизу палаццо Каппоні. Але, коли Пацці відвернувся від дошки оголошень, доктор уже пішов. Не було його й серед натовпу на виході. Лишилася тільки кам’яна стіна, де він стояв під навислою кліткою для уголоджування зі скелетом, що скрутився в позі ембріона, досі благаючи про їжу.

Пацці розлютився. Він проштовхувався крізь натовп, опинився надворі, але доктора так і не знайшов.

Охоронець біля виходу впізнав Пацці й нічого не сказав, коли інспектор переступив через канат і зійшов зі стежки в темряву Форту Бельведер. Він попрямував до парапету, позираючи на північ через Арно. Біля його ніг розкинулася Стара Флоренція, величезний горб Дуомо, вежа Палаццо Веккіо, що здіймалася в світлі прожекторів.

Пацці мав стару, дуже стару душу, що звивалася на вістрі безглуздих обставин. З нього глузувало власне місто.

Американське ФБР остаточно увігнало ніж у спину Пацці, повідомивши пресу, що ФБРівський психологічний портрет Il Mostro не має нічого спільного з чоловіком, якого заарештував Пацці. У «La Nazione» додали, що Пацці «спровадив Токку до в’язниці».

Останнього разу Пацці вішав синій плакат Il Mostro в Америці. То був славний трофей, який він почепив на стінку у Відділі поведінкової психології й на прохання агентів американського ФБР поставив на ньому автограф. Усі його знали, усі захоплювалися, припрошували. Пацці з дружиною гостювали на узбережжі штату Меріленд.

Стоячи біля темного парапету, позираючи на своє древнє місто, він вдихав солоне повітря з Чесапікської затоки, бачив дружину на березі в нових білих кросівках.

У Відділі поведінкової психології в Куантіко зберігалася картина Флоренції, яку Пацці показали як цікавинку. Вигляд на місто, який він бачив зараз, Стара Флоренція з Бельведеру, найкращий ракурс, який тільки може бути. Проте не в кольорі. Ні, малюнок олівцем, заштрихований вугіллям. Малюнок потрапив на фотографію, на тло фотографії. То був знімок американського серійного вбивці, доктора Ганнібала Лектера. Ганнібала-канібала. Лектер відтворив Флоренцію з пам’яті, і той малюнок висів у його камері психіатричної лікарні — у такому ж похмурому місці, як і це.

Коли ж вона прийшла до Пацці, коли достигла ця ідея? Два образи — справжня Флоренція, що лежала перед ним, і малюнок, про який він згадав. Плакат Il Mostro, що він вішав кілька хвилин тому. Плакат Ганнібала Лектера з величезною винагородою та рекомендаціями від Мейсона Верджера, який висів у його кабінеті:

ДОКТОР ЛЕКТЕР ХОВАТИМЕ ЛІВУ РУКУ АБО СПРОБУЄ ЗМІНИТИ ЇЇ ВИГЛЯД ЗА ДОПОМОГОЮ ОПЕРАЦІЇ, ОСКІЛЬКИ ЙОГО ФОРМА ПОЛІДАКТИЛІЇ, НАЯВНІСТЬ ЦІЛКОМ РОЗВИНЕНИХ ЗАЙВИХ ПАЛЬЦІВ, НАДЗВИЧАЙНО РІДКІСНА І ЇЇ ДУЖЕ ЛЕГКО ІДЕНТИФІКУВАТИ.

Доктор Фелл, який притуляє до губів окуляри пошрамованою рукою.

Деталізований ескіз цього виду на місто на стіні камери Ганнібала Лектера.

Чи прийшла ця ідея до Пацці, коли він дивився на Флоренцію біля своїх ніг, чи коли позирав на роїсту темряву понад світлом? І чому передвісником ідеї став запах солоного бризу з Чесапікської затоки?

Дивно як на візуала, але зв’язок встановився зі звуком, звуком краплі, що падає в каламутний ставок.

Ганнібал Лектер утік до Флоренції.

хльоп

Ганнібал Лектер — це доктор Фелл.

Внутрішній голос Рінальдо Пацці мовив, що він з’їхав з глузду, сидячи в клітці власної скрути, що його оскаженілий розум ламає зуби об ґрати, мов той скелет у «голодній клітці».

Не пам’ятаючи, як рухався, він опинився біля ренесансної брами з Бельведеру до крутої Коста ді Сан-Джорджо, вузької вулички, що звивається менш ніж на півмилі вниз, у саме серце Старої Флоренції. Здавалося, ноги несуть його похилою бруківкою мимоволі, він пересувався швидше, ніж бажав, постійно виглядаючи попереду чоловіка, що називав себе доктором Феллом, бо ж ця дорога вела до нього додому — на середині спуску Пацці звернув на Коста Скарпучча і продовжив свій шлях униз, доки не вийшов на віа де Барді біля річки. Біля палаццо Каппоні, домівки доктора Фелла.

Задихаючись після швидкого спуску, Пацці знайшов темну місцинку подалі від вуличних ліхтарів, при вході в багатоквартирний будинок навпроти палаццо. Якщо до нього хтось підійде, то він може обернутися й удати, що дзвонить у двері.

У палаццо було темно. Пацці розгледів над великими половинчастими дверима червоний вогник камери відеоспостереження. Він не знав, чи працює вона безперервно, чи вмикається тільки тоді, коли хтось натискає дзвінок. Камера висіла в глибині, під навісом. Пацці вирішив, що фасаду вона не захоплює.

Він почекав півгодини, прислухаючись до власного дихання, але доктор так і не прийшов. Можливо, він уже був усередині будинку, та не вмикав світла.

На вулиці було безлюдно. Пацці перебіг на протилежний бік і став ближче до стіни.

Зсередини ледь чутно долинав звук. Пацці притулив голову до прохолодних ґраток на вікні, прислухаючись. Клавір, Бах, «Ґольдберґ-варіації», майстерна гра.

Пацці має перечекати, має зачаїтися й подумати. Ще зарано полохати птаха. Треба вирішити, що робити далі. Йому не хотілося знову пошитися в дурні. Він позадкував через вулицю, й останнім сховався в тіні його ніс.

Розділ 21

Святий Мина, християнський великомученик, підібрав свою відрубану голову з піщаної підлоги римського амфітеатру у Флоренції й поніс її під пахвою до гір, через річку, де він тепер лежить у розкішній церкві, — так розповідає легенда.

Напевне відомо, що тіло святого Мини, воскреслого чи ні, проминуло цим шляхом, цією древньою віа де Барді, де ми з вами зараз стоїмо. Насувається вечір, і вулиця порожня, викладена віялами бруківка блищить від зимової мряки, ще недостатньо холодної, щоб перебити котячі запахи. Ми стоїмо серед палаців, які шістсот років тому спорудили багаті купці, сірі кардинали та пройдисвіти Флоренції епохи Ренесансу. На відстані польоту стріли, через річку Арно, стирчать жорстокі шпичаки Синьйорії, де повісили й спалили монаха Савонаролу, де розташований цей великий м’ясокомбінат із висячими Христами — музей Уффіці.

Ці родинні палаци, що туляться один до одного на древній вуличці, заморожені сучасною італійською бюрократією, зовні їхня архітектура нагадує тюрму, але всередині — просторі й вишукані кімнати, високі мовчазні зали, яких ніхто не бачить, які ховаються за зогнилими, поплямованими дощами шовковими шторами, а на стінах роками в темряві висять маловідомі картини великих майстрів Відродження, і освітлює їх хіба що блискавка — після того як штори впадуть.

Тут, поруч із нами, стоїть палаццо сім’ї Каппоні, родини, уславленої протягом останнього тисячоліття, один з якої розірвав ультиматум французького короля в його ж присутності, а ще один став Папою Римським.

Наразі вікна палаццо Каппоні темніють за своїми залізними ґратами. Кільця для смолоскипів порожні. У старій потрісканій шибці — дірка від кулі 1940-х років. Підійдіть ближче. Притуліться головою до холодного заліза, як це робив поліцейський, і прислухайтеся. Ви почуєте тиху гру на клавірі. Бах, «Ґольдберґ-варіації», недосконало, проте напрочуд майстерно, з захопливим розумінням музики. Гра недосконала, проте напрочуд майстерна. Можливо, легка скутість у лівій руці.

Якщо ви вважаєте, що непідвладні злу, чи наважитеся зайти всередину? Чи прослизнете до цього палацу, позначеного славою та кров’ю, чи пройдете крізь морок, оповитий павутинням, на вишуканий передзвін клавіру? Нас не побачить камера спостереження. Нас не побачить змокрілий поліцейський, що причаївся біля одвірка. Ходімо…

У фойє темрява майже непроглядна. Довгі кам’яні сходи, поруччя — холодне під нашими ковзкими руками, сходинки впродовж століть вичовгані кроками, нерівні під ногами, доки ми здіймаємося вгору, до музики.

Високі двійчасті двері до головного салону скрипнули б, завищали б, якби ми мусили їх прочинити. Але для нас вони відчинені. Музика лине з далекого, найвіддаленішого кутка, і в тому ж кутку бринить єдине джерело світла, світло від багатьох свічок проливається червоним променем крізь маленькі двері каплички в кутку зали.

Уперед, до музики. Ми невиразно усвідомлюємо, що проходимо повз масивні нагромадження меблів під простирадлами, їхні нечіткі обриси легенько тремтять у світлі свічок, наче спить стадо тварин. Висока стеля зали над нашими головами щезає в нікуди.

Червоне сяйво відбивається на клавірі та чоловікові, якого дослідники епохи Відродження знають під іменем доктора Фелла, і сам доктор, елегантний і виструнчений, схиляється до музики, промені виблискують у його волоссі й на спині шовкового стьобаного халата з міховим коміром.

Піднята кришка клавіру оздоблена вигадливою сценою з бенкету, і здається, що маленькі силуети кружляють понад струнами при світлі свічок. Він грає з заплющеними очима. Партитура йому не потрібна. Перед ним, на нотній підставці у формі ліри, лежить випуск брудного американського таблоїда «Народне базікало». Перша сторінка загорнута так, аби бачити лише обличчя на фотографії, обличчя Кларіс Старлінг.

Наш музикант усміхається, закінчує мелодію, ще раз задля власного задоволення програє сарабанду і, поки в тиші великої зали бринить струна, якої останньою торкнувся пірʼяний плектр, розплющує очі, і в центрі кожної зіниці блищить маленький червоний вогник. Чоловік схиляє голову набік і позирає на газету.

Він безшумно підводиться й несе американський таблоїд у маленьку пишну капличку, яку спорудили ще до відкриття Америки. Він підносить газету до світла свічок, розгортає її, і біблійні персонажі, здається, зазирають у таблоїд через його плече, як ми це робимо, стоячи в черзі в магазині. Набране сімдесят другим кеглем Railroad Gothic «АНГЕЛ СМЕРТІ: КЛАРІС СТАРЛІНГ, УБИВЧА МАШИНА ФБР».

Обличчя, що застигли над олтарем у муках і блаженстві, зникають, коли музикант задмухує свічки. Він перетинає велику залу, світло йому для цього не потрібне. Легенький вітерець, коли доктор Ганнібал Лектер проходить повз нас. Риплять великі двері, а тоді зачиняються зі стуком, що віддає нам у ноги. Тиша.

Кроки, що заходять в іншу кімнату. Через акустику палацу стіни видаються ближчими, а стеля все одно сягає високо вгору — звідти довго відлунюють різкі звуки, а в нерухомому повітрі тримаються запахи велені, пергаменту й згаслих свічкових ґнотів.

Шерхіт паперу в темряві, скрип і совання стільця по підлозі. Доктор Лектер сідає у велике крісло в легендарній Бібліотеці Каппоні. Його очі відбивають червоне світло, проте в пітьмі вони не горять червоними вогнями, як запевняли деякі наглядачі. Цілковита темрява. Він розмірковує…

Дійсно, доктор Лектер сам утворив вакансію в палаццо Каппоні, усунувши попереднього куратора — нехитрий процес, на який пішло кілька секунд, щоб розібратися зі старим, та скромна плата за дві упаковки цементу. Але, щойно місце звільнилося, він чесно домігся цієї посади, продемонструвавши Комісії Белле-Арті надзвичайні лінгвістичні здібності, коли перекладав із середньовічної італійської та латини, перечитуючи манускрипти з дрібними чорними готичними літерами.

Тут він віднайшов спокій, який оберігатиме, — з часів переїзду до Флоренції він майже нікого не вбив, окрім свого попередника.

Призначення на посаду перекладача й куратора Бібліотеки Каппоні стало для нього винагородою з кількох причин.

Цей простір, високі стелі палацу важливі для доктора Лектера, оскільки він провів багато років у тісній одиночній камері. Ще важливіше те, що він резонує з цим палацом. Це єдиний приватний будинок за його життя, що обсягом і деталізацією наближається до палацу пам’яті, який він розбудовував іще з юності.

У цій бібліотеці з її унікальною колекцією манускриптів і листів, що датується початком тринадцятого століття, він може задовольнити певну цікавість до самого себе.

Завдяки фрагментарним сімейним записам доктор Лектер вважав, що походить від такого собі Джуліано Бевісанґве, грізної постаті в Тоскані дванадцятого століття, а також від Макіавеллі та Вісконті. Палаццо був ідеальним місцем для дослідження. Лектер мав певну абстрактну зацікавленість у цій темі, яка, проте, не була пов’язана з його еґо. Доктор Лектер не має потреби зміцнювати його звичайними методами. Його еґо, як і рівень інтелекту та ступінь раціональності, не можна виміряти за загальноприйнятою шкалою.

Справді, психіатрична громада навіть не дійшла згоди, чи можна взагалі називати доктора Лектера людиною. Його колеги, професіональні психіатри, більшість яких страшаться Лектерового нищівного пера в професійних виданнях, вважають його геть Іншим. Для зручності вони нарекли його «монстром».

Монстр сидить у темній бібліотеці, подумки розфарбовує морок у різні кольори, у його голові гуляє середньовічний вітер. Лектер розмірковує про поліцейського.

Клацає перемикач, загоряється лампа.

Тепер ми бачимо, що доктор Лектер сидить у Бібліотеці Каппоні за трапезним столом шістнадцятого століття. За ним — стіна з манускриптів, розкладених по вузьких шухлядах, та великі канцелярські книги з полотняними обкладинками, у яких перші записи зробили ще вісім століть тому. Перед Лектером лежав стос листування чотирнадцятого століття з одним із міністрів Республіки Венеції, притиснутий маленькою ливарною формою, яку Мікеланджело зробив, працюючи над своїм рогатим Мойсеєм, а перед каламарем — ноутбук із можливістю інтернет-пошуку через систему Міланського університету.

Серед темно-сірих і жовтих аркушів пергаменту й велені — яскраві червоні й сині кольори примірника «Народного базікала». А біля нього — флорентійське видання «La Nazione».

Доктор Лектер обирає італійську газету й читає останній журналістський напад на Рінальдо Пацці, спровокований зреченням ФБР від справи Il Mostro. «Наш психологічний портрет геть не збігається з Токкою», — сказав один із речників ФБР.

У «La Nazione» пригадали походження Пацці та його стажування в Америці, у відомій академії в Куантіко, і зауважили, що очікували від нього більшого.

Справа Il Mostro зовсім не цікавила доктора Лектера, але цікавила біографія Пацці. Як прикро, що йому стрівся поліцейський, який навчався в Куантіко, де Ганнібал Лектер вважався класикою.

Коли доктор Лектер побачив обличчя Рінальдо Пацці в Палаццо Веккіо, коли опинився в безпосередній близькості, щоб почути його запах, то вже знав напевне, що Пацці нічого не підозрює, хоч і розпитує про шрам на руці доктора Лектера. Пацці навіть не виявляв достатнього інтересу стосовно зникнення колишнього куратора.

А потім поліцейський побачив його на експозиції знарядь тортур. Краще б вони зустрілися десь на виставці орхідей.

Доктор Лектер чудово розумів, що всі умови для прозріння вже закладено в голові поліцейського, і вони безладно крутяться там серед мільйона інших відомих йому речей.

Чи не варто Рінальдо Пацці приєднатися до покійного куратора Палаццо Веккіо у вогкому підвалі? Чи не зробити так, аби тіло Пацці знайшли після очевидного суїциду? «La Nazione» отримає задоволення від того факту, що зацькувала його до смерті.

Не зараз, вирішив монстр і повернувся до своїх великих згорнутих манускриптів із велені й пергаменту.

Доктор Лектер узагалі не переймався. Він насолоджувався стилем письма Нері Каппоні, банкіра й шпигуна Венеції п’ятнадцятого століття, і до пізньої ночі читав його листи, інколи вголос, для власного задоволення.

Розділ 22

Ще до світанку Пацці отримав на руки фотографії, які доктор Фелл зробив для дозволу на працевлаштування і які зберігалися в теках карабінерів разом із негативами його permesso di soggiorno[58]. До того ж Пацці мав чудові криміналістичні знімки в профіль та анфас, відтворені на плакаті Мейсона Верджера. Усі ці обличчя були схожі формою, але якщо доктор Фелл таки є доктором Лектером, то з його носом і щоками здійснили певні маніпуляції, можливо, ін’єкції колагену.

Вуха дещо обіцяли. Як це робив Альфонс Бертильйон[59] сто років тому, Пацці прискіпливо вивчав докторові вуха крізь збільшувальне скло. Здавалося, вони однакові.

Пацці сів за старенький комп’ютер Квестури, набрав свій код доступу через Інтерпол до Програми запобігання насильницьким злочинам американського ФБР і запитав розлогу справу Лектера. Проклинаючи повільний модем, він намагався зчитати з екрана розмитий текст, аж доки літери набули чітких обрисів. Більшість матеріалів у справі вже були йому відомі. Але від двох фактів перехопило подих. Один — старий, другий — новий. В останньому оновленні йшлося про рентгенівський знімок, який свідчив, що Лектерові, ймовірно, провели операцію на руці. Старий факт знайшовся в копії надрукованого від руки звіту поліції штату Теннессі, де зазначалося, що Ганнібал Лектер убивав своїх вартових у Мемфісі, слухаючи магнітофонний запис «Ґольдберґ-варіацій».

Мейсон Верджер, американський багатій, який став жертвою Лектера, поширив плакат, у якому сумлінно закликав інформаторів телефонувати до ФБР за зазначеним номером. Плакат містив стандартне попередження про те, що доктор Лектер озброєний та небезпечний. Приватний телефонний номер також було подано — одразу під абзацом про величезну винагороду.

Квиток на літак із Флоренції до Парижа коштував шалені гроші, і Пацці довелося викласти їх із власної кишені. Він сумнівався, що французька поліція без зайвих питань надасть йому автопатч[60], і не знав іншого способу його дістати. З телефонної кабінки «American Express» поблизу Опери він зателефонував за приватним номером, поданим на плакаті Мейсона. Він припускав, що дзвінок відстежуватимуть. Пацці непогано говорив англійською, але знав, що італійський акцент його видасть.

Голос належав чоловікові, американцю, і був дуже спокійним:

— Скажіть, будь ласка, у якій справі ви телефонуєте?

— У мене може бути інформація щодо Ганнібала Лектера.

— Що ж, дякую за дзвінок. Вам відомо, де він перебуває наразі?

— Здається, так. Обіцянка про винагороду чинна?

— Так, чинна. Ви маєте якісь об’єктивні докази, що то він? Ви ж розумієте, нам часто телефонують усілякі жартуни.

— Ось що я вам скажу: він зробив собі пластичну операцію на обличчі та операцію на лівій руці. Досі може грати «Ґольдберґ-варіації». Має бразильські документи.

Пауза. Згодом:

— Чому ви не зателефонували в поліцію? Я мушу вам порадити вчинити саме так.

— Винагороду гарантовано за будь-яких обставин?

— Винагорода видається за інформацію, що призведе до арешту й суду.

— А чи дадуть винагороду за… особливих обставин?

— Ви маєте на увазі віддяку за голову доктора Лектера? Скажімо, для того, хто зазвичай не може отримати винагороду законним шляхом?

— Так.

— Ми з вами працюємо заради однієї мети. Тож лишайтеся, будь ласка, на лінії та вислухайте мою пропозицію. Міжнародні угоди та закони США забороняють пропонувати винагороду за чиюсь голову, сер. Будь ласка, лишайтеся на лінії. Можу я у вас запитати: ви телефонуєте з Європи?

— Так, із Європи, і більше я вам нічого не скажу.

— Добре, тоді вислухайте мене. Я пропоную, аби ви зв’язалися з юристом, щоб обговорити законність винагороди, та не вживали будь-яких нелегальних заходів щодо доктора Лектера. Чи можу я порекомендувати вам юриста? У Женеві є один, чудовий спеціаліст у цих справах. Чи не запишете його безкоштовний номер? Я наполегливо раджу зателефонувати йому та бути з ним відвертим.

Пацці купив передплачену картку і наступний дзвінок зробив із кабінки в торговельному центрі «Bon Marché». Він говорив з чоловіком із сухим швейцарським голосом. Розмова зайняла не більш ніж п’ять хвилин.

Мейсон заплатить один мільйон доларів США за голову та руки доктора Ганнібала Лектера. Таку ж суму він віддасть за інформацію, що приведе до його арешту й ув’язнення. Приватно він заплатить три мільйони доларів за доктора живцем — жодних запитань, анонімність гарантовано. За умовами оборудки інформатор також отримував сто тисяч доларів авансом. Аби претендувати на цей аванс, Пацці мусить надати чіткий відбиток пальця доктора Лектера, ще не відзнятий, на якомусь предметі. Якщо йому це вдасться, то в зручний для себе час слідчий зможе отримати решту готівки зі швейцарської банківської комірки, якою наразі опікується третя особа.

Перш ніж поїхати з «Bon Marché» до аеропорту, Пацці купив дружині пеньюар із шовкового муару персикового кольору.

Розділ 23

Як поводитись, коли ви знаєте, що людська шаноба — то марнота марнот? Якщо ви погоджуєтеся з Марком Аврелієм, що точка зору прийдешніх поколінь варта не більше, ніж погляди сучасників? Чи змогли б ви тоді жити по правді? Та й чи схотіли б жити по правді взагалі?

Тепер Рінальдо Пацці, з роду Пацці, головний слідчий Квестури міста Флоренція, мав вирішити, чого варта людська шаноба і чи нема в світі кращої правди, ніж оті міркування про шанобу.

Він повернувся з Парижа під обід і трохи поспав. Йому хотілося порадитися з дружиною, але не можна було, хоч він і втішився нею. Потім він довго лежав без сну, уже коли стишилося її дихання. Пізно вночі він облишив спроби заснути й пішов прогулятись і подумати.

Користолюбство знайоме італійцям, і Рінальдо Пацці вдосталь його всотав разом із повітрям батьківщини. Але саме в Америці пробудилися його природні амбіції та жадоба, бо будь-який вплив там відчувається гостріше, чи то йдеться про смерть Єгови, чи про панування Мамони.

Коли Пацці вийшов із затінку Лоджії та зупинився на площі Синьйорії в тому місці, де спалили Савонаролу, коли він поглянув угору на освітлений Палаццо Веккіо, на те вікно, де загинув його пращур, — на той момент Пацці ще вважав, що нічого не вирішив. Але ні. На той момент він уже встиг крок за кроком усе обміркувати.

Ми надаємо своїм рішенням великого значення, звеличуємо процес прийняття, наче завжди отримуємо результат раціонального, свідомого мислення. Але рішення утворюється з переплетіння почуттів, тому частіше нагадує глевкий кавалок, аніж логічний висновок.

Пацці вже все вирішив, коли сів на літак до Парижа. Вирішив і годину тому, коли дружина в новому пеньюарі реагувала на його пестощі хіба що з почуття обов’язку. І за кілька хвилин по тому, коли Пацці, лежачи в темряві, потягнувся до дружини, хотів торкнутися її щоки та ніжно поцілувати на ніч, та відчув на долоні її сльози. Тоді вона, сама того не знаючи, з’їла його серце.

Знову шаноба? Ще один шанс терпіти подих архієпископа, поки від священних кременців запалюють ракету в дупі ганчір’яного голуба? Знову хвала політиків, подробиці приватного життя яких надто добре йому відомі? Чого варта слава поліцейського, який упіймає доктора Лектера? У поліції визнання має нетривалий період піврозпаду. Краще ПРОДАТИ ЙОГО.

Ця думка проштрикнула, прибила Рінальдо, полишила його зблідлим і сповненим рішучості, і, коли Рінальдо-візуал подумки кинув жереб, у його уяві змішалися два запахи — дружини та Чесапікського узбережжя.

ПРОДАЙ ЙОГО. ПРОДАЙ ЙОГО. ПРОДАЙ ЙОГО. ПРОДАЙ ЙОГО. ПРОДАЙ ЙОГО. ПРОДАЙ ЙОГО.

Навіть удар Франческо де Пацці не був сильнішим, коли він 1478 року кинув Джуліано на підлогу собору, ані тоді, коли в запалі проштрикнув кинджалом власне стегно.

Розділ 24

Дактилокарта доктора Ганнібала Лектера — цікава річ, предмет культу в якомусь розумінні. Оригінал висить у рамці на стіні у Відділі ідентифікації ФБР. У ФБР існує правило, за яким у людей із зайвими пальцями знімають відбитки, — великий палець і чотири найближчі до нього ставлять із лицьового боку картки, а шостий — на зворотному.

Копії дактилокарти облетіли світ, щойно доктор утік, а збільшений відбиток великого пальця було надруковано на плакаті Мейсона Верджера, із відміченими ознаками папілярного візерунка, щоб навіть криміналіст-новачок зумів їх розпізнати.

Аби просто зняти відбитки, великі навички не потрібні, і Пацці майстерно вправлявся з цією роботою, тож міг би й сам провести грубе порівняння, для певності. Але Мейсонові Верджеру був потрібен свіжий відбиток на предметі in situ[61], ще не відзнятий, аби його експерти провели незалежний аналіз. Мейсона вже неодноразово намагалися ошукати, надсилаючи старі відбитки, які доктор Лектер лишив на місцях злочинів багато років тому.

Але як дістати відбитки доктора Фелла й не наполохати його? Бо передусім доктора не варто полохати. Чоловік може вмить зникнути, лишивши Пацці ні з чим.

Доктор нечасто виходив із палаццо Каппоні, а до наступного зібрання Белле-Арті ще цілий місяць. Надто довго чекати нагоди, щоб підсунути йому склянку води, і доведеться всюди понаставляти склянок, бо сама комісія ніколи не розщедрювалась на такі блага.

Оскільки Пацці вирішив продати Ганнібала Лектера Мейсонові Верджеру, то мусив працювати одинаком. Йому не можна було привертати увагу Квестури до доктора Фелла, запитуючи, наприклад, офіційний дозвіл на проникнення до палаццо, а сама будівля була надто добре захищена сигналізацією, аби ламати замки в пошуках відбитків.

Сміттєвий бак доктора Фелла був набагато новішим і чистішим за інші у кварталі. Пацці купив нову ємність і однієї глупої ночі підмінив кришку на баку палаццо Каппоні. Гальванізована поверхня не дуже для цього підходила, і в результаті безсонної ночі Пацці отримав не відбитки, а жах пуантиліста, якого ніколи й нікому не розшифрувати.

Наступного ранку червоноокий слідчий з’явився на Понте Веккіо. У ювелірній крамничці на старому мості він купив широкий, добре відполірований срібний браслет і оксамитову підставку, на якій прикраса стояла у вітрині. У ремісничому кварталі на південь від Арно, десь на вузьких вуличках навпроти палацу Пітті, він попросив іншого ювеліра стерти на браслеті ім’я виробника. Ювелір запропонував нанести на срібло антиоксидне покриття, але Пацці відмовився.

Стережіться Соллічіано, флорентійської в’язниці на шляху до Прато.

Другий поверх жіночого блоку. Ромула Ческу, схилившись над глибокою раковиною для прання, вимила з милом груди, ретельно висушила, а тоді вдягла чисту, простору бавовняну сорочку. Інша циганка, яка поверталася з кімнати для побачень, сказала щось Ромулі циганською на ходу. У тої між очима з’явилася невеличка зморшка. Привабливе обличчя зберегло звичний спокійний вираз.

Їй дозволили спуститися зі свого ярусу, як заведено, о восьмій ранку, але, коли Ромула підійшла до кімнати для відвідувань, її перехопив наглядач і скерував убік, у відособлене приміщення для допитів на першому поверсі тюрми. А там, замість звичної медсестри, стояв Рінальдо Пацці, тримаючи на руках її грудного хлопчика.

— Привіт, Ромуло, — мовив слідчий.

Вона підійшла впритул до високого поліцейського, не маючи жодного сумніву, що той одразу ж віддасть їй дитину. Немовля вже зголодніло й шукало груди.

Пацці вихнув підборіддям у бік ширми в кутку кімнати.

— Там є стілець. Можемо поговорити, поки ти його годуватимеш.

— Поговорити про що, Dottore[62]?

Ромула пристойно володіла італійською, а також французькою, англійською, іспанською та циганською. Говорила вона без емоцій — прегарні акторські здібності не вберегли її від тримісячного строку за кишенькові крадіжки.

Вона зайшла за ширму. У пелюшках немовляти був схований пластиковий мішечок із сорока сигаретами та шістдесятьма п’ятьма тисячами лір, що становило трохи більш ніж сорок один долар, побганими купюрами. Треба було робити вибір. Якщо поліцейський обшукав немовля, то може звинуватити її в контрабанді, щойно вона дістане мішечок, і всі привілеї буде скасовано. Вона трохи поміркувала, позираючи на стелю. Немовля смоктало цицьку. Навіщо поліцейському заморочуватися? Він і так має над нею перевагу. Ромула дістала мішечок і сховала собі під білизну. З-за ширми почувся голос:

— Від тебе тут самий клопіт, Ромуло. Тримати мати-годувальницю у в’язниці — марно гаяти час. Тут є по-справжньому хворі люди, медсестрам є кого доглядати. Ти ж ненавидиш ту мить, коли спливає побачення і доводиться віддавати дитину в чужі руки?

Що йому треба? Вона пречудово знала, хто він такий — начальник, Pezzo da novanta[63], покидьок девʼяностого калібру.

Умінням тлумачити вулицю Ромула заробляла на життя, і кишенькова крадіжка була одним із багатьох ремесел. Бувала жінка тридцяти пʼяти років із чуттям, мов у великого метедика сатурнії луни. Цей поліцейський — вона стала роздивлятися його понад ширмою — диви, який чепурний, обручка, відполіровані черевики, живе з дружиною, має хорошу хатню робітницю — після прасування в комірець підклали ущільнювач. У кишені куртки — гаманець, у правій кишені штанів — ключі, у лівій кишені штанів — гроші, згорнені навпіл, можливо, перетягнуті гумовою стрічкою. Між цим усім — член. Плаский мужній поліцейський, «цвітна капуста» в одному вусі, шрам біля лінії росту волосся, від якогось удару. Він до неї не по секс прийшов — якби так, то не став би приносити дитину. Чоловік не красень, але вона не думала, що він спить із бранками. Краще не дивитися в його пронизливі чорні очі, поки дитина смокче грудь. Навіщо він приніс дитину? Бо хоче показати свою владу, натякнути, що може забрати сина. Що йому потрібно? Інформація? Вона йому за милу душу складе казку про п’ятнадцятьох циган, що їх і на світі ніколи не було. Гаразд, а що мені від цього перепаде? Подивимося. А наразі покажемо йому трохи шкіри.

Слідкуючи за обличчям поліцейського, вона вийшла з-за ширми й оголила півмісяць соска біля дитячого личка.

— Там спекотно, — мовила вона. — Ви не могли б прочинити вікно?

— Я міг би зробити дещо більше, Ромуло. Я міг би прочинити двері, і ти це знаєш.

У кімнаті тиша. Надворі — шум Соллічіано, мов безперервний, глухий головний біль.

— Скажіть, чого ви хочете. За одне я з радістю візьмуся, іншого робити не стану.

Інтуїція правильно підказала циганці, що поліцейський поважатиме її за обережну зацікавленість.

— Усього лиш la tua solita còsa, твоя звична справа, — відповів Пацці, — але я хочу, аби цього разу ти попалася.

Розділ 25

Удень вони сиділи у квартирі навпроти й слідкували за фасадом палаццо Каппоні крізь віконниці високого вікна — Ромула, старша циганка, яка допомагала з немовлям (певно, її кузина), і Пацці, який за першої можливості тікав до них з роботи.

Дерев’яна рука, якою Ромула послуговувалась у своєму ремеслі, чекала в спальні на стільці.

Викладач зі Школи Данте Аліґ’єрі дозволив Пацці перебувати в квартирі з ранку до вечора. Ромула наполягла, аби в маленькому холодильнику виділили окрему поличку для неї з дитиною.

Довго чекати не довелося.

Другого дня о дев’ятій тридцять ранку помічниця Ромули зашипіла зі свого стільця під вікном. На іншому боці вулиці з’явилася чорна прірва — всередину прочинилися важкі палацові двері.

Он він, чоловік, якого у Флоренції знали під іменем доктора Фелла, маленький та граційний у темній одежі, пригладжений, мов норка, зупинився на сходинці, вдихнув повітря й оглянув в обох напрямках вулицю. Клацнув дистанційним пультом, щоб увімкнути сигналізацію, та потягнув на себе двері за велику ручку з кутого заліза, поплямовану іржею та непридатну для зняття відбитків. У руках він тримав сумку для покупок.

Уперше побачивши доктора Фелла крізь шпарину у віконниці, стара циганка схопила Ромулу за руку, мов хотіла її спинити, а тоді, поки поліцейський дивився в інший бік, поглянула на подругу й швидко, різко похитала головою.

Пацці одразу здогадався, куди прямує чоловік.

Поміж сміття доктора Фелла Пацці вже помітив характерний обгортковий папір із магазину делікатесів «Vera dal 1926», на віа Сан-Джакопо біля мосту Санта- Трініта.

Поки Ромула натягала свій костюм, а Пацці визирав із вікна, доктор уже рушив у напрямку крамниці.

— Dunque[64], на закупи, — мовив Пацці й не зміг утриматись, аби вп’яте не повторити Ромулі вказівки: — Ходи за ним слідом, Ромуло. Зачекаєш на цьому березі біля Понте Веккіо. Перестрінеш його, коли він вертатиметься, коли нестиме в руках повну сумку. Я йтиму попереду нього, за квартал, ти мене першим побачиш. Триматимуся неподалік. Якщо виникнуть проблеми, якщо тебе заарештують, я це владнаю. Якщо він піде кудись іще — повертайся на квартиру. Я тобі зателефоную. Покладеш цю перепустку під лобове скло таксі й приїдеш до мене.

— Eminenza[65], — відповіла Ромула, підкреслюючи форму ввічливості в іронічному італійському стилі, — якщо виникнуть проблеми й мені дехто допоможе, то не кривдьте його, мій друг нічого собі не візьме, дозвольте йому втекти.

Пацці не став чекати на ліфт, а кинувся вниз сходами в брудному робочому комбінезоні й кашкеті. У Флоренції важко стежити за людьми, бо тротуари вузькі, а на міських вулицях життя нічого не варте. Пацці наготував собі на узбіччі побитий motorino[66], до якого заздалегідь прив’язав дюжину щіток. Скутер завівся з першого ж оберту, і в хмарці сизого диму головний слідчий поїхав брукованою вулицею. Маленький мопед стрибав по бруківці, мов Пацці віслючка осідлав.

До Пацці сигналили розлючені водії, а він їхав без поспіху, купляв цигарки та гаяв час, аби лишатися позаду, доки не переконався, куди саме прямує доктор Фелл. Наприкінці віа де Барді починалася борґо Сан-Джакопо з однобічним рухом, де машини їхали назустріч слідчому.

Пацці покинув мопед на тротуарі й рушив пішки, вихляючи пласким тілом то в один, то в інший бік, пробираючись крізь натовп туристів на південному кінці Понте Веккіо.

Флорентійці кажуть, що крамничка «Vera dal 1926», повна сирів і трюфелів, пахне, мов ноги Господа.

Доктор аж ніяк не поспішав виходити з магазину. Він обирав перші в цьому сезоні білі трюфелі. Пацці бачив його спину крізь вітрину, поміж мистецьки викладеної шинки й пасти.

Пацці сходив за ріг і повернувся, вмивши обличчя у фонтані, що вивергав воду зі свого власного вусатого обличчя з левиними вухами.

— Як хочеш працювати на мене, то мусиш оце зголити, — звернувся Пацці до фонтана, перемагаючи холодний кавалок у шлунку.

Доктор із кількома невеличкими пакунками в сумці уже виходив надвір. Вирушив назад по борґо Сан-Джакопо в напрямку свого дому. Пацці рушив на випередження іншим боком вулиці. Натовп на вузькому тротуарі витіснив Пацці на проїжджу частину, і дзеркало патрульної машини карабінерів боляче стукнуло його по наручному годиннику.

— Stronzo! Analfabèta![67] — заволав із вікна водій, і Пацці заприсягнувся помститися.

Поки він дістався Понте Веккіо, то встиг випередити доктора на сорок метрів.

Ромула стояла при вході на міст і колихала в дерев’яній руці немовля, простягнувши іншу руку до натовпу. Вільна кінцівка ховалася напоготові під просторим одягом, аби поцупити черговий гаманець на додачу до тих двохсот, що циганка встигла вкрасти за життя. На прихованій руці сидів широкий, добре відполірований срібний браслет.

За мить жертва має пройти крізь юрбу, що сходила зі старого мосту. Щойно чоловік вирине з натовпу й ступить на віа де Барді, Ромула перестріне його, зробить свою справу й зіллється з потоком туристів, які перетинають міст.

Серед натовпу чатував друг Ромули, на нього вона могла покластися. Про жертву вона нічого не знала й не вірила, що поліцейський стане її захищати. Жиль Превер, який у деяких поліцейських досьє проходив під іменем Жиля Дюмена або Рожера Ле Дюка, але якого місцеві називали Ньйокко[68], стояв у натовпі на південному кінці Понте Веккіо й чекав, поки Ромула утне крадіжку. Від згубних звичок Ньйокко змарнів, крізь шкіру на обличчі починав проступати череп, але він і досі був жилавим і сильним та міг виручити Ромулу, якщо крадіжка піде шкереберть.

Він одягнув костюм службовця й тому легко зливався з натовпом, час від часу виринаючи поміж голів, мов та юрба була містом лугових собачок. Якщо потенційна жертва схопить Ромулу й триматиме її, Ньйокко перечепиться й упаде на жертву, буде борсатися з ним і щиро вибачатися, доки циганка щезне з очей. Він уже таке провертав.

Пацці пройшов повз Ромулу й став у чергу до стійки зі свіжими фруктовими соками, звідки міг спостерігати за циганкою.

Ромула виступила вперед. Досвідченим оком оцінила потік пішоходів між собою і струнким силуетом, що рухався в її напрямку. Вона могла прекрасно лавірувати серед людей, тримаючи перед собою немовля в штучній руці з дерева й полотна. Гаразд. Як і зазвичай, вона поцілує пальці тієї руки, що на видноті, і потягнеться до його обличчя, мов лишити на ньому поцілунок. Вільною рукою вона корпатиметься йому біля ребер, намацуватиме гаманець, доки жертва схопить її за зап’ястя. Тоді вона вирветься геть.

Пацці запевнив, що цей чоловік не триматиме циганку аж до приїзду поліції, що він її покине і втече. За всіх її спроб обчистити чужі кишені ще жодна людина не застосувала насильства до жінки з немовлям на руках. Часто жертва гадала, що то хтось інший риється в неї під курткою. Кілька разів Ромула сама виставляла крадіями невинних глядачів, аби її не піймали.

Ромула рухалася тротуаром із натовпом, тоді вивільнила приховану руку, притримуючи її під протезом, на якому колихала немовля. Вона бачила, як ціль пробирається крізь поле хитких голів — десять метрів, ближче.

Madonna! У гущавині юрби доктор Фелл відхилявся від курсу, вливався в потік туристів через Понте Веккіо. Він ішов не додому. Циганка протискалася між людьми, проте не змогла його наздогнати. Обличчя Ньйокко, він іще попереду доктора, дивиться на неї, питається. Ромула похитала головою, і Ньйокко пропустив доктора. Нічого путнього не вийде, якщо Ньйокко обчистить йому кишені.

Пацці вже був поруч, гарчав на циганку, мов то була її провина:

— Вертайся на квартиру. Я зателефоную. У тебе є перепустка в старе місто для таксі? Іди. Іди!

Пацці підібрав свій мопед і поштовхав його через Понте Веккіо, через непрозорі, мов нефрит, води Арно. Він уже думав був, що загубив доктора, але віднайшов його на другому березі в пасажі біля Лунґарно[69], поки той зупинився на мить, аби зазирнути через плече вуличному художнику, а тоді швидко, легкою ходою рушив далі. Пацці здогадався, що доктор Фелл прямує в церкву Санта- Кроче, і пішов слідом за ним на відстані, пробираючись крізь пекельний потік машин і пішоходів.

Розділ 26

Церква Санта-Кроче, господа францисканців, її розгонистий внутрішній простір бринить вісьмома мовами, орди туристів човгають за яскравими парасолями гідів, намацують у мороку монети по 200 лір, аби заплатити за освітлення й протягом цієї дорогоцінної хвилини роздивитися величні фрески капел.

Ромула зайшла до церкви з сонячного ранку, і їй довелося зупинитися біля могили Мікеланджело, щоб дати призвичаїтися засліпленим очам. Коли вона змогла роздивитися, що стоїть на вмурованій в підлогу могилі, то прошепотіла: «Mi dispiace!»[70] — і швидко зійшла з плити. Для Ромули сонмище мертвих під долівкою було таким же реальним, як і люди, що по ній ходили, і, певно, більш могутнім. Циганка була дочкою та онукою ворожбитів, які спілкувалися з духами й читали лінії руки, і вона розглядала людей понад підлогою та людей під нею як дві громади, що їх розділяє шибка смертності. І ті, що перебували долі, мудріші й старіші, мали, на її погляд, перевагу.

Вона роззирнулася в пошуках паламаря, який мав глибокі упередження проти циган, і причаїлася за першою ж колоною під захистом «Мадонни-годувальниці» Росселліно. Немовля тикалося їй у груди носом. Там її знайшов Пацці, який блукав біля могили Ґалілея.

Він указав підборіддям углиб церкви, де прожектори освітлювали трансепт, заборонені фотоапарати палахкотіли, мов блискавки, у просторій темній височині, а таймери з цоканням поїдали монети в 200 лір разом із випадковими жетонами чи австралійськими четвертаками.

Знов і знов Христос народжувався, знову його зраджували й заганяли в плоть цвяхи, коли в сліпучому світлі з’являлися величні фрески й поринали в щільну й велелюдну темряву, поки юрмища пілігримів тримали путівники, у яких нічого не могли роздивитися, а запахи поту й ладану здіймалися вгору й ширилися від розпечених ламп.

Доктор Фелл працював у капелі Каппоні в лівому трансепті. Розкішна капела Каппоні стоїть у церкві Санта-Фелічіта. А ця, відреставрована в дев’ятнадцятому столітті, цікавила доктора Фелла можливістю зазирнути в минуле в процесі реставрації. Він притирав вугіллям стіну, намагався скопіювати напис, майже невидимий, що навіть скісне освітлення не могло його проявити.

Спостерігаючи за чоловіком у маленький монокуляр, Пацці збагнув, чому той вийшов із дому з самою сумкою для покупок: доктор зберігав своє художнє приладдя за олтарем капели. Пацці на мить замислився, чи не відкликати йому Ромулу, відпустити її. Можливо, йому самому вдасться зняти відбитки з приладдя для малювання. Ні, доктор одягнув бавовняні рукавички, аби не забруднити рук вугіллям.

Скрутна ситуація, м’яко кажучи. Методика Ромули була розрахована на простори вулиць. Але циганка не викликала підозри, злочинець в останню чергу буде її стерегтися. Така людина, від якої доктор навряд чи став би тікати. Ні. Якщо доктор її схопить, то здасть паламареві, і Пацці зможе втрутитися згодом.

Цей чоловік божевільний. Що, як він її вб’є? Що, як він уб’є дитину? Пацці поставив собі два питання. Чи зчинить він із доктором боротьбу, якщо виникне загроза життю? Так. Чи зможе він заради винагороди допустити, аби Ромула з дитиною отримали незначні поранення? Так.

Їм просто доведеться перечекати, поки доктор Фелл зніме рукавички та піде на ланч. Походжаючи туди й назад уздовж трансепту, Пацці та Ромула за нагоди перешіптувалися. Пацці помітив у натовпі знайоме обличчя.

— Хто з тобою прийшов, Ромуло? Краще скажи мені. Я вже бачив його у в’язниці.

— Це мій друг, він просто зчинить перешкоду, якщо мені доведеться тікати. Він нічого не знає. Нічого. Вам же ліпше. Не доведеться бруднитися.

Аби згаяти час, вони помолилися в кількох капелах: Ромула шепотіла мовою, якої Рінальдо не розумів, і сам Пацці мав чимало прохань у молитвах, особливо щодо будинку на березі Чесапікської затоки та ще дечого, про що в церкві думати не варто б.

Почалася репетиція хору, над гомоном натовпу злетіли солодкі голоси.

Пролунав дзвін, настав час зачиняти церкву на денну перерву. Вийшли паламарі й, брязкаючи ключами, наготувалися спорожняти монетниці.

Доктор Фелл відірвався від праці, підвівся, вийшов з-за «Пʼєти» Андреотті, зняв рукавички й одягнув куртку. Перед церковним олтарем товпилася велика група японців — запас монеток скінчився, і спантеличені туристи стояли в темряві, досі не розуміючи, що вже час іти.

Пацці ткнув Ромулу пальцем, у чому ніякої потреби не було. Вона знала, що час прийшов. Циганка поцілувала голівку немовляти, яке спочивало на дерев’яній руці.

Доктор уже наближався. Через натовп йому довелося пройти біля циганки, і та зробила три широкі кроки назустріч докторові, зупинилася просто перед ним, виставила вгору руку, аби привернути його погляд, тоді поцілувала пальці й наготувалася лишити поцілунок на його щоці, поки лізтиме прихованою рукою до кишені.

Спалах світла — хтось із натовпу знайшов монету в 200 лір, і в ту саму мить, коли циганка торкнулася доктора Фелла, вона зазирнула йому в обличчя й відчула, як її засмоктує в червоні зіниці тих очей, відчула, як великий холодний вакуум притискає її серце до ребер, і рука циганки смикнулася геть від того обличчя, щоб затулити личко дитини, і вона почула власний голос, що казав: «Perdonami, perdonami, signore!»[71] — і вона розвернулася й утекла, а доктор довго дивився їй услід, доки згасло світло, доки він знов перетворився на силует на тлі свічок капели, а тоді швидкою, легкою ходою рушив далі.

Зблідлий від злості Пацці знайшов Ромулу біля купелі. Вона безперестанку омивала голову немовляти святою водою, промивала очі на той випадок, якщо воно встигло поглянути на доктора Фелла. Люті прокляття застрягли Пацці в роті, коли він побачив перекошене обличчя циганки. Її величезні очі дивилися крізь морок на слідчого.

— Це сам Диявол, — сказала вона. — Шайтан, Люцифер, тепер я його бачила.

— Я відвезу тебе назад до в’язниці, — відповів Пацці.

Ромула поглянула на личко дитини й зітхнула, мов худоба, яку ведуть на забій, — глибоке, приречене зітхання, яке неможливо слухати. Вона зняла широкий срібний наручник й омила його святою водою.

— Ще зарано, — мовила вона.

Розділ 27

Якби Рінальдо Пацці вирішив виконати свій обов’язок як представник закону, то він міг би затримати доктора Фелла й дуже швидко встановити, чи є цей чоловік Ганнібалом Лектером. За півгодини він міг би отримати ордер, вивести доктора Фелла з палаццо Каппоні, і жодна сигналізація палацу йому б у цьому не завадила. За рахунок своїх повноважень він зміг би тримати доктора Фелла під арештом, не висуваючи звинувачень, рівно стільки, щоб ідентифікувати його особу.

Дактилоскопічний аналіз у головному офісі Квестури вже за десять хвилин показав би, чи є цей Фелл доктором Лектером. Рестрикційний аналіз ДНК підтвердив би результат.

Тепер Пацці був позбавлений усіх цих ресурсів. Щойно він вирішив продати доктора Лектера, поліцейський перетворився на мисливця за головами, поза законом і на самоті. Навіть від поліцейських інформаторів, якими верховодив Пацці, не було жодної користі, бо вони б одразу на нього донесли.

Затримки сотали в Пацці нерви, проте він був налаштований рішуче. Доведеться перебутися цими клятими циганами…

— Ньйокко зробить це за тебе, Ромуло? Можеш його знайти?

Вони сиділи у вітальні позиченої квартири на віа де Барді навпроти палаццо Каппоні за дванадцять годин після поразки в церкві Санта-Кроче. Тьмяна настільна лампа освітлювала кімнату по пояс. А понад світлом, у напівтемряві, блищали чорні очі Пацці.

— Я сама все зроблю, але без дитини, — відповіла Ромула. — І ви дасте мені…

— Ні. Я не можу допустити, щоб він тебе двічі побачив. Ньйокко зробить це за тебе?

Ромула сиділа, схилившись над своєю довгою барвистою сукнею, повні груди торкалися стегон, голова опущена майже до колін. На стільці лежала порожня дерев’яна рука. У кутку сиділа старша жінка, ймовірна кузина Ромули, і тримала дитину. Вікна були зашторені. Прозираючи крізь найменшу шпаринку між шторами, Пацці бачив слабке світло на горішньому поверсі палаццо Каппоні.

— Я впораюся, я можу змінити вигляд так, що він мене не пізнає. Я можу…

— Ні.

— То нехай це зробить Есмеральда.

— Ні, — пролунав із кутка голос, коли старша жінка вперше заговорила. — Я піклуватимусь про твою дитину, Ромуло, до самої смерті. Але Шайтана я нізащо не торкнуся.

Пацці ледве розбирав її італійську.

— Підведися, Ромуло, — сказав Пацці. — Поглянь на мене. Ньйокко зробить це за тебе? Ромуло, сьогодні ж уночі ти повернешся до Соллічіано. Тобі ще три місяці сидіти. Імовірно, наступного разу, як ти діставатимеш гроші та сигарети з дитячих одежин, тебе піймають на гарячому… Я можу накинути ще шість місяців до твого строку за минулий випадок. Я можу з легкістю позбавити тебе батьківських прав. Дитину забере уряд. Але якщо я отримаю відбитки пальців, тебе відпустять, ти отримаєш два мільйони лір, усі твої кримінальні справи зникнуть, і я допоможу тобі з австралійською візою. Ньйокко зробить це заради тебе?

Ромула мовчала.

— Можеш знайти Ньйокко? — спитав Пацці, а тоді голосно видихнув повітря через ніс. — Senti[72], пакуй речі, штучну руку забереш у тюремному сховищі за три місяці, а то вже й наступного року. Дитину доведеться відправити у виховний будинок. Стара зможе навідуватися, поки воно там буде.

— ВОНО? Поки ВОНО там буде, Commendatore? Мого сина звати…

Вона похитала головою, не бажаючи називати цьому чоловікові ім’я дитини. Ромула затулила руками обличчя, відчуваючи, як два пульси, від обличчя та від рук, перебивають один одного, а тоді заговорила крізь долоні:

— Я знайду його.

— Де?

— На площі Санто-Спіріто, біля фонтана. Там палять ватру, люди приносять вино.

— Я піду з тобою.

— Краще не треба, — відповіла вона. — Ви зіпсуєте йому репутацію. У вас тут лишаться Есмеральда й дитина — ви знаєте, що я повернуся.

Приваблива площа Санто-Спіріто на лівому березі Арно вночі стає вертепом гульби й пиятики. Церква потемніла й такої пізньої години замкнена, шум і запахи гарячої їжі доносяться з «Казалінґи», популярної тратторії.

Біля фонтана — миготіння невеличкого вогнища та звуки циганської гітари, у грі чується більше ентузіазму, аніж таланту. Серед натовпу є один непоганий співець фаду[73]. Щойно співака знаходять, виштовхують уперед і з кількох пляшок пригощають вином. Він заводить пісню про долю, його уривають, вимагаючи веселішої мелодії.

Рожер Ле Дюк, також відомий як Ньйокко, сидить на краю фонтана. Він уже щось покурив. Погляд затуманений, проте він одразу помічає Ромулу, яка з’являється біля юрби, за вогнищем. Він купує в торгівця два апельсини і йде слідом за циганкою геть від співу. Вони зупиняються подалі від ватри під вуличним ліхтарем. Тут світло холодніше, ніж від вогню, поплямоване тінями від листя, яке ще тримається на стражденному клені. На блідому обличчі Ньйокко світло набуває зеленого відтінку, тіні від листя скидаються на рухливі синці, а Ромула дивиться на нього, торкається долонею його руки.

З кулака чоловіка, мов маленький яскравий язичок, вистрибує лезо, і Ньйокко чистить апельсин, шкірка звисає долі одним безперервним пасмом. Він дає циганці перший апельсин, і вона кладе до рота скибку, поки він чистить другий.

Вони коротко переговорили циганською. Ньйокко раз стенув плечима. Ромула дала йому мобільний телефон і показала кнопки. Тоді у вусі Ньйокко зазвучав голос Пацці. За мить Ньйокко склав телефон і засунув у кишеню.

Ромула зняла в себе з шиї ланцюжок, поцілувала невеличкий амулет і повісила його на шию маленькому нечупарному цигану. Він поглянув на оберіг, затанцював на місці, вдаючи, наче святий лик йому пече, і Ромула злегка всміхнулася. Зняла з себе широкий браслет і наділа чоловікові на руку. Прикраса як улипла. Зап’ясток Ньйокко був не ширшим за жіночий.

— Побудеш зі мною годинку? — спитав Ньйокко.

— Так, — відповіла вона.

Розділ 28

Знову вечір, і доктор Фелл стоїть у просторій кам’яній залі виставки «Знарядь жаских тортур» у Форті Бельведер, невимушено прихилився до стіни під висячими клітками з проклятими.

Він відзначає прояви осуду на ненаситних обличчях глядачів, вони тиснуться навколо знарядь тортур, тиснуться одне до одного в паркому, витрішкуватому frottage[74], волосся стає дибки на передпліччях, дихання обпікає чужі шиї та щоки. Інколи доктор притискає до рота напахчену хустинку, щоб перебити надлишок одеколонів і хтивості.

Ті, що полюють на доктора, чекають зовні.

Минають години. Здається, доктор Фелл, який хіба що мимохідь звертає увагу на самі експонати, не може насититися юрбою. Тому, хто відчуває на собі його погляд, стає тривожно. Жінки в натовпі часто дивляться на нього з особливим інтересом, поки невпинна вервечка відвідувачів, що човгають виставкою, не змушує їх рухатися далі. Копійки, що їх доктор заплатив двом господарям-таксидермістам, дозволяють йому вільно походжати виставою — стояти недосяжно й непорушно проти кам’яної стіни, за канатною огорожею.

Надворі, біля виходу, пильнує Рінальдо Пацці, чекаючи під невпинною мжичкою на парапеті. Він звиклий чекати.

Пацці знав, що доктор не піде додому пішки. Під пагорбом за фортецею, на невеличкій площі, на нього чекав власний автомобіль. То був чорний «ягуар-салун», елегантний тридцятирічний «марк-2», він виблискував під мжичкою, такий гарний, яких Пацці ще не бачив, і номери були швейцарські. Очевидно, що доктор Фелл жив не на саму зарплатню. Пацці занотував реєстраційний номер, проте не міг іти на ризик і шукати його через Інтерпол.

На крутій брукованій віа Сан-Леонардо між Фортом Бельведер і автівкою чатував Ньйокко. Погано освітлена вулиця була з обох боків обмежована високими кам’яними мурами, що оточували приватні вілли. Ньйокко знайшов перед замкненими воротами темну нішу, де зумів сховатися від потоку туристів, які спускалися від фортеці. Кожні десять хвилин у його бічній кишені на стегні вібрував мобільний телефон, і Ньйокко мусив підтверджувати, що стоїть на домовленому місці.

Деякі туристи проходили повз цигана, тримаючи над головами карти й програмки, аби затулитися від мжички. Вузький тротуар був переповнений, потік людей виливався на проїжджу частину, уповільнюючи ті нечисленні таксі, що спускалися від фортеці.

У склепінчастій залі зі знаряддями тортур доктор Фелл нарешті відійшов від стіни, на яку весь цей час спирався, змовницьки підвів очі на скелета в «голодній клітці», наче їм обом відома якась таємниця, а тоді став пробиратися крізь натовп до виходу.

Пацці вгледів доктора у дверному прорізі, а тоді знов — під прожектором перед фортецею. Тримаючи дистанцію, він пішов слідом за Лектером. Коли переконався, що доктор прямує вниз вулицею до своєї автівки, то розкрив мобільник і попередив Ньйокко.

Голова цигана виринула з коміра, наче в черепахи, із запалими очима, попід шкірою виказується череп — достоту черепаха. Він закатав рукав до ліктя, поплював на браслет і витер його насухо ганчіркою. Тепер, коли срібло було відполіроване слиною та святою водою, він сховав руку за спиною під плащем, аби браслет у мряці не намокнув, і став видивлятися на верхівці пагорба доктора. Наближалася колона розгойданих голів. Ньйокко проштовхався крізь людський потік на вулицю — туди, де міг іти проти течії та краще бачити ціль. Без помічників йому доведеться самотужки наштовхнутися на доктора й полізти йому в кишеню — не проблема, оскільки крадіжку треба було провалити. Ось і цей елегантний чоловік — іде вздовж бордюру, хвала Господові. Пацці також спускався з пагорба, прямував за доктором на відстані тридцяти метрів.

Ньйокко зробив хвацький віраж із середини проїжджої частини. Скориставшись тим, що до нього наближалося таксі, він стрибнув убік, мов намагався ухилитися від машини, озирнувся, обсипавши водія прокльонами, та зіштовхнувся животами з доктором Феллом, запустив пальці йому під плащ, а тоді відчув, як руку стискає залізна хватка, потім — удар, і циган вирвався без видимих ушкоджень, а доктор Фелл, майже не спиняючи ходи, зник у потоці туристів, дозволивши Ньйокко втекти.

Майже в ту саму мить біля цигана опинився Пацці, перестрів його в ніші біля залізних воріт, де Ньйокко похилився вперед на хвильку, а тоді, важко дихаючи, виструнчився.

— Вдалося. Схопив мене так, що бувай здоровий. Цей cornuto[75] хотів поцілити мені в яйця, та промазав, — мовив Ньйокко.

Ставши на одне коліно, Пацці обережно знімав із руки Ньйокко браслет, аж раптом циган відчув на нозі щось гаряче й мокре, а потім, коли він змінив поставу тіла, із проріхи в штанях вистрелив гарячий потік артеріальної крові — просто в обличчя й на руки Пацці, саме коли слідчий знімав браслет, намагаючись тримати його за краї. Кров бризкала навсібіч, залила обличчя Ньйокко, коли він нахилився подивитися на себе, коли ноги вже підгиналися. Циган повалився на ворота, схопився за них однією рукою, притиснув ганчірку до того місця, де ноги єдналися з тулубом, намагався зупинити нестримний потік крові з перерізаної стегнової артерії.

Як завжди з ним траплялося в бою, Пацці поринув у холоднокровний спокій, обхопив рукою Ньйокко й відвернув від натовпу, щоб кров бризкала крізь ґрати воріт, а тоді опустив його на землю, поклавши на бік.

Пацці дістав із кишені мобільник і заговорив у слухавку, немов викликав швидку, хоч насправді навіть не ввімкнув телефон. Він розстебнув плащ і розгорнув його над циганом, як сокіл розправляє над жертвою крила. Байдужий натовп рухався далі, повз слідчого. Пацці врешті зняв із Ньйокко браслет і опустив у маленьку коробочку, яку приніс із собою. Поклав телефон Ньйокко собі в кишеню. Ньйокко заворушив губами:

— Madonna, che freddo[76].

Зробивши над собою зусилля, Пацці прибрав від рани слабку руку Ньйокко, тримав її, немов намагався утішити друга, дозволив циганові сплинути кров’ю. Пересвідчившись, що Ньйокко помер, Пацці полишив його лежати біля воріт, поклавши йому голову на руку, наче циган спав, а тоді змішався з рухливим натовпом.

Уже на площі Пацці довго дивився на спорожніле паркувальне місце — щойно дощ зросив бруківку там, де стояв «ягуар» доктора Лектера.

Доктора Лектера — Пацці більше не думав про нього як про доктора Фелла. То доктор Ганнібал Лектер.

Доказ, який мусив задовольнити Мейсона, наразі лежав у кишені плаща Пацці. Доказ, який задовольнив самого Пацці, скрапував із плаща йому на черевики.

Розділ 29

У світанковій заграві над Ґенуєю ранкова зоря вже блідла, коли старенька «альфа» Рінальдо Пацці з гуркотом заїхала на причал. Прохолодний вітер наганяв хвилі в гавані. На вантажному судні скраю щось зварювали, помаранчеві іскри сипалися дощем у чорну воду.

Ромула сиділа в машині з дитиною на колінах, ховалася від вітру. Есмеральда тулилася на маленькому задньому сидінні «купе» berlinetta[77], відхиливши вбік ноги. Вона не сказала ані слова відтоді, як відмовилась торкатися Шайтана.

Вони пили міцну чорну каву з паперових склянок і їли pasticcini[78].

Рінальдо Пацці пішов у портову контору. Коли він звідти вийшов, сонце вже піднялося з-за обрію та виблискувало помаранчевим на помережаному іржею корпусі фрахтового судна «Astra Philogenes», яке портові працівники саме закінчували завантажувати. Пацці поманив до себе з машини жінок.

«Astra Philogenes», двадцять сім тисяч тон, зареєстроване в Греції, — на шляху до Ріо це судно отримало дозвіл на перевезення дванадцятьох пасажирів, не враховуючи бортового лікаря. У Ріо, як Пацці пояснив Ромулі, вони пересядуть на інший корабель до Сіднея, що в Австралії, і пасажирський адміністратор «Астри» простежить за пересадкою. Проїзд повністю оплачено, вартість не відшкодовується за жодних обставин. Італійці вважали Австралію привабливою країною, де можна знайти роботу і де проживає велика циганська спільнота.

Пацці ще на початку пообіцяв Ромулі два мільйони лір, що за поточним обмінним курсом дорівнювалося сумі в тисячу двісті п’ятдесят доларів, і тільки тепер передав їй гроші в товстому конверті.

Циганський багаж був невеличким: маленька валіза та дерев’яна рука Ромули, укладена в кофр для валторни.

Більшу частину наступного місяця цигани перебуватимуть у морі, відрізані від зовнішнього світу.

Пацці вже вдесяте повторив Ромулі, що Ньйокко приїде, проте не сьогодні. Ньйокко залишить їм вісточку до запитання на головпоштамті Сіднея.

— Я виконаю обіцянку йому так само, як зробив це для вас, — сказав Пацці жінкам, коли вони вже стояли біля трапа, а грубою поверхнею причалу стелилися довгі тіні від ранкового сонця.

Коли вони вже розходились і Ромула з дитиною стала підійматися трапом на судно, стара циганка заговорила до Пацці вдруге й востаннє за весь час їхнього знайомства.

Позирнувши йому в обличчя очима чорними, мов оливки сорту каламата, вона промовила:

— Ти віддав Ньйокко Шайтану. Ньйокко вмер.

Насилу зігнувшись — так, як би вона схилялася над куркою на колоді, — Есмеральда прицільно плюнула в тінь Пацці й поспішила на трап слідом за Ромулою та дитиною.

Розділ 30

Коробка експрес-доставки DHL була зроблена на славу. За столом у гостьовому куточку Мейсонової кімнати під пекучими лампами сидів дактилоскопіст. Він обережно викрутив електричною викруткою гвинти.

Широкий срібний браслет тримався на оксамитовій ювелірній підставці, закріплений таким чином, щоб зовнішня поверхня прикраси нічого не торкалася.

— Неси його сюди, — сказав Мейсон.

Знімати з браслета відбитки було б набагато легше у Відділі ідентифікації при Балтиморському поліцейському відділку, де дактилоскопіст працював удень, але Мейсон обіцяв великий приватний гонорар готівкою і вимагав, аби роботу виконували просто в нього на очах. Чи на оці, як злісно подумав дактилоскопіст, виставляючи браслет із підставкою та іншим гамузом на фарфорову тацю, яку тримав слуга.

Слуга підніс тацю до окуляра Мейсона. Він не міг поставити її на кільце волосся, що покоїлося над серцем Мейсона, оскільки апарат штучного дихання безперервно рухав грудну клітку, то вгору, то вниз.

На товстому браслеті виднілися смуги запеченої крові, на фарфорову тацю опадали висохлі пластівці. Мейсон оглянув усе крізь окуляр на єдиному оці. За браком лицьових м’язів вираз на його обличчі не змінився, проте єдине око загорілося.

— Пороши, — мовив він.

Спеціалісту видали копію відбитків із горішнього боку дактилоскопічної картки доктора Лектера, яку отримали у ФБР. Шостий відбиток на зворотному боці та ім’я зазначені не були.

Дактилоскопіст наклав між запеченою кров’ю шар порошку. Зазвичай він надавав перевагу порошку під назвою «драконова кров», але той був надто подібний за кольором до засохлої крові на браслеті, тож спеціаліст обрав чорний, яким наразі обережно вкривав срібну поверхню.

— Є відбитки, — сказав він, коли покинув витирати голову, спітнілу від пекучих ламп гостьового куточка.

При такому світлі було добре фотографувати, і він зробив кілька знімків in situ, перш ніж зняв для порівняння під мікроскопом.

— Середній та великий пальці лівої руки, збіг за шістнадцятьма ознаками — достатньо, щоб подати в суді, — зрештою мовив дактилоскопіст. — Без сумніву, той самий хлопець.

Суд Мейсона не цікавив. Бліда рука вже повзла покривалом до телефону.

Розділ 31

Сонячний ранок на гірських пасовиськах, що лежать у глибині масиву Дженнардженту в центральній частині Сардинії.

Шестеро чоловіків, четверо сардинців та двійко римлян, працюють під легким навісом, збитим із деревини, взятої з навколишнього лісу. Вони видають тихі звуки, які, здається, тільки підсилює неосяжна тиша гір.

Під навісом — величезне дзеркало в позолоченій рамі в стилі рококо, почеплене на крокви, з яких і досі сходить кора. Дзеркало висить над добротним загоном для худоби з двома воротами, одні з яких виходять на пасовище. Інші ворота влаштовані на манер голландських дверей — нижню і верхню половини можна прочиняти окремо. Земля під голландськими воротами залита цементом, але решта загону встелена чистою соломою, наче поміст для страти.

Те дзеркало з вирізаними на рамі херувимами можна нахиляти під потрібним кутом, щоб роздивитися загін згори — так само дзеркала в кулінарних школах дозволяють учням побачити, що відбувається на плиті вчителя.

Режисер Оресте Піні та сардинський бригадир Мейсона, професійний кіднепер на ім’я Карло, незлюбили один одного з першого ж погляду.

Карло Деоґрасіас був опецькуватим рум’яним чоловіком в альпійському капелюсі з кабанячою щетинкою під тасьмою. Він мав звичку гризти хрящі з оленячої щелепи — уламок із парою зубів він завжди носив у кишені жилетки.

Карло був провідним спеціалістом у давній сардинській професії викрадачів людей, а також професіональним месником.

Багаті італійці можуть розповісти, що як вас викрадуть із метою отримати викуп, то найкращий варіант — потрапити в руки сардинцям. Вони принаймні професіонали й не вб’ють вас випадково або через паніку. Якщо родичі заплатять, то у вас є шанс повернутися неушкодженим, незґвалтованим і непонівеченим. Якщо викрадачі не отримають відкупу, то родичам доведеться очікувати вашого повернення поштою — шматками.

Карло були не до вподоби мудровані приготування Мейсона. Він мав достатньо досвіду в цій галузі і, власне, за двадцять років до того вже згодував людину свиням у Тоскані — то був колишній нацист і граф-самозванець, який силою домагався сексуальних утіх від дітей, як хлопчиків, так і дівчаток, у тосканських селищах. Карло став до роботи з завзяттям — викрав чоловіка з його власного саду за три милі від абатства Святого Михайла й згодував його п’ятьом великим домашнім свиням на фермі під Поджіо-алле-Корті — хоча заради цього йому довелося три дні морити свиней голодом. Зв’язаний нацист пручався, благав і пітнів, коли Карло просунув його ноги в загін, та все одно свині не наважувалися братися за невгамовні пальці, допоки Карло (з докорами сумління за те, що порушує точні умови контракту) не нагодував нациста улюбленою зеленню свиней та не перерізав йому горлянку, аби підсобити тваринам.

За характером Карло був веселим та енергійним, але присутність режисера його дратувала — за наказом Мейсона Карло привіз із борделю в Кальярі дзеркало, тільки щоб підсобити порнографові Оресте Піні.

Те дзеркало мало слугувати стимулом для Оресте, який полюбив дзеркала під час зйомок порно та єдиного справжнього снаф-фільму, що він зробив у Мавританії. Надихнувшись попередженням, надрукованим на бічному дзеркалі своєї автівки, він став першопрохідцем у використанні кривих люстерок, у яких предмети здавалися більшими, ніж видно неозброєним оком.

Оресте мусить провести зйомку двома камерами з хорошим звуком, як наказав Мейсон, і відзняти все з першого дубля. Окрім усього того, Мейсон забажав, аби обличчя жертви постійно та безперервно знімали крупним планом.

Карло здавалося, що режисер уже цілу вічність порається з обладнанням.

— Можеш там стояти й що завгодно лопотіти мені, мов та баба, або ж візьми та подивися репетицію. Тоді попитаєш мене, як чогось не зрозумієш, — сказав Карло режисерові.

— Я хочу відзняти репетицію.

— Va bene[79]. Налаштовуй своє лайно і берись до справи.

Поки Оресте розставляв камери, Карло разом із трьома мовчазними сардинцями займалися власними приготуваннями.

Оресте любив гроші й ніколи не припиняв дивуватися речам, які за ті гроші можна купити.

Брат Карло, Маттео, розклав паку поношеного одягу на довгому столі, що стояв на козлах збоку біля навісу. Він вибирав у купі сорочку й штани, а два інші сардинці, брати Пʼєро й Томмазо Фальчіоне, закочували під навіс медичні ноші, повільно штовхаючи їх по траві. Ноші були побиті й поплямовані.

Маттео завчасно наготував відра з м’ясним фаршем, кілька необпатраних курячих тушок і зіпсуті фрукти, на які вже налетіли мухи, а також відро з яловичими кишками й нутрощами.

Маттео розклав на ношах обшарпані штани кольору хакі й почав фарширувати їх м’ясом, фруктами та двійкою курей. Потім узяв пару бавовняних рукавичок і напхав їх фаршем та жолудями, ретельно набиваючи кожен палець, а тоді приклав їх до кожної холоші внизу. Він дібрав гарну сорочку, розправив її на ношах, напхав туди кишок і нутрощів, поправив силует хлібом і тільки потім застебнув ґудзики й охайно заправив краї сорочки в штани. Друга пара нафаршированих рукавичок розташувалася з кінців рукавів. На кавун, що правив за голову, Маттео натягнув сітку для волосся, під яку поклав фарш із того боку, де мало бути обличчя, і почепив замість очей два варених яйця. Коли він із цим покінчив, результат став скидатися на грудкуватого манекена, який на тих ношах мав кращий вигляд, ніж деякі стрибуни, що встигли на них покататися. На завершення Маттео побризкав надзвичайно дорогим одеколоном на «обличчя» кавуна та на рукавички, що слугували за руки.

Карло вихнув підборіддям у бік худорлявого асистента Оресте, який перехилився за огорожу, висуваючи якомога далі над загоном кудлатий мікрофон, виміряючи, куди зможе дістати.

— Скажи своєму пердолі, що, як він туди впаде, я по нього не лізтиму.

Урешті-решт, усе було готове. Пʼєро й Томмазо склали в ношах ніжки й опустили до землі, а тоді вкотили крізь ворота в загін.

Карло виніс із будинку магнітофон і підсилювач. У нього була низка касет, деякі записи він зробив сам, коли відрізав вуха полоненим жертвам, щоб переслати їх родичам у листі. Карло неодмінно програвав касети тваринам, поки ті їли. Записи не знадобляться, коли в нього буде справжня жертва, яка кричатиме наживо.

До стовпів під навісом були прибиті два ветхі вуличні гучномовці. На привітному моріжку, що спускався до лісу, виблискувало сонце. Міцна огорожа навколо загону також ішла вглиб лісу. Оресте чув, як під дахом навісу дзижчить у пообідній тиші бджола.

— Готовий? — спитав Карло.

Оресте сам став за одну камеру на тринозі.

— Giriamo, — гукнув він другому оператору.

— Pronti! — почулася відповідь.

— Motore!

Увімкнулися камери.

— Partito!

Звук писався разом із зображенням.

— Azione![80] — сказав Оресто й тицьнув пальцем Карло.

Сардинець натиснув на магнітофоні кнопку, і залунав пекельний крик, плач і благання. Від цього волання оператор смикнувся, тоді опанував себе. Той крик був нестерпним і водночас — заманливою увертюрою для рил, що виринули з лісу, зваблені вереском, який запрошував до обіду.

Розділ 32

Поїздка до Женеви на день, в обидва кінці, щоб побачити гроші.

Рейс із пересадкою в Мілані — спочатку на свистючому турбогвинтовому літаку «аероспатіале», який рано-вранці виборсався з Флоренції та завихляв понад виноградниками з такими широкими доріжками між рядками, що вони скидалися на грубий макет Тоскани. Щось було не так із кольорами в пейзажі — якогось неправильного синього відтінку нові басейни при віллах багатих іноземців. Пацці, який визирав із ілюмінатора літака, ті басейни здавалися молочно-блакитними, мов очі старого англійця, блакить, яка не вписувалася в темноту кипарисів і срібло оливкових дерев.

Настрій Рінальдо Пацці піднімався разом із літаком, бо тепер слідчий серцем відчував, що не зістариться на цій землі, у залежності від капризів поліцейського начальства, у спробі протриматися на посаді, аби заслужити пенсію.

Він не на жарт перелякався, що після вбивства Ньйокко доктор Лектер зникне. Коли Пацці знову помітив його за роботою під лампою в Санта-Кроче, то відчув, наче небеса над ним змилостивились — доктор гадав, що йому нічого не загрожує.

На тихому плесі Квестури смерть цигана не пустила жодної брижі, її пов’язали з наркотиками — на щастя, навколо тіла валялися використані шприці (звична річ у Флоренції, де їх видавали задарма).

Приїхати й побачити гроші. Пацці наполіг.

Внутрішній візуал Рінальдо Пацці пам’ятав образи до останньої дрібниці: перший раз, коли він побачив у себе ерекцію, перший раз, коли побачив власну кров, перша оголена жінка, розмите видіння першого кулака, що летить йому в обличчя. Він пам’ятав, як знічев’я забрів у Сієні в бічну капелу і раптом побачив обличчя святої Катерини — муміфікована голова в білосніжному апостольнику, що покоїться в саркофазі у формі церкви.

Три мільйони доларів справили на нього таке саме враження.

Три сотні перев’язаних пак зі стодоларовими купюрами, із серійними номерами врізнобій.

У суворій і малій, мов капела, кімнаті женевського «Credit Suisse» юрист Мейсона Верджера показав Рінальдо Пацці гроші. Їх прикотили зі сховища в чотирьох глибоких банківських скринях із мідними кодовими панелями. Банк «Credit Suisse» також надав лічильний апарат, терези та клерка, який мав рахувати й зважувати. Пацці не скористався його послугами. Він просто поклав на гроші руки.

Рінальдо Пацці був дуже компетентним слідчим. Він двадцять років винюхував і ловив фальшивомонетників. Стоячи там, при грошах, слухаючи умови угоди, він не почув жодної фальшивої нотки. Якщо він видасть їм Ганнібала Лектера, Мейсон видасть йому гроші.

Пацці аж розчервонівся від задоволення, коли збагнув, що ці люди налаштовані цілком серйозно — Мейсон Верджер насправді йому заплатить. І в Пацці не було ілюзій щодо долі Лектера. Він продавав чоловіка на муки та смерть. Віддамо йому належне, слідчий усвідомлював, що робить.

«Наша свобода варта більше, ніж життя цього монстра. Наше щастя важливіше за його страждання», — думав він із холодним егоїзмом приреченого. Чи це «наше» стосувалося всього людства, чи лише Рінальдо та його дружини — складне питання, на яке навряд чи існує єдина відповідь.

У цій кімнаті, такій блискучій і швейцарській, Пацці склав собі останню обітницю. Він відірвав погляд від грошей і кивнув юристові, містеру Коні. Юрист відрахував із першої скрині сто тисяч доларів і передав їх Пацці.

Містер Коні коротко переговорив із кимось по телефону й передав слухавку Пацці.

— Лінія закодована, — додав він.

Пацці почув американську вимову, яка мала свій особливий ритм, слова виходили за єдиним подихом, потім пауза, вибухові губилися. Від цього звуку Пацці трохи запаморочилось, наче йому стало складно дихати разом із мовцем.

Без передмов — питання:

— Де доктор Лектер?

Тримаючи в одній руці гроші, а в другій — слухавку, Пацці не вагався:

— Він досліджує палаццо Каппоні у Флоренції. Він… куратор.

— Покажіть, будь ласка, своє посвідчення містерові Коні й передайте йому слухавку. Він не вимовлятиме вашого імені телефоном.

Містер Коні дістав із кишені список, звірився з ним, переказав Мейсонові якісь закодовані фрази й передав слухавку назад Пацці.

— Ви отримаєте решту суми, коли ми візьмемо його живцем, — сказав Мейсон. — Ви не мусите піймати його самотужки, але вам треба буде вказати на нього та заманити в наші руки. Також мені потрібні документи, будь-яка інформація, що ви на нього маєте. Ви повертаєтеся до Флоренції сьогодні? Сьогодні ж увечері ви отримаєте інструкції щодо подальшої зустрічі в околицях Флоренції. Зустріч відбудеться не пізніше ніж завтра ввечері. Подальші інструкції на зустрічі вам передасть чоловік, якого ви виведете на доктора Лектера. Він спитає, чи не знаєте ви квіткаря. Відповісте, що всі квіткарі — пройдисвіти. Ви мене зрозуміли? Я хочу, аби ви знайшли з ним спільну мову.

— Я не хочу, щоб доктор Лектер… коли ми… не хочу, щоб він був у Флоренції, коли я…

— Я розумію ваше занепокоєння. Не хвилюйтеся, його там не буде.

Розмова урвалася.

За кілька хвилин, коли документи було підписано, на зберігання довіреної особи відправилися два мільйони доларів. Мейсон не міг отримати їх назад, але міг видати їх Пацці на вимогу. Представник «Credit Suisse», якого викликали в кімнату для перемовин, поінформував Пацці, що банк відніме відсотки від його депозиту, якщо його конвертувати в швейцарські франки, і заплатить тільки три складні відсотки за першу сотню тисяч франків. Представник подарував Пацці примірник Статті 47 про банківську таємницю «Bundesgesetz über Banken und Sparkassen» і погодився зробити переказ у «Королівський банк Нової Шотландії» або на Кайманові Острови одразу ж після видачі коштів, якщо цього забажає Пацці.

У присутності нотаріуса Пацці підписав папери, за якими в разі смерті Пацці право на користування рахунком переходило до його дружини. Коли зі справами було покінчено, руку на прощання простягнув тільки офіційний представник банку. Пацці й містер Коні не дивились один одному у вічі, хоча вже в дверях містер Коні кинув йому «до побачення».

Остання пересадка в Мілані на шляху додому, літак пірнає крізь грозу, пропелер на тлі темно-сірого неба в ілюмінаторі Пацці схожий на темний диск. Блимає блискавка й гримить грім, а вони хитаються над старим містом, кампаніла й баня собору лишилися далеко внизу, у ранніх сутінках загоряються ліхтарі, спалах і гуркіт схожі на ті, що Пацці пам’ятав із дитинства, коли німці підірвали всі мости через Арно, лишивши тільки Понте Веккіо. І на мить, коротку, мов спалах блискавки, він пригадав, як маленьким хлопчиком бачив полоненого снайпера, прикутого до Мадонни з ланцюгами, щоб той помолився перед розстрілом.

Спускаючись крізь озоновий запах блискавок, відчуваючи вібрацію від грому на обшивці літака, Пацці з давнього роду Пацці повертався у своє давнє місто з метою такою ж давньою, як сам час.

Розділ 33

Рінальдо Пацці залюбки продовжив би спостереження за своєю ціллю в палаццо Каппоні, але не мав змоги.

Натомість Пацці, досі під враженням від вигляду грошей, мусив стрибати у вечірній костюм і поспішати до дружини на довгоочікуваний концерт Флорентійського камерного оркестру.

Театро Пікколоміні, удвічі зменшена копія величного венеційського Театро ла Феніче, — це барокова ювелірна шкатулка з позолоти й плюща, де на розкішній стелі херувими нехтують законами аеродинаміки.

До того ж добре, що театр гарний, бо інколи виконавцям будь-яка допомога не завадить.

Несправедливо, але й неминуче, що музику у Флоренції оцінюють за безнадійно високими стандартами міської культури. Флорентійці — то велика вчена громада меломанів, що типово для Італії, проте час від часу вони страждають від браку музичних талантів.

Під оплески в кінці увертюри Пацці ковзнув у крісло біля дружини.

Вона підставила пахку щоку. Серце немов розросталось у грудях, коли він дивився на неї у вечірній сукні. З у міру глибокого декольте линув теплий аромат, а в руках вона тримала партитуру в шикарній папці від Ґуччі, яку їй подарував Пацці.

— З новим альтистом вони у сто разів краще грають, — видихнула вона на вухо Пацці.

Цей чудовий музикант на viola da gamba став на заміну невимовного нездари, кузена Сольято, який без сліду пропав кілька тижнів тому.

Доктор Ганнібал Лектер позирав зі своєї високої ложі, самотній, бездоганний у білій краватці. Обличчя й манишка, здається, витають серед темної ложі, обрамлені позолоченим бароковим різьбленням.

Пацці помітив його, коли після першого поруху на сцені спалахнуло світло, і, перш ніж він зміг відвести очі, голова доктора повернулася до Пацці, мов сова глипнула, і вони зустрілися поглядами. Мимоволі Пацці з такою силою стиснув зап’ястя дружини, що вона на нього озирнулася. Після того Пацці дивився виключно на сцену, гріючи тильну сторону руки біля стегна дружини, ніжно стискаючи її пальці.

В антракті, коли Пацці повернувся з буфету з напоєм для жінки, доктор Лектер уже стояв біля неї.

— Доброго вечора, докторе Фелл, — сказав Пацці.

— Доброго вечора, Commendatore, — відповів доктор.

Лектер трохи похилив голову, чекаючи, доки Пацці їх познайомить.

— Лауро, дозволь представити тобі доктора Фелла. Докторе, це синьйора Пацці, моя дружина.

Синьйора Пацці, звикла до того, що чоловіки цінують перш за все її красу, запам’ятала подальшу розмову як напрочуд милу, чого не можна сказати про Рінальдо.

— Дякую за таку ласку, Commendatore, — сказав доктор.

Червоний, гострий язик з’явився за мить до того, як Лектер схилився над рукою синьйори Пацці, підніс губи до її шкіри, може, трохи ближче, ніж це заведено у Флоренції, і, звісно, так близько, що вона шкірою відчула його дихання.

Він підняв на неї погляд, перш ніж підвів лискучу голову.

— Гадаю, вам особливо до вподоби Скарлатті, синьйоро Пацці.

— Так.

— Я зрадів, коли побачив, як ви слідкуєте за партитурою. Так уже майже ніхто не робить. Сподіваюся, це вас зацікавить.

Він розгорнув папку, яку тримав до цього під пахвою. У ній лежав пергамент із античною партитурою, написаною від руки.

— Це з римського Театро Капраніка, від 1688 року, коли цей твір був написаний.

— Meraviglioso![81] Рінальдо, поглянь!

— На полях я позначав певні відмінності від сучасного виконання протягом першої частини, — сказав доктор Лектер. — Певно, вам сподобається слідкувати за другою. Прошу, візьміть. Я завжди можу забрати її через синьйора Пацці — якщо дозволите, Commendatore?

Доктор проймав його поглядом усе глибше й глибше.

— Якщо тобі це буде до вподоби, Лауро, — відповів Пацці й замислився на мить. — Ви виступатимете перед Студіоло, докторе?

— Так, власне, у п’ятницю ввечері. Сольято ніяк не дочекається, щоб мене дискредитували.

— Я саме буду в старому місті, — сказав Пацці. — Тоді й поверну партитуру. Лауро, аби заробити собі на вечерю, докторові Феллу належить зачарувати своїм співом драконів зі Студіоло.

— Я певна, ви заспіваєте дуже добре, докторе, — сказала вона, подарувавши погляд величезних темних очей — у межах пристойного, але вже на межі.

Доктор Лектер усміхнувся, показавши дрібні білі зуби.

— Мадам, якби я виробляв парфуми «Небесна квітка», то подарував би вам до аромату якийсь із південноафриканських діамантів. До вечора п’ятниці, Commendatore.

Пацці пересвідчився, що доктор повернувся до себе в ложу, і не дивився на нього, доки вони не помахали один одному здаля вже на сходах театру.

— «Небесну квітку» я подарував тобі на день народження, — сказав Пацці.

— Так, я їх обожнюю, Рінальдо, — відповіла синьйора Пацці. — У тебе просто чудовий смак.

Розділ 34

Імпрунета — це старовинне тосканське місто, де виготовили черепицю для Дуомо. Уночі з вілл на верхівці пагорба видно, що на милі навкруги розкинувся цвинтар, бо при могилах вічно горять лампадки. Світло від них неяскраве, але відвідувачі ще можуть відшукати шлях між мертвими, хоча для того, щоб прочитати епітафії, знадобиться ліхтарик.

Рінальдо Пацці прибув за п’ять хвилин до дев’ятої з маленьким букетом, який збирався покласти на першу-ліпшу могилу. Він повільно йшов між надгробками гравійною доріжкою.

Пацці відчув присутність Карло, коли самого чоловіка ще не побачив.

Карло заговорив, стоячи по інший бік мавзолею, вищого за людський зріст:

— Не знаєте в цьому місті хорошого квіткаря?

Говір як у сардинця. Добре, може, він тямить у своїй справі.

— Усі квіткарі — пройдисвіти, — відповів Пацці.

Карло хутко, не визираючи з-за рогу, обійшов мармурову споруду.

Пацці він видався мало не дикуном: низенький, кругленький, потужний, з меткими кінцівками. Він носив шкіряну жилетку, а на капелюсі — кабанячу щетину. Пацці прикинув, що має руки на три дюйми довші та зріст на чотири дюйми вищий, ніж у Карло. Важили вони приблизно однаково. На перший погляд. Карло бракувало одного великого пальця. Пацці вирішив, що за п’ять хвилин знайде його в картотеці Квестури. Знизу обох чоловіків підсвічували могильні лампадки.

— У нього вдома непогана сигналізація, — сказав Пацці.

— Я вже бачив. Ти маєш його мені показати.

— Завтра, у п’ятницю ввечері, він має виступати на одних зборах. Так швидко зможеш приготуватися?

— Добре, — Карло хотів трохи позадирати поліцейського, встановити контроль. — Підеш разом із ним чи ти його боїшся? Зробиш те, за що тобі платять. Покажеш його мені.

— Слідкуй за словами. Я зроблю те, за що мені платять, і ти також. Або попрощайся з довічною відпусткою казанови у Вольтеррі, вирішуй сам.

На роботі Карло став глухим до образ так само, як і до криків болю. Він зрозумів, що недооцінив поліцейського, і розвів руками:

— Розповідай усе, що я маю знати.

Карло став поруч із Пацці, наче вони разом сумували біля невеликого мавзолею. Доріжкою, тримаючись за руки, пройшла парочка. Карло зняв капелюха, і двоє чоловіків завмерли, похиливши голови, а тоді Пацці поклав букет біля входу в склеп. Від Карлового теплого капелюха відгонило запахом прокислих сосисок, що їх зробили з неправильно кастрованої тварини.

Пацці закинув голову, рятуючись від смороду.

— Він спритний із ножем, б’є низько.

— Вогнепальну має?

— Не знаю. Ніколи не використовував, наскільки мені відомо.

— Я не хочу, щоб його довелося брати в машині. Мені він потрібен просто на вулиці, і щоб людей поменше навколо.

— Як ти його братимеш?

— То моя справа.

Карло відправив до рота оленячий зуб і взявся згризати хрящі, час від час висовуючи кістку поміж губів.

— Це й моя справа, — мовив Пацці. — Як ти його вкладеш?

— Оглушу кулею «бінбеґ», пов’яжу в сітку, а тоді вже можна зробити укол. Треба буде швидко перевірити йому зуби на той випадок, якщо він заховав у них отруту.

— Він читатиме на зборах лекцію. Початок о сьомій у Палаццо Веккіо. Якщо в п’ятницю він працюватиме в капелі Каппоні в Санта-Кроче, то звідти до Палаццо Веккіо піде пішки. Ти знаєш Флоренцію?

— Добре знаю. Дістанеш мені перепустку в старе місто для автомобіля?

— Так.

— У церкві я його не братиму, — сказав Карло.

Пацці кивнув.

— Краще хай він з’явиться на зборах, а тоді його ще тижнів два ніхто не шукатиме. Я маю привід провести його до палаццо Каппоні після зборів…

— Не хочу брати його в нього ж удома. То його територія. Він її знає, а я — ні. Він пильнуватиме, озирнеться біля дверей. Мені він потрібен на тротуарі, не в будинку.

— Тоді слухай: ми вийдемо з центрального входу Палаццо Веккіо, вихід на віа деї Леоне вже буде закрито. Підемо по віа Нері й перейдемо річку через Понте алле Ґраціе. На другому боці, перед музеєм Бардіні, ростуть дерева, вони затуляють світло ліхтарів. Там тихо в таку годину, коли заняття вже скінчилися.

— Тоді домовимося перед музеєм Бардіні, але я можу вправитися й раніше, якщо трапиться нагода, ближче до Палаццо, або ще раніше, вдень, якщо він сполохається й спробує втекти. Імовірно, ми будемо в кареті «швидкої». Будь із ним, доки я не влучу, а тоді тікай від нього чимдуж.

— Я хочу, щоб його вивезли з Тоскани, перш ніж із ним щось трапиться.

— Повір мені, він зникне з лиця землі, вийде ногами вперед, — відповів Карло, посміхнувшись своєму маленькому жарту, висуваючи крізь посміх оленячий зуб.

Розділ 35

Ранок п’ятниці. Маленька кімната на горищі палаццо Каппоні. Три побілені стіни — голі. На четвертій стіні висить велика Мадонна тринадцятого століття школи Чімабуе. Велетенська Богоматір у маленькій кімнаті, вона похилила голову під характерним кутом, мов допитлива пташка, і позирає мигдалевидними очима на невеликого чоловіка, що спить під картиною.

Доктор Ганнібал Лектер, ветеран тюремних і лікарняних лежаків, нерухомо лежить на вузькій постелі, склавши на грудях руки.

Він розплющує очі й одразу повністю прокидається, сон про його сестру Мішу, давно вже мертву й перетравлену, безперешкодно перетікає в теперішнє пробудження: небезпека тоді, небезпека зараз.

Відчуття небезпеки перебиває йому сон не більше, ніж убивство кишенькового злодюжки.

Тепер одягнений для виходу у світ, стрункий та бездоганний у своєму костюмі з темного шовку, він вимикає датчики руху нагорі біля сходів для прислуги й спускається у великі, просторі зали палаццо.

Наразі він може вільно пересуватись у всеосяжній тиші численних кімнат палацу, насолоджуватися п’янкою свободою після стількох років ув’язнення в підвальній камері.

Як фрески на стінах Санта-Кроче й Палаццо Веккіо насичені думкою, так і повітря в бібліотеці Каппоні бринить для доктора Лектера невидимою присутністю, коли він працює біля високої стіни з комірками, де лежать манускрипти. Він обирає кілька скручених пергаментів, здуває з них пил, і порошинки рояться в сонячному промені, наче мертві, які вже теж перетворилися на пил, поспішають розповісти таємниці долі — як своєї, так і його власної. Доктор працює плідно, проте без зайвого поспіху, складає необхідні речі в портфель, збирає книжки та ілюстрації для лекції, яку читатиме сьогодні ввечері перед Студіоло. Він іще стільки всього хотів би прочитати.

Доктор Лектер розкриває свій ноутбук і, з’єднавшись із всесвітньою мережею через факультет криміналістики Міланського університету, перевіряє домашню сторінку ФБР за адресою www.fbi.gov, як це може зробити кожна приватна особа. Він дізнається, що дату слухання юридичного комітету щодо невдалого наркорейду Кларіс Старлінг іще не призначено. У нього немає необхідних паролів доступу, аби переглянути свою справу у ФБР. Зі сторінки розшуку особливо небезпечних злочинців на Лектера дивиться його власне колишнє лице, обабіч якого розташувалися палій та підривник.

Доктор Лектер бере зі стосу пергаментів яскравий таблоїд і дивиться на фотографію Кларіс Старлінг на першій сторінці, торкається пальцем її обличчя. У руці з’являється блискуче лезо, мов виростає з плоті на заміну шостому пальцю. Ніж називається «гарпія», зубчасте лезо має форму кігтя. Воно ріже папір «Народного базікала» так само легко, як розрізало стегнову артерію цигана — лезо зайшло та вийшло з жертви так швидко, що доктору Лектеру навіть не знадобилося його витирати.

Доктор Лектер вирізає обличчя Кларіс Старлінг і приклеює на чистий аркуш пергаменту.

Він бере ручку й легко та плавно виводить на пергаменті тіло крилатої левиці — грифон із обличчям Старлінг. Під малюнком він пише своїм особливим, дрібним каліграфічним почерком: «Кларіс, чи замислювалася ти коли-небудь, чому філістимляни тебе не розуміють? Тому що ти є відповіддю на загадку Соломона: ти мед у тілі левиці».

За п’ятнадцять кілометрів у фургоні, безпечно припаркованому під високою кам’яною стіною десь в Імпрунеті, Карло Деоґрасіас перебирає своє обладнання, поки його брат Маттео відпрацьовує на мʼякому моріжку серію прийомів дзюдо з двома іншими сардинцями, Пʼєро й Томмазо Фальчіоне. Брати Фальчіоне спритні й дуже сильні — у минулому Пʼєро недовго грав за професійну футбольну команду «Кальярі». Томмазо колись учився на священика й непогано володіє англійською. Інколи він молиться зі своїми жертвами.

Карло цілком законно орендував білий фургон «фіат» із римськими номерами. Уже готові вивіски з написом «OSPEDALE DELLA MISERICORDIA»[82], які він збирався почепити з обох боків автівки. Стіни й підлога вистелені ущільнювачами, якими користуються під час переїзду, на випадок якщо жертва почне відбиватись у фургоні.

Карло мав намір здійснити цей проект точно так, як хотів Мейсон, але якщо план не спрацює і йому доведеться вбити Лектера в Італії й скасувати зйомку в Сардинії, то він не розгубиться. Карло знав, що зможе прирізати доктора Лектера й відокремити голову та руки від тіла менш ніж за хвилину.

Якщо і стільки часу в нього не буде, то можна буде відрізати пеніс і один палець — разом з аналізом ДНК це стане достатнім доказом. Запаковані в пластик і обкладені льодом, вони опиняться в руках Мейсона як мінімум за добу, за що Карло отримає винагороду на додачу до домовленої плати.

За сидіннями були охайно складені ножиці по металу з довгими ручками, маленька ланцюгова пилка, хірургічна пилка, пластикові мішки на застібці, складаний верстат «блек-н-декер», щоб зафіксувати доктору руки, та скриня для авіадоставки DHL, уже оплачена з розрахунку шість кілограмів докторової голови плюс по кілограму на кожну руку.

Якщо в Карло буде шанс записати різню на відеокасету, то він був цілком упевнений, що, аби побачити, як доктора Лектера ріжуть живцем, Мейсон заплатить додатково, навіть після того, як відстебне мільйон доларів за голову та руки. Заради цього Карло придбав собі хорошу відеокамеру, разом з освітлювачем і триногою, а також навчив Маттео основ операторської справи.

Обладнання для захоплення здобичі отримало стільки ж уваги. Пʼєро й Томмазо майстерно вправлялися з сіткою, наразі складеною охайно, мов парашут. Карло зарядив спеціальну рушницю шприцом із такою кількістю транквілізатора ацепромазину, яка б за секунду поклала тварину розміром із доктора Лектера. Раніше Карло розповів Рінальдо Пацці, що почне з рушниці, яка стріляє мішечками з картеччю, вона також заряджена й напоготові, але якщо трапиться нагода, то він устромить шприц у сідницю чи ногу доктора Лектера, і «бінбеґ» не знадобиться.

Викрадачі пробудуть зі своєю здобиччю на материковій частині Італії не більш ніж сорок хвилин — рівно стільки часу потрібно, щоб доїхати до аеропорту в Пізі, де на них уже чекатиме санітарний літак. Флорентійська злітна смуга ближча, але суден там сідає небагато, і приватний літак привертав би більше уваги.

Менш ніж за півтори години вони вже будуть на Сардинії, де комітет із урочистого прийому доктора вже знемагає від голоду.

Карло зважив усі обставини у своїй розумній смердючій голові. Мейсон аж ніяк не дурень. Умови оплати призначено таким чином, щоб Рінальдо Пацці ніхто не нашкодив — Карло отримає неповну суму, якщо надумає вбити Пацці й присвоїти всю винагороду собі. Мейсону був не потрібний галас, який зчиниться навколо мертвого поліцейського. Краще робити так, як хоче Мейсон. Але Карло аж дрижаки пробирали від думки про те, що б він отримав кількома ударами бензопили, якби вийшов на доктора Лектера сам-один.

Він перевірив бензопилу. Вона ввімкнулася з першої ж спроби.

Карло швидко переговорив із напарниками й поїхав у місто на маленькому motorino, озброєний лише ножем і рушницею з транквілізатором.

Зранку доктор Ганнібал Лектер зайшов із галасливої вулиці до «Фармачії ді Санта Марія Новелла», в одне з найпахучіших місць на землі. Кілька хвилин він постояв, закинувши назад голову й заплющивши очі, вдихаючи аромати чудових лосьйонів, кремів і мила, а також інгредієнтів із майстерні. Портьє знав його в обличчя, а продавці, які зазвичай ставляться до клієнтів дещо зверхньо, обслуговували доктора з великою пошаною. За місяць, протягом якого доктор Фелл мешкав у Флоренції, він зробив покупок не більше ніж на сотню тисяч лір загалом, проте обирав і поєднував аромати й екстракти з дивовижним чуттям, яке вдовольняло смаки цих продавців пахощів, що на життя заробляли носом.

Саме для того, щоб не позбавляти себе цього задоволення, доктор Лектер не змінював форми носа ринопластикою, тільки зовнішніми колагеновими ін’єкціями. Для нього повітря було забарвлене ароматами, такими ж яскравими й живими, як кольори, і він міг накладати їх один на одного й розмивати, мов малював у техніці «алла прима»[83]. Тут нічого не нагадувало в’язниці. Тут повітря ставало музикою. Тут були бліді сльози смоли босвеллія, що чекали на екстракцію, бергамот, сандал, кориця й мімоза, які зливалися в єдине ціле, переважаючи над ґрунтовними нотками справжньої амбри, цибетину, бобрового струменя й екстракту мускусного оленя.

Інколи доктор Лектер потурав власній ілюзії, що може чути запахи долонями, руками й щоками, що аромати просякають у його тіло. Що він чує запах обличчям і серцем.

З поважних анатомічних причин запахи зберігають спогади краще, ніж будь-які інші чуття.

Саме тут до доктора Лектера приходили видіння й уривки з пам’яті, поки він стояв під м’яким світлом великих ламп «Фармачії» в стилі ар-деко і дихав, дихав, дихав. Тут нічого не нагадувало в’язниці. Окрім… що це? Кларіс Старлінг, чому? Це не «L’Air du Temps», який він ухопив, коли вона відкрила сумочку біля ґрат його камери в божевільні. Не той запах. Такі парфуми не продаються тут. І не лосьйон, яким вона мастила шкіру. А! Sapone di mandorle. Відоме мигдальне мило цієї «Фармачії». Де він чув цей аромат? У Мемфісі, коли вона стояла перед його кліткою, коли він на мить торкнувся її пальця, перед утечею. Отже, Старлінг. Чиста, багата на текстури. Вибілена, висушена сонцем, напрасована. Отже, Кларіс Старлінг. Захоплива й ласа. До нудоти щира й до абсурду віддана своїм принципам. Гострий від природи розум. М-м-м-м.

З іншого боку, погані спогади доктора Лектера асоціювалися з неприємними запахами, і тут, у «Фармачії», він, можливо, як ніколи віддалявся від тих смердючих чорних кам’яних льохів під палацом пам’яті.

Усупереч заведеному порядку, цієї сірої п’ятниці доктор Лектер накупив багато мила, лосьйонів та олій для ванни. Кілька пакунків він забрав із собою, доручивши «Фармачії» доправити решту після того, як самостійно підписав транспортні етикетки виразним, каліграфічним дрібним почерком.

— Чи не бажає Dottore вкласти записку? — поцікавився продавець.

— Чому б і ні? — відповів доктор і опустив у коробку згорнутий малюнок грифона.

«Фармачія ді Санта Марія Новелла» прилягає до монастиря на віа Скала, і набожний Карло зняв капелюха, ховаючись під образом Діви Марії біля входу. Він помітив, що коли з «Фармачії» хтось виходив і прочинялися внутрішні двері у фойє, потік повітря за секунду розчахував половинки зовнішніх дверей. Таким чином, Карло мав час сховатися й непомітно стежити за клієнтами, що полишали крамницю.

Коли надвір вийшов доктор Лектер зі своїм портфелем, Карло встиг причаїтися за розкладкою продавця листівок. Доктор вирушив далі у справах. Проходячи повз Діву Марію, він підвів голову. Ніздрі розширилися, коли він поглянув на статую та вдихнув повітря, наче щось винюхував.

Карло вирішив, що то був побожний жест. Він замислився, чи доктор Лектер вірує, як це часто трапляється з божевільними. Можливо, під кінець він змусить доктора проклинати Бога — Мейсонові це має сподобатися. Звісно, перед тим доведеться відіслати богомольного Томмазо геть.

* * *

Увечері Рінальдо Пацці написав дружині листа, до якого додав власну поетичну спробу — сонет, який він скомпонував і не наважився віддати ще в ту пору, коли вони тільки почали зустрічатися. Також Пацці доповнив лист кодами, за якими можна було отримати гроші, що наразі зберігалися в довіреної особи у Швейцарії, а ще записку, яку дружина мала надіслати Мейсонові в тому випадку, якщо той спробує піти навспак. Пацці поклав листа в такому місці, де дружина знайде його лише тоді, як почне розбирати особисті речі слідчого.

О шостій він приїхав на своєму маленькому motorino до музею Бардіні й поставив мопед на ланцюг при залізному бар’єрі, звідки вже забирали велосипеди останні студенти. Він побачив припаркований біля музею білий фургон «швидкої» й прикинув, що то мав бути Карло. У фургоні сиділи двоє чоловіків. Коли Пацці повернувся спиною, то відчув на собі їхні погляди.

Часу було вдосталь. Вуличні ліхтарі вже горіли, і він повільно рушив до річки крізь такі догідні густі тіні, що їх відкидали дерева біля музею. На Понте алле Ґраціе він на хвильку спинився, споглядаючи повільні води Арно й прокручуючи в голові план дій — востаннє, поки на роздуми ще лишався час. Ніч буде темною. Добре. Низькі хмари поспішали на схід понад Флоренцією, мало не зачіпаючи гострий шпиль Палаццо Веккіо, вітерець посилювався й закручував у вихорі дрібний гравій і висохлий голубиний послід на площі перед Санта-Кроче, куди тепер прямував Пацці. Кишені відтягували «беретта»-380, плаский шкіряний кийок і ніж, яким слідчий проштрикне доктора Лектера, якщо виникне необхідність убити його на місці.

Храм Санта-Кроче зачиняється о шостій вечора, проте паламар пустив Пацці всередину крізь двері біля головного входу. Слідчий не хотів розпитувати служку, чи працює в капелі «доктор Фелл», тому вирішив обережно роздивитися сам. Від свічок, що горіли вздовж стін, лилося достатньо світла. Пацці довго крокував великим храмом, доки зміг зазирнути в праве крило хрещатого приміщення. Крізь вогники церковних свічок було важко роздивитися, чи є доктор Фелл у капелі Каппоні. Далі, тихим кроком уздовж правого трансепта. Тепер видно. Велика тінь лягла на стіну капели, і на мить Пацці перехопило подих. То був доктор Лектер, він схилився над лампою на підлозі, притираючи вирізьблені надписи. Доктор підвівся й поглянув у темряву, мов сова, повертаючи голову й не рухаючи тулубом, підсвічений знизу робочою лампою, від чого тінь здавалася просто велетенською. Потім тінь зменшилася, сповзла долі стіною капели, коли доктор знову взявся до справи.

Пацці відчув, як по спині під сорочкою стікають краплі поту, але шкіра на обличчі похолола.

До початку зборів у Палаццо Веккіо лишалася ціла година, і Пацці хотів прибути на лекцію з запізненням.

Суворої краси капела, яку Брунеллескі звів для роду Пацці в храмі Санта-Кроче, — один із найкращих зразків архітектури Ренесансу. Тут примирились коло і квадрат. Ця споруда стоїть поза вівтарною частиною храму, дістатися туди можна тільки склепінчастим клуатром.

Пацці молився в капелі Пацці, стоячи навколішках на кам’яній підлозі. Звисока, з медальйона делла Роббіа, за ним спостерігала його подоба. Слідчий відчував, як коло апостолів на стелі душить його молитви, і сподівався, що ці звернення вислизнуть у темний клуатр за його спиною й полинуть звідти до неба й до Бога.

Через силу він став уявляти собі блага, яких зможе досягти за гроші, що отримає в обмін на доктора Лектера. Він думав про те, як вони з дружиною простягатимуть монети безпритульним, а ще подарують якійсь лікарні медичне обладнання. Він дивився на хвилі Тиверіадського озера, яке так нагадувало йому Чесапікську затоку. Він бачив, як гожа рожева ручка дружини обвиває його член, стискає, щоб головка ще більше напружилася.

Пацці роззирнувся довкола, нікого не помітив і звернувся до Господа вголос:

— Дякую Тобі, Боже, що дозволяєш мені прибрати цього монстра, чудовиська над усіма чудовиськами, з лиця землі Твоєї. Дякую Тобі від імені всіх душ, які ми позбавимо болю.

Чи то було монарше «ми», чи малася на увазі співпраця Пацці з Богом — неясно, і, певно, єдиної відповіді не існує.

Якась його частина, налаштована вороже, твердила, що Пацці вбивця, як і доктор Лектер, що Ньйокко став їхньою жертвою, оскільки Пацці не зробив нічого, аби порятувати цигана, і зітхнув із полегшенням, коли смерть назавжди стулила йому вуста.

Залишаючи капелу, Пацці розмірковував, що віднайшов через молитву підтримку — поки він перетинав темний клуатр, слідчого не полишало відчуття, що він не сам.

Карло чекав під козирком палаццо Пікколоміні й пішов поруч із Пацці, ступаючи з ним у ногу. Говорили вони мало.

Чоловіки зайшли за Палаццо Веккіо й пересвідчилися, що чорний вихід на віа деї Леоне замкнено й віконниці нагорі зачинено.

Незамкненим лишався тільки головний вхід до Палаццо.

— Ми вийдемо звідси, спустимося сходами й звернемо за ріг на віа Нері, — сказав Пацці.

— Ми з братом будемо з того боку площі, де Лоджія. Підемо слідом за вами на добрій відстані. Інші вже біля музею Бардіні.

— Я їх бачив.

— Вони тебе теж, — зауважив Карло.

— Від тієї рушниці з картеччю багато шуму?

— Та ні, не так багато, як від вогнепальної зброї, але ти її почуєш, а він одразу впаде.

Карло не сказав йому, що Пʼєро стрілятиме картеччю із затінку перед музеєм, поки Пацці й доктор Лектер стоятимуть у світлі. Карло не хотів, щоб Пацці сіпнувся й таким чином попередив про постріл доктора.

— Ти мусиш підтвердити Мейсонові, що він у тебе. Ти мусиш це зробити сьогодні ж, — нагадав Пацці.

— Не хвилюйся. Цей довбень цілу ніч благатиме Мейсона телефоном, — відповів Карло й скоса глянув на Пацці, сподіваючись побачити, як той кривиться. — Спочатку аби Мейсон його пощадив, а за деякий час уже благатиме про смерть.

Розділ 36

Настала ніч, і з Палаццо Веккіо виштурхали останніх туристів. Вони розбрелися по площі, і більшість, спиною відчуваючи погрозливий масив середньовічного замку, озиралися й востаннє поглядали на зубці парапетів, що високо вгорі нагадували посміх гелловінського гарбуза.

Увімкнулися прожектори, заливаючи світлом грубе, голе каміння, загострюючи тіні під високими бійницями. Ластівки поверталися до своїх гнізд, і вже з’являлися перші кажани, чиєму полюванню заважала не стільки підсвітка, скільки високочастотний виск електрообладнання реставраторів.

Нескінчені роботи зі збереження й відновлення культурного спадку всередині палаццо триватимуть іще годину — крім Салону Лілій, де доктор Лектер уже встиг переговорити з виконробом ремонтної бригади.

Виконроб, звиклий до скупості й злостивих вимог Комісії Белле-Арті, визнав доктора за люб’язного та надзвичайно щедрого чоловіка.

За кілька хвилин його робітники вже збирали обладнання, відсували великі паркетні натирачі й компресори під стіни й змотували електричні дроти і подовжувачі. Вони швиденько встановили складані стільці для зборів Студіоло (їх знадобилася лише дюжина) і розчахнули вікна, щоб вивітрити запахи фарби, мастики й позолоти.

Доктор наполіг на пристойній кафедрі, і одна така, завбільшки з амвон, знайшлася в колишньому кабінеті Нікколо Макіавеллі, що був упритул до Салону. Кафедру вкотили на високому ручному візку разом із кодоскопом, що належав до реманенту Палаццо.

Маленький екран, який ішов у комплекті з кодоскопом, доктора Лектера не задовольнив, тож він попросив забрати його. Натомість він спробував спроектувати зображення в натуральну величину на брезентову завісу, що прикривала відреставровану стіну. Підправивши кріплення й розгладивши брижі, доктор вирішив, що завіса стане йому чудовим екраном.

Він відзначив для себе кілька місць у важких фоліантах, складених на кафедрі, а тоді став біля вікна, обернувшись спиною до зали й до членів Студіоло в запилюжених темних костюмах — ті вже починали прибувати на збори й розсідатися по стільцях. Не приховуючи свого мовчазного наукового скептицизму, вони переставили стільці, що стояли півколом, у ряди, які тепер нагадували лави присяжних на суді.

Поглядаючи на місто з високих вікон, доктор Лектер бачив Дуомо й кампанілу Джотто, що чорніли проти заходу сонця, але не розгледів під ними улюбленого баптистерію Данте. Повернуті вгору прожектори не дозволяли побачити площу, де на доктора чекали вбивці.

Поки ці славетні знавці Середньовіччя й Ренесансу влаштовувалися на стільцях, доктор Лектер подумки склав план своєї лекції. На це йому знадобилося трохи більше ніж три хвилини. Темою лекції були «Пекло» Данте та Юда Іскаріот.

Догоджаючи смакам Студіоло, доктор Лектер розпочав із Проторенесансу — з прецеденту з Пʼєром делла Вінья, логофетом Сицилійського королівства, який отримав місце в Дантовому Пеклі через власне користолюбство. Перші півгодини доктор чарував аудиторію правдивими середньовічними інтригами, що призвели до падіння делла Вінья.

— Делла Вінья зганьбили й засліпили, оскільки через користолюбство він не виправдав довіри імператора, — сказав доктор Лектер, підходячи до основної теми лекції. — Дантів пілігрим знайшов його в сьомому колі Пекла, відведеному для самогубців. Як і Юда Іскаріот, він помер через повішення… Юда, Пʼєро делла Вінья й Ахітофел, амбітний радник Авесалома, — усі вони пов’язані користолюбством, яке вбачав у них Данте, а також подальшою смертю через повішення… В античній і середньовічній свідомості користолюбство і повішення йдуть у парі: святий Єронім пише, що саме прізвище Юди, Іскаріот, означає «гроші» або «ціна», тоді як Ориген стверджує, що слово «Іскаріот» походить від давньоєврейського «від задушення» і перекладається як «Юда Задушений».

Доктор Лектер відірвав погляд від кафедри й зиркнув поверх окулярів на двері.

— А, Commendatore Пацці, ласкаво прошу. Оскільки ви найближчий до дверей, чи не обтяжить вас пригасити світло? Ця лекція вас має зацікавити, Commendatore, бо до Дантового Пекла вже потрапили двоє представників роду Пацці…

Вчені Студіоло сухо загиготіли.

— Перший — Камісьйон де Пацці, який убив свого родича і тепер чекає на появу другого Пацці — але не вас, а Карліно, який отримає місце навіть у нижчому колі Пекла за віроломність і зраду «білих ґвельфів», політичного угруповання, до якого належав сам Данте.

Крізь прочинене вікно залетів маленький кажан і зробив кілька кіл Салоном над головами вчених — звична для Тоскани справа, тому на тваринку ніхто не звернув уваги.

Доктор Лектер підвищив тон, продовжуючи лекцію:

— Отож, користолюбство і повішення пов’язані між собою з античності, цей образ з’являється в мистецтві знов і знов.

Доктор Лектер натиснув кнопку перемикача, який тримав у руці, і проектор ожив, посилаючи зображення на брезентову завісу на стіні. Один малюнок швидко змінював інший, поки доктор провадив далі:

— Ось найперше відоме зображення Розп’яття, вирізьблене на скрині зі слонової кістки в Ґаллії десь у четвертому столітті нашої ери. Воно містить також смерть Юди через повішення, обличчя його обернуте до гілки, на якій він висить. І тут, на міланській скрині з мощами четвертого століття, і на диптиху зі слонової кістки дев’ятого століття — повішений Юда. Він так само дивиться вгору.

Маленький кажан шмигнув повз екран, полюючи на жуків.

— На цьому полотні від дверей Собору Беневенто ми бачимо повішеного Юду, у якого з живота вивалюються кишки — так його описав у Діях апостолів святий Лука, лікар за фахом. Ось він висить в оточенні гарпій, над ним у небі — лик Каїна на Місяці, а ось як його зобразив ваш земляк Джотто, знову ж таки з випущеними нутрощами… І ось, нарешті, видання «Пекла» п’ятнадцятого століття, де тіло Пʼєра делла Вінья висить на кровоточивому дереві. Навіть не витрачатиму ваш час на очевидні паралелі з Юдою Іскаріотом… Проте Данте не потребує візуальних ілюстрацій: геній Данте Аліґ’єрі змушує Пʼєра делла Вінья, який опинився в Пеклі, сичати, видавати здушені свистячі й шиплячі, наче він так і не вибрався з зашморгу. Послухайте, як він розповідає про те, що йому разом з іншими приреченими доводиться тягти власне мертве тіло й чіпляти його на терновий кущ:

Surge in vermena e in pianta silvestra:

l’Arpie, pascendo poi de le sue foglie,

fanno dolore, e al dolor fenestra.

Зазвичай бліде обличчя доктора Лектера червоніє, коли він відтворює для Студіоло хрипіння й задуху агонії Пʼєра делла Вінья й одночасно вправляється з дистанційним пультом, змінюючи на великій поверхні брезентової завіси образи делла Вінья та Юди з виваленими кишками.

Come l’ altre verrem per nostre spoglie,

ma non però ch’aloma sen rivesta,

ché non è giusto aver ciò ch’om si toglie.

Qui le strascineremo, e per la mesta

selva saranno i nostri corpi appesi,

ciascuno al prun de l’ombra sua molesta[84].

— Отак Данте за допомогою звуку передає смерть Юди та смерть Пʼєра делла Вінья за однакові гріхи — користолюбство й зраду… Ахітофел, Юда і ваш добрий знайомий Пʼєр делла Вінья. Користолюбство, повішення, саморуйнування, причому користолюбство вважається таким само руйнівним, як і повішення… І що нам каже безіменний флорентійський самогубець наприкінці canto[85]?

Io fei gibetto a me de le mie case.

«І я… на свою ж шибеницю власний дім перетворив».

— Можливо, наступного разу вам буде до вподоби обговорити сина Данте, Пʼєтро. Неймовірно, але він був єдиним із перших коментаторів «Пекла», який зауважив у тринадцятій пісні звʼязок між Пʼєром делла Вінья і Юдою. Також, гадаю, вам буде цікаво розвинути тему укусів у Данте. Граф Уґоліно гризе потилицю архієпископа, Сатана трьома своїми обличчями гризе Юду, Брута й Кассія — таких же зрадників, як і Пʼєр делла Вінья… Красно дякую вам за увагу.

Учені аплодували йому з ентузіазмом, хоч і в притаманній їм м’якій, сухуватій манері, і доктор Лектер, так і не ввімкнувши світла на повну потужність, прощався з ними поіменно, тримаючи в руках книжки, аби не довелося тиснути руки. Виходячи з тьмяного Салону Лілій, слухачі, здавалося, були цілком оповиті чарами лекції.

Доктор Лектер і Рінальдо Пацці, лишившись сам-на-сам у великій залі, чули, як між ученими на сходах спалахували дискусії з приводу виступу.

— То що скажете, Commendatore, чи вдалося мені зберегти свою посаду?

— Я не вчений, докторе Фелл, проте навіть обивателю зрозуміло, що ви справили на них враження. Докторе, якщо вам буде зручно, я проводжу вас додому й заберу речі вашого попередника.

— Там дві валізи, Commendatore, а у вас ще й портфель. Понесете їх усі в руках?

— Я домовився, що до палаццо Каппоні по мене приїде патрульна машина, — Пацці вмів наполягати, коли виникала необхідність.

— Гаразд, — відповів доктор Лектер. — Я буду готовий за хвилину, тільки речі складу.

Пацці кивнув, відійшов до високого вікна й дістав мобільний телефон, не зводячи з Лектера очей.

Пацці бачив, що доктор абсолютно спокійний. Із нижніх поверхів долинали звуки електроінструментів.

Пацці набрав номер і, коли Карло Деоґрасіас відповів, мовив:

— Лауро, amore, буду вдома незабаром.

Доктор Лектер прибрав книжки з кафедри і склав їх у сумку. Потім обернувся до проектора, у якого й досі гудів вентилятор охолодження, а в промені літали порошинки.

— Я мав їм іще оце показати, гадки не маю, як же я пропустив цей малюнок, — доктор Лектер вивів на екран зображення голого чоловіка, що висів під бійницями палацу. — Він вас зацікавить, Commendatore Пацці, дайте-но тільки налаштувати різкість.

Доктор Лектер повозився з апаратом, а тоді підійшов до зображення на стіні. Його чорний силует на завісі був такого ж розміру, як і шибеник.

— Зможете розібрати? Це максимальне збільшення. Ось тут його вкусив архієпископ. А під ним написано ім’я.

Пацці не став підходити до доктора Лектера впритул, але коли він наблизився до стіни, то відчув запах якогось хімікату й на мить подумав, що то засіб, яким користувались реставратори.

— Можете розібрати літери? Тут написано «Пацці», разом із глузливим віршиком. Це ваш предок, Франческо, повішений зовні Палаццо Веккіо, під цими самими вікнами, — сказав доктор Лектер, дивлячись просто в очі Пацці крізь промінь світла, що їх розділяв. — І якщо ми вже заговорили на цю тему, синьйоре Пацці, мушу вам зізнатися: я серйозно розмірковую над тим, щоб з’їсти вашу дружину.

Доктор Лектер рвонув величезну завісу й накинув її на Пацці. Слідчий борюкався під брезентом, намагаючись вивільнити голову, серце тріпотіло в його грудях, але доктор Лектер миттєво опинився позаду, схопив за шию страшною, сильною хваткою та притиснув крізь полотно до його обличчя губку, просякнуту ефіром.

Рінальдо Пацці був міцним, він відбивався, ноги й руки плутались у полотні, ноги ледве ворушилися попід тканиною, але попри це він зумів дотягтися рукою до пістолета в ту мить, коли вони вдвох повалилися на підлогу, він спробував прицілитися «береттою» собі за спину під тісним покривалом, натиснув на гачок і прострелив власне стегно, вже поринаючи в темний вир…

Маленький 380-й калібр під тканиною наробив не більше шуму, ніж стукіт і шурхіт на нижніх поверхах. Ніхто до них не піднявся. Доктор Лектер зачинив величезні двері до Салону Лілій і замкнув їх на засув…

Пацці повернувся до тями з легкою нудотою, у горлі відчувався присмак ефіру, у грудях — важкість.

Він побачив, що й досі перебуває в Салоні Лілій, і збагнув, що не може поворухнутися. Рінальдо Пацці був навстоячки перемотаний брезентовою завісою й мотузками, нерухомий, мов долівковий годинник, приторочений до високого ручного візка, на якому робітники привезли в залу кафедру. На роті — липка стрічка. Перев’язка зупинила кровотечу з вогнепального поранення в стегні.

Спершись на кафедру, доктор Лектер дивився на слідчого й згадував, як його, перемотаного подібним чином, пересували лікарнею на ручному візку.

— Ви чуєте мене, синьйоре Пацці? Зробіть кілька глибоких вдихів, поки маєте змогу, впорядкуйте думки.

Поки доктор Лектер говорив, його руки не спочивали. Він прикотив у залу велику полірувальну машину й возився з товстим оранжевим дротом, майструючи ближче до штепселя зашморг. Гумова ізоляція рипіла, поки він робив на дроті тринадцять традиційних обертів.

Покінчивши із зашморгом, він смикнув петлю й поклав її на кафедру. З витків дроту на кінці зашморгу стирчав штепсель.

Пістолет Пацці, пластикові наручники, вміст його кишень та портфель також лежали на кафедрі.

Доктор Лектер перебрав папери. Він засунув під сорочку папку з картотеки карабінерів, де лежали його permesso di soggiorno, дозвіл на роботу, фотографії та негативи його нового обличчя.

Там же знайшлася й партитура, яку доктор Лектер позичив синьйорі Пацці. Тепер він підібрав ноти й постукав ламінованим аркушем по зубах. Ніздрі розширились, і він глибоко вдихнув, наблизивши своє обличчя до лиця Пацці.

— Лаура, якщо дозволите називати її Лаурою, певно, користується чудовим нічним кремом для рук, синьйоре. Масний. Спершу охолоджує, потім зігріває, — мовив він. — З ароматом помаранчевого цвіту. Лаура, l’orange[86]. Гм-м-м. У мене цілий день ані крихти в роті не було. Власне, печінка й нирки згодяться на вечерю одразу, сьогодні ж, але решта м’яса має повисіти ще тиждень, враховуючи прохолодну погоду. Прогнозу я не бачив, а ви? Я так розумію, що це значить «ні»… Якщо ви розкажете мені все, що я попрошу, Commendatore, то я погоджуся покинути місто без трапези, і синьйора Пацці залишиться цілою та неушкодженою. Я ставитиму вам питання, а там побачимо. Можете мені довіритися, між іншим, хоча, певно, довіра вам важко дається — ви ж себе знаєте… Іще в театрі я зрозумів, що ви мене впізнали, Commendatore. Ви часом не обмочили штанці, коли я схилився над рукою синьйори? Коли я не дочекався поліції, то збагнув, що ви мене продали. Кому ви мене продали, Мейсонові Верджеру? Кліпніть двічі, якщо так… Дякую, як я й думав. Якось я зателефонував за номером на його всюдисущому плакаті, далеко звідси, просто задля розваги. Його люди чекають надворі? Угу. І один із них пахне, як зіпсута ковбаска з кабанятини? Зрозуміло. Ви комусь розповіли про мене у Квестурі? Це ви один раз кліпнули? Я так і думав. А тепер я хочу, щоб ви хвилинку подумали й переказали мені код доступу до комп’ютера ПЗНЗ в Куантіко.

Доктор Лектер розкрив свій ніж «гарпію».

— Я зараз зніму з вас липку стрічку, і ви мені все розкажете, — мовив доктор Лектер, піднявши ніж. — Не думайте кричати. Як ви гадаєте, вам удасться стриматися від крику?

Пацці хрипів від ефіру:

— Богом клянуся, я не знаю коду. Ніяк думки не зберу. Можемо піти до моєї машини, там документи.

Доктор Лектер розвернув Пацці обличчям до екрана й почав навперемінки клацати між кадрами повішеного Пʼєра делла Вінья і повішеного Юди з виваленими кишками.

— Якого ви обираєте, Commendatore? З кишками чи без?

— Код у моєму записнику.

Доктор Лектер гортав записник перед обличчям Пацці, доки не знайшов запис серед телефонних номерів.

— І в систему можна ввійти дистанційно, як гість?

— Так, — крекнув Пацці.

— Дякую, Commendatore.

Доктор Лектер відхилив назад ручний візок і підкотив Пацці до високих вікон.

— Послухай! У мене є гроші, чоловіче! Для втечі тобі знадобляться гроші. Мейсон Верджер ніколи тебе не облишить. Ніколи не облишить. Тобі не можна повертатися додому по гроші, за твоїм будинком стежать.

Доктор Лектер прилаштував дві дошки під риштовання як рампу, що вела до низького підвіконня, і викотив ручний візок із Пацці на балкон.

Вітерець холодив спітніле обличчя Пацці. Тепер він швидко заговорив:

— Тобі ніколи не вибратися з цього будинку живим. У мене є гроші. У мене є сто шістдесят мільйонів лір готівкою, це сто тисяч доларів! Дай мені зателефонувати дружині. Я накажу їй узяти гроші, покласти в мою машину й залишити автівку просто перед входом у палаццо.

Доктор Лектер узяв із кафедри зашморг і виніс його на балкон, тягнучи по підлозі оранжевий дріт. Інший кінець кабелю був міцно, у кілька витків обв’язаний навколо важкого паркетного натирача. Пацці продовжував говорити:

— Вона зателефонує мені на мобільний, коли під’їде, а тоді залишить для тебе авто. У мене є поліцейська перепустка, вона зможе проїхати через площу до самого входу. Вона зробить, як я накажу. Моя машина димить, чоловіче, ти зможеш поглянути вниз і побачити, що вона на ходу, ключі будуть усередині.

Доктор Лектер нахилив Пацці вперед до поруччя балкона. Поруччя доходило йому до стегон.

Пацці зміг подивитися вниз на площу й крізь світло прожекторів розгледів місце, де спалили Савонаролу, там, де він поклявся продати Мейсону Верджеру доктора Лектера. Він поглянув угору на низькі, стрімкі, осяяні прожекторами хмари, відчайдушно сподіваючись, що Бог усе бачить.

Униз — жахливий, небезпечний напрямок, і Пацці не міг не дивитися долі, на власну смерть, плекаючи безглузду надію, що промені прожекторів якимось чином ущільнюють повітря, що вони невідомо як підтримають його, уповільнять його падіння.

Гумова оранжева ізоляція на дротовому зашморгу холодила шию, а доктор Лектер стояв зовсім поруч.

— Arrivederci[87], Commendatore.

Зблиснула «гарпія», розрізала знизу вгору живіт Пацці, ще один помах ножем розрубав ремені, які тримали його на візку, слідчий нахилився, перевалився через поруччя, тягнучи слідом оранжевий дріт, земля мов підстрибнула йому назустріч, рот розчахнувся для крику, а всередині Салону паркетний натирач ковзнув опукою по підлозі й грюкнувся об поруччя, Пацці смикнувся, голова задерлася, шия зламалася, кишки вивалилися назовні.

Пацці разом із його відростками качається й крутиться під шорсткою стіною підсвіченого палацу, смикається в посмертних судомах, він уже не задихається, він мертвий, прожектори відкидають на стіну його гігантську тінь, а він гойдається, і кишки під ним гойдаються ще швидше, проте з меншою амплітудою, член стирчить із порваних штанів у смертній ерекції.

Карло мчить від воріт, поруч із ним Маттео, вони мчать через площу до центрального входу в палаццо, розштовхують туристів, двійко з яких спрямували об’єктиви відеокамер на замок.

— Це якийсь трюк, — сказав хтось англійською, коли Карло пробігав повз туристів.

— Маттео, прикрий задні двері. Якщо він вийде надвір, просто вбий його й відріж усе, що треба, — наказав Карло, длубаючи на бігу мобільний.

Тепер — у палаццо, вгору сходами на другий поверх, потім на третій.

Великі двері Салону були прочинені навстіж. Опинившись у залі, Карло наставив пістолета на силует, спроектований кодоскопом на стіну, вибіг на балкон, за лічені секунди обшукав кабінет Макіавеллі. По мобільному він зв’язався з Пʼєро й Томмазо, які чекали у фургоні перед музеєм:

— Їдьте до нього додому, перекрийте входи й виходи. Просто вбийте й відріжте, що належить.

Карло набрав інший номер:

— Маттео?

Маттео відчув вібрування телефона в нагрудній кишені, коли стояв, важко дихаючи, перед замкненим заднім виходом із палаццо. Він окинув оком дах і темні вікна й посмикав двері, тримаючи одну руку під плащем, на пістолеті за поясом. Тоді він відкрив мобільний:

— Pronto![88]

— Що бачиш?

— Двері замкнені.

— Дах?

Маттео знову поглянув угору, та не встиг помітити, як у нього над головою прочинилося вікно.

Карло почув у слухавці шерхіт і крик, і Карло побіг униз сходами, упав на майданчику, підвівся й знову побіг, повз охоронців при центральному вході в палац, які тепер вийшли надвір, повз статуї, що скупчилися перед дверима, за ріг і далі, важкими кроками, до тильного фасаду палацу, відштовхнувши з дороги кілька закоханих парочок. На задвірках палацу вже темно, Карло біжить, телефон у його руці скавучить, мов маленька тварина. Просто перед ним через дорогу метнувся силует у білому савані, наосліп кинувся під колеса motorino, скутер збив його з ніг, та постать підвелася, знову побігла й врізалася в магазин на протилежному від палацу боці вулиці, налетіла на вітрину, розвернулася й знов побігла наосліп — привид у білому, що горлає: «Карло! Карло!», величезні плями розповзаються на полотні, що огортає постать. Карло впіймав брата в обійми, перерізав пластиковий наручник на шиї, який тримав полотно на голові, полотно, яке перетворилося на криваву маску. Карло розгорнув Маттео й побачив, що тіло вкрите жахливими ранами: порізи на обличчі, на животі, на грудях такі глибокі, що крізь отвори засмоктувалося повітря. Карло залишив його рівно на стільки, щоб добігти до повороту й роззирнутися в обидва боки, а потім він повернувся до брата.

Наближався звук сирен, сигнальні вогні заливали площу Синьйорії, і в цей же час доктор Ганнібал Лектер поправив манжети й попрямував до gelateria[89] на сусідню площу де Джудічі. Там біля узбіччя вишикувались мотоцикли й motorino.

Він підійшов до молодика в перегоновій шкірянці, що саме заводив свій великий «дукаті».

— Хлопче, я у відчаї, — сказав доктор зі скорботною посмішкою. — Якщо за десять хвилин я не з’явлюся на площі Беллосґвардо, дружина мене вб’є. Ось у яку суму я оцінюю своє життя, — продовжив він, показавши молодикові банкноту в п’ятдесят тисяч лір.

— І вам більше нічого не треба? Просто підвезти? — спитав молодик.

Доктор Лектер розвів перед ним руки:

— Просто підвезти.

Швидкий мотоцикл розщепляв потоки машин на Лунґарно, доктор Лектер, згорбившись, сидів за молодим водієм, почепивши на голову шолом, що пахнув лаком для волосся й парфумами. Мотоцикліст тямив, куди їде: звернув із віа ле Серральї до площі Тассо, потім — на віа Віллані і втиснувся в крихітну щілину біля церкви Сан Франческо ді Паола, яка вивела його на звивисту дорогу й далі, до Беллосґвардо, чудового житлового кварталу на пагорбі в південній частині Флоренції. Гарчання потужного двигуна «дукаті» відлунювало від кам’яних стін по обидва боки вулиці, і цей звук нагадував тріск, із яким рветься полотно, і він тішив доктора Лектера, поки доводилось нахилятися на поворотах і терпіти запах лаку для волосся й дешевих парфумів, якими просякнув шолом. Він попрохав молодика зупинитися біля в’їзду на площу Беллосґвардо, неподалік дому графа Монтавто, де колись жив Натаніель Готорн. Їздець засунув винагороду в нагрудну кишеню шкірянки, габаритні вогні мотоцикла швидко посунули звивистою дорогою та зникли з очей.

Доктор Лектер, якого поїздка тільки збадьорила, пройшов пішки ще сорок метрів до чорного «ягуара», дістав з-за бампера ключі й завів двигун. На одній руці біля зап’ястя лишився невеличкий слід: тканина натерла шкіру там, де трохи задерлася рукавичка, коли він накинув на Маттео полотняну завісу і стрибнув на нього з вікна на другому поверсі палаццо. Доктор змастив це місце італійською бактерицидною маззю «Цикатрин» і одразу відчув полегшення.

Поки грівся двигун, доктор перебирав касети з музичними записами. Зрештою він зупинився на Скарлатті.

Розділ 37

Турбогвинтовий санітарний літак піднявся над дахами з червоною черепицею й повернув на південний захід, до Сардинії. Понад крилом опинилася похила Пізанська вежа — пілот не зробив би такий крутий віраж, якби на борту був живий пацієнт.

На ношах, що призначалися для доктора Ганнібала Лектера, натомість холонуло тіло Маттео Деоґрасіаса. Старший брат Карло сидів біля трупа, він так і не змінив свій закривавлений одяг.

Карло Деоґрасіас наказав медбратові надіти навушники й увімкнути музику чимгучніше, а тоді подзвонив із мобільного до Лас-Вегаса, де кодувальний ретранслятор переадресував виклик до узбережжя штату Меріленд…

Для Мейсона Верджера день і ніч майже нічим не різняться. Вийшло так, що саме в цей час він спав. Навіть в акваріумі не горіло світло. Мейсонова голова похилилася на подушці, єдине око розплющене, наче у великого вугра, який також наразі спав. Чутно лише ритмічне сичання й зітхання респіратора і тихе булькання компресора в акваріумі.

Крізь ці безперервні шуми прорвався ще один звук, тихий, проте наполегливий. Дзижчання телефона, яким користувався виключно Мейсон. Бліда рука повзе на пальцях, наче краб, щоб натиснути кнопку на апараті. Слухавка лежить під подушкою, мікрофон — біля руїни, яка колись була обличчям.

Спершу Мейсон почув на тлі звук літака, а потім обридлу мелодію з «Gli Innamorati».

— Так. Розповідай.

— Це якесь криваве казино, — сказав Карло.

— Розповідай.

— Мій брат Маттео загинув. Я саме тримаю руку на його тілі. Пацці теж загинув. Доктор Фелл їх убив і втік.

Мейсон відповів не одразу.

— Ви винні мені двісті тисяч доларів за Маттео, — сказав Карло. — Для його родини.

Сардинці завжди вимагають страхові виплати в разі смерті.

— Я розумію.

— Через смерть Пацці зчиниться буча.

— Треба пустити чутку, що Пацці був нечистим на руку, — сказав Мейсон. — Вони це краще сприймуть, якщо руки нечисті. То він у чомусь таки замазався?

— Окрім цієї справи, як я знаю, то ні. Що, як вони через Пацці вийдуть на вас?

— Про це я можу подбати.

— А мені треба подбати про себе, — відповів Карло. — Це вже занадто. Загинув провідний слідчий Квестури, від такого я не відкуплюся.

— Ви ж нічого не зробили, так?

— Нічого ми не зробили, але якщо Квестура припише до справи моє ім’я — о Мадонно, мені хана! За мною до кінця життя стежитимуть. У мене ж на чай ніхто не братиме, навіть перднути на вулиці не зможу. А як щодо Оресте? Він знає, кого мав знімати?

— Не думаю.

— У Квестурі ідентифікують доктора Фелла не сьогодні, так завтра. Оресте все розкумекає, щойно побачить новини, бо події в часі збігаються.

— Оресте добре платять. Оресте нам не нашкодить.

— Вам, може, і не нашкодить, але наступного місяця на Оресте чекає суд у Римі в справі порнографії. А тепер у нього є чим поторгуватися. Якщо ви й досі цього не знали, то вам варто дати своїм людям пару копняків. Вам так потрібен той Оресте?

— Я з ним поговорю, — обережно сказав Мейсон глибоким голосом радіоведучого, що лунав із понівеченого обличчя. — Карло, ти ще в грі? Тепер тобі самому хочеться знайти доктора Фелла, так? Ти мусиш знайти його заради Маттео.

— Так, але за ваш кошт.

— Тоді займися фермою. Зроби тваринам щеплення від свинячого грипу й холери, отримай усі довідки. Дістань контейнери, щоб їх транспортувати. У тебе нормальний паспорт?

— Так.

— Я маю на увазі нормальний, Карло, а не оте лайно з якогось горища в Трастевере[90].

— У мене нормальний паспорт.

— Я з тобою зв’яжуся.

Завершивши розмову під гуркіт літака, Карло мимоволі натиснув на автоматичний набір номера. Телефон Маттео голосно задзвонив у мертвій руці, яка й досі стискала мобільний сталевою хваткою трупного задубіння. На якусь мить Карло подумав, що брат ось-ось піднесе слухавку до вуха. Переконавшись, що Маттео не відповість, Карло з тугою натиснув на мобільному відбій. Обличчя його скривилося так, що медбрат не витримав і відвів погляд.

Розділ 38

Обладунок Диявола з рогатим шоломом — це пречудовий зразок італійських панцирів п’ятнадцятого століття, який з 1501 року висить на стіні сільської церкви Санта-Репарата, що на південь від Флоренції. Окрім елегантних, наче в сарни, рогів, є ще гострі викладні манжети — їх почепили там, де мали бути чоботи, у нижній частині накладок на гомілки, натякаючи на роздвоєні копита Сатани.

Якщо вірити місцевій легенді, один молодик якось проходив у цих самих обладунках повз цю саму церкву й промовив всує імʼя Діви Марії, а тоді зрозумів, що не зможе зняти свого обладунку, доки не вимолить у Діви Марії прощення. Обладунок він потім подарував церкві на знак подяки. Збруя справляє неабияке враження, вона з честю пройшла випробування на міцність, коли 1942 року в церкві розірвався артилерійський снаряд.

Обладунок, верхня частина якого вкрита подібним до повсті шаром пилу, позирає вниз на вівтар, де саме закінчується меса. Від ладану здіймається дим, проходить крізь порожнє забороло.

На службі присутні тільки троє: дві старі жінки, обидві в чорному, і доктор Ганнібал Лектер. Усі троє приймають причастя, і доктор Лектер дещо неохоче торкається губами чаші.

Священик завершує благословення та зникає в глибині церкви. Жінки йдуть. Доктор Лектер продовжує свої молитви, доки не лишається у вівтарній частині храму на самоті.

Піднявшись на органну галерею, доктор Лектер може спокійно нахилитися через поруччя, простягти між рогами руку й підняти пильне забороло на шоломі диявольського обладунку. Усередині за край нагрудного панцира почеплено гачок, на ньому — нитка, а на нитці — пакунок, що висить там, де мало б бути серце. Доктор Лектер обережно витягає пакунок.

У згортку: паспорт найкращого бразильського виробництва, посвідчення, готівка, банківські книжки, ключі. Він кладе пакунок під руку, під плащ.

Доктор Лектер не має звички за чимось жалкувати, проте зараз йому шкода покидати Італію. У палаццо Каппоні ще лишилися манускрипти, які йому хотілося б знайти й прочитати. Він би залюбки ще грав на клавірі і, можливо, писав музику. Він, певно, готував би для дружини Пацці, коли б вона подолала свою скорботу.

Розділ 39

Кров іще скрапувала з підвішеного тіла Рінальдо Пацці, запікалася й диміла на гарячих прожекторах під Палаццо Веккіо, коли поліцейські викликали пожежну бригаду, щоб зняти труп.

Pompieri[91] скористалися висувною драбиною на одній зі своїх вантажівок. Як завжди, практичні й упевнені, що чоловік уже мертвий, вони без поспіху почали діставати Пацці. Делікатна справа, у ході якої довелося підібрати висячі кишки ближче до тіла та обмотати всю масу сіткою і тільки потім прикріпити мотузку, щоб спустити труп додолу.

У той момент, коли при землі небіжчика прийняли в простягнуті руки, репортери «La Nazione» зробили чудовий знімок, який багатьом читачам нагадав великі полотна зі сценою зняття з хреста.

Поліцейські лишили зашморг на шиї, щоб зняти відбитки пальців, а потім перерізали товстий електричний шнур по центру петлі, щоб зберегти вузол.

Більшість флорентійців були переконані, що ця смерть є видовищним суїцидом, і постановили, що Рінальдо Пацці зв’язав собі руки на манер тюремних самогубців, проігнорувавши той факт, що ноги в нього теж були зв’язані. Не минуло й години, а на місцевому радіо вже повідомляли, що Пацці зробив собі ножем харакірі й на додачу повісився.

Поліцейські відразу збагнули, у чому річ: перерізані ремені на балконі, ручний візок, у Пацці пропала зброя, свідки розповідали, що Карло забігав у Палаццо, а за палацом наосліп пронеслася фігура в кривавому савані. Усі ці факти говорили про те, що Пацці вбили.

Тоді італійська публіка вирішила, що слідчого вбив Il Mostrо.

Квестура розпочала з нещасного Джироламо Токки, якого колись засудили як II Mostrо. Його схопили вдома й повезли геть, а дружина знову вила на дорозі. Алібі в нього було залізне. Він на той час під наглядом священика попивав у кав’ярні «рамазотті». Токку звільнили у Флоренції, і йому довелося повертатися до Сан-Касіано на автобусі, ще й самому оплачувати проїзд.

Протягом перших годин після події допитали співробітників Палаццо Веккіо, а тоді взялися за членів Студіоло.

Поліція не могла знайти доктора Фелла. По обіді в суботу ним уже зайнялися впритул. У Квестурі пригадали, що Пацці доручили розслідувати зникнення попередника доктора Фелла.

Клерк із управління карабінерів доповів, що кілька днів тому Пацці роздивлявся в них permesso di soggiorno. Папку на доктора Фелла з фотографіями, негативами та відбитками пальців узяли на вигадане ім’я, запис, судячи з усього, був зроблений рукою Пацці. В Італії ще немає єдиної комп’ютеризованої бази даних, і permesso часто зберігаються в місцевих відділках.

У записах міграційної служби знайшовся номер Феллового паспорта, який викликав подив у Бразилії.

Проте поліцейські ніяк не могли визначити справжню особу доктора Фелла. Вони зняли відбитки з витків на зашморгу, а також із кафедри, ручного візка та з кухні в палаццо Каппоні. Художників було вдосталь, і за лічені хвилини поліцейські отримали ескіз обличчя доктора Фелла.

До ранку неділі за італійським часом флорентійський дактилоскопіст ретельно, крок за кроком, визначав, що на кафедрі, на зашморгу й на кухонному приладді доктора Фелла в палаццо Каппоні — відбитки однієї руки.

Відбиток великого пальця Ганнібала Лектера, що стояв на плакаті в штабі Квестури, лишився непоміченим.

Відбитки з місця злочину направили в Інтерпол у неділю ввечері, і вони звичним шляхом потрапили до штаб-квартири ФБР у Вашингтоні поміж семи тисяч інших відбитків із місць злочинів. Коли флорентійські відбитки потрапили в автоматизовану систему класифікації, то видали такий збіг, що в кабінеті помічника директора відділу ідентифікації пролунала сигналізація. Офіцер, якому випала нічна зміна, побачив, як із принтера виповзають пальчики та обличчя Ганнібала Лектера, й одразу зателефонував помічникові директора, який спершу зв’язався з директором, а потім — із Крендлером з міністерства юстиції.

Мейсонів телефон задзвонив о пів на другу ночі. Той удав подив і зацікавленість.

Телефон Джека Кроуфорда задзвонив о першій тридцять пʼять. Він покректав і перекотився на порожню, примарну половину подружнього ліжка, де колись спала його покійна дружина Белла. Там було прохолодно, Кроуфорду стало легше думати.

Кларіс Старлінг останньою дізналася про те, що доктор Лектер знову скоїв убивство. Вона повісила слухавку й довго нерухомо лежала в темряві, очі пекло — чому, вона так і не зрозуміла, але й не заплакала. Дивлячись угору з подушки, вона бачила у вирі темряви його обличчя. Звісно, то було старе обличчя доктора Лектера.

Розділ 40

Пілот санітарного літака відмовився сідати в маленькому аеропорті Арбатакса без диспетчерської служби, тим паче в темряві. Вони приземлилися в Кальярі, заправилися пальним і почекали ранку, а тоді злетіли над узбережжям у мальовничому світанку, який надавав мертвому обличчю Маттео оманливого рожевого відтінку.

На злітній смузі в Арбатаксі на них чекала вантажівка з труною. Пілот почав сперечатися за гроші, і Томмазо довелося втрутитись, аби Карло не натовк тому пику.

Три години гірською трасою, і вони вдома.

Карло усамітнився під грубим дерев’яним навісом, який він збудував разом із Маттео. Усе було готове, камери стояли на місцях, щоб відзняти смерть Лектера. Карло стояв під навісом, збудованим руками Маттео, і дивився на себе у величезне дзеркало в стилі рококо, що висіло над загоном для тварин. Він роззирнувся навколо, на колоди, що вони разом пиляли, згадав великі квадратні руки Маттео на ручці пили, і з Карло вирвався болісний крик, крик із глибини стражденного серця, такий гучний, що в деревах прокотилася луна. Із заростів на гірському пасовиську висунулися ікласті морди.

Пʼєро й Томмазо, які й самі були один одному братами, полишили його в спокої. На гірському пасовищі співали пташки.

З будинку вийшов Оресте Піні, однією рукою застібаючи ширинку й розмахуючи другою з телефоном.

— Отож, ви впустили Лектера. Не щастить тобі.

Здавалося, Карло його не чув.

— Слухай, ще не все пропало. Ще все може вийти як годиться, — сказав Оресте Піні. — Тут Мейсон на дроті. Йому знадобилося simulado[92]. Запис, який він зможе показати Лектеру, коли реально його впіймає. Бо ми ж усе приготували. І тіло в нас є — Мейсон сказав, це якийсь головоріз, що ти його найняв. Каже, ми можемо просто, е-е, просунути його під огорожу, коли свині вийдуть, і поставити ту плівку з криками. Ось, поговори з Мейсоном.

Карло повернувся й поглянув на Оресте, наче той з місяця звалився. Зрештою він узяв мобільний. Поки він говорив із Мейсоном, його обличчя яснішало, і на Карло немов зійшов спокій. Він склав мобільний телефон.

— Готуйся, — мовив він.

Карло переговорив із Пʼєро й Томмазо, а тоді з допомогою оператора вони перенесли домовину під навіс.

— Не підносьте поки ближче, щоб в об’єктив не потрапило, — сказав Оресте. — Спершу знімемо, як тварини бігають, а потім перейдемо до справи.

Помітивши під навісом рух, з укриття вийшли перші свині.

— Giriamo! — гукнув Оресте.

І ось вони побігли, дикі свині, брунатні та сріблясті, високі, людині по пояс, з широкими грудьми, з довгою щетиною, вони рухалися зі швидкістю вовка на своїх маленьких ратицях, розумні оченята сяяли на пекельних обличчях, масивні шийні м’язи вигравали під гребенем настовбурчених щетинок на спині, такій сильній, що вони піднімали на великих гострих іклах людину.

— Pronti! — крикнув оператор.

Вони три дні нічого не їли, тому за першими свинями потяглася ще одна шеренга, не виказуючи жодного страху до чоловіків, які стояли за огорожею.

— Motore! — скомандував Оресте.

— Partito! — заволав оператор.

Свині зупинилися за десять ярдів від навісу і, риючи копитами землю, вишикувалися в лінію, у частокіл із копит та іклів, посередині — вагітна самка. Вони кидалися вперед і відступали назад, як у спорті, й Оресте схрестив пальці рамкою, взявши їх у кадр.

— Azione! — загорлав він до сардинців.

Карло підійшов до нього ззаду, устромив ніж між сідниць і потягнув лезо вгору, від чого режисер закричав, а тоді схопив його за стегна й кинув уперед головою в загін. Свині кинулися на здобич. Оресте спробував підвестися на ноги, став на одне коліно, але самка вдарила його під ребра, і він повалився плазом на землю. Свині напустилися на нього з виском і гарчанням, два кабани вгризлися в обличчя, відірвали щелепу й переламали її, наче грудну дужку в курки. І попри це Оресте знову спробував стати на ноги, але впав на спину, підставивши свиням незахищений живіт, махаючи руками й ногами понад щетинистими спинами. Оресте кричав навіть без щелепи, не в змозі сформувати звуки в слова.

Карло почув постріл і озирнувся. Оператор покинув свою ввімкнену камеру й спробував утекти, проте не настільки швидко, щоб уникнути рушниці Пʼєро.

Свині вже почали заспокоюватися, розтягаючи по кутках шматки.

— Пішов ти в сраку зі своїм аzione, — мовив Карло й сплюнув на землю.

ІІІ. У НОВИЙ СВІТ

Розділ 41

Мейсона Верджера оточувала дбайлива тиша. Слуги поводилися з ним так, наче в Мейсона дитина померла. Коли хтось запитав, як він почувається, Верджер відповів, що так, наче щойно відвалив купу грошей за мертвого даґо[93].

Поспавши кілька годин, Мейсон забажав, аби в ігрову кімнату при його спальні привели дітей, а тоді доправили до нього на розмову одного чи двох найбільш проблемних, але саме проблемних наразі не знайшлося, і Мейсонів постачальник із нетрів Балтимора не мав часу довести кількох дітлахів «до кондиції».

Коли з дітьми нічого не вийшло, він наказав своєму помічникові Корделлу нівечити парчевих коропів і кидати їх в акваріум вугру, доки вугор об’ївся донесхочу й сховався у свою печеру, доки вода скаламутилась, сповнилась рожевими й сірими плямами та веселковими, золотистими лусочками.

Мейсон спробував був помучити свою сестру Марґо, але вона зникла в спортивному залі й годинами ігнорувала повідомлення, які він слав їй на пейджер. Марґо була єдиною людиною на фермі «Мускусний щур», яка наважувалась ігнорувати Мейсона.

Короткий, істотно відредагований фрагмент відеозапису смерті Рінальдо Пацці, який відзняв один із туристів, показали у вечірніх суботніх новинах, ще до того, як убивцею визнали доктора Лектера. Подекуди зображення спеціально розмили, щоб уберегти глядачів від анатомічних подробиць.

Секретар Мейсона відразу ж узявся за телефон, щоб добути не відредагований, а вихідний запис. Його доправили гелікоптером за чотири години.

Це відео мало цікаве походження. Під час смерті Рінальдо Пацці двоє туристів знімали Палаццо Веккіо на камери. Один запанікував і в момент падіння вихнув камеру вбік. Другий, швейцарець, міцно тримав камеру протягом усієї події, навіть устиг перемістити об’єктив, коли електричний шнур почав крутитися та смикатись.

Оператор-аматор на прізвище Віґґерт, який працював клерком у патентному бюро, побоювався, що поліція вилучить у нього відеозапис й італійська телерадіокомпанія RAI отримає його задарма. Він одразу зателефонував своєму юристові до Лозанни, вирішив оформити авторські права на відеоряд, а потім, обравши найвищу запропоновану ціну, продав права телевізійній новинній службі АВС за умови виплати відсотків від кожного показу. Права на послідовну публікацію знімків у пресі США відійшли спочатку газеті «New York Post», а потім — «Народному базікалу».

Відеозапис одразу зарахували до класичних жахливих видовищ на кшталт фільму Запрудера, убивства Лі Гарві Освальда та самогубства Едґара Болджера[94], і Віґґерт дуже пошкодував, що продав права зарано, ще до того, як у злочині звинуватили доктора Лектера.

Мейсон отримав повну, нередаговану копію відеозапису Віґґертової відпустки. Ось швейцарська родина Віґґертів слухняно обертається навколо Давидових тестикул у Галереї Академії, ще до тих подій у Палаццо Веккіо.

Мейсон передивлявся запис єдиним виряченим оком, і його мало цікавив дорогий шмат м’яса, що смикався на кінці електричного дроту. Також його не цікавив невеличкий урок історії від «La Nazione» та «Corriere della Sera» про те, що двох представників роду Пацці повісили й викинули на мотузці з одного й того самого вікна з різницею в п’ятсот двадцять років. Але дещо захопило увагу Мейсона, і він передивлявся ці кадри знов і знов — той момент, коли камера слідом за електричним дротом смикнулася вгору і в об’єктив потрапив балкон, де стояла струнка постать, розмитий силует у тьмяному світлі, який махав рукою. Махав рукою Мейсону. Доктор Лектер махав Мейсону, грайливо згинаючи руку при зап’ясті, як махають на прощання дитині.

— Бувай, — відповів Мейсон із темряви. — Бувай.

Глибокий, як у радіодиктора, голос тремтів від люті.

Розділ 42

Коли в убивці Рінальдо Пацці впізнали доктора Ганнібала Лектера, у Кларіс Старлінг з’явилася можливість зайнятися серйозними речами, хвала Господу. Де-факто вона стала зв’язковою нижчої ланки між ФБР і поліцейським відомством Італії. Добре було докладати великих зусиль до однієї конкретної справи.

Після тієї перестрілки під час наркотичного рейду світ Старлінг змінився. Вона та інші вцілілі з «Фелічіани» потрапили в таке собі адміністративне чистилище напередодні звіту міністерства юстиції перед юридичним комітетом Палати представників США.

Знайшовши рентгенівський знімок Лектера, Старлінг застрягла на посаді висококваліфікованого тимчасового співробітника, підміняючи в Національній поліцейській академії Куантіко інструкторів, коли вони хворіли чи йшли у відпустку.

Протягом осені й зими Вашингтон був одержимий скандалом у Білому домі. Оскаженілі реформатори бризкали слиною в такій кількості, що явно перевищила обсяг, використаний під час того маленького прикрого грішка, а президент Сполучених Штатів публічно й сповна наковтався лайна, намагаючись уникнути імпічменту.

У цьому цирку невеличка справа бійні на рибному ринку відійшла на задній план.

Щодня всередині Старлінг зростала невесела впевненість: для неї федеральна служба ніколи вже не буде такою, як раніше. Її немов затаврували. Обличчя колег, яким доводилося мати з нею справу, щоразу набували сторожкого виразу, наче Старлінг заразна. Вона ще була молодою, тож така поведінка її дивувала й засмучувала.

Добре було чимось займатись — у Відділ поведінкової психології надходив потік запитів на інформацію від італійців, зазвичай дублікатом — одну копію надсилали в Держдепартамент. І Старлінг охоче відповідала, безперервно відправляючи файли Лектера факсом та електронною поштою. На її подив, протягом тих семи років, що минули від утечі доктора, багато матеріалів у справі кудись пропали.

Її крихітний кабінет у підвалі Відділу поведінкової психології вщент заполонили папери, розмиті факси з Італії, копії італійських газет.

Що такого вона може надіслати італійцям, що стало б їм у нагоді? Вони вхопилися за той факт, що за кілька днів до смерті Пацці з єдиного комп’ютера Квестури надійшов запит на доступ до ПЗНЗ-файлів Лектера в Куантіко. Італійська преса відновила цим добру славу Пацці, ніби він потайки працював над тим, щоб упіймати доктора Лектера й поправити собі репутацію.

З іншого боку, розмірковувала Старлінг, якою інформацією про вбивство Пацці можна скористатися тут, у випадку, якщо доктор повернеться в Сполучені Штати?

Джек Кроуфорд нечасто з’являвся на робочому місці, аби допомогти їй порадою. Більшість часу він проводив у судах і з наближенням пенсійного віку мав давати свідчення в багатьох незакритих справах. Він усе частіше брав лікарняні, а коли приходив на роботу, то здавався все більш відчуженим.

Від думки, що вона не може з ним порадитись, у Старлінг починалися напади паніки.

За роки роботи в ФБР Старлінг багато чого бачила. Вона знала: якщо доктор Лектер знову скоїть убивство на території Сполучених Штатів, то в Конгресі пукани попідриваються, у міністерстві юстиції заднім числом заволають критикани, і тоді почнеться справжня гра під гаслом «наздогнати й нахилити». Митники й прикордонники першими попадуть під роздачу за те, що впустили доктора в США.

Місцеве управління штату, де станеться злочин, вимагатиме все, що стосується Лектера, і ФБР зосередить зусилля навколо місцевої філії Бюро. Потім, коли доктор скоїть чергове вбивство, але десь в іншому місці, розслідування переїде туди.

Якщо його впіймають, то посадовці битимуться за лаври першості, мов ведмеді навколо закривавленого тюленя.

Завданням Старлінг було приготуватися до випадку, якщо він зʼявиться (байдуже, приїде він насправді чи ні), і відсунути якнайдалі неприємне усвідомлення того, що може статися під час розслідування.

Вона ставила собі просте питання, яке кар’єристам у межах Белтвею[95] видалося б банальним і недоречним: як зробити саме так, як вона присягнула робити? Як захистити громадян і впіймати Лектера, якщо він приїде?

Очевидно, що в доктора були хороші документи і вдосталь грошей. Він майстерно переховувався. Наприклад, елегантна простота у виборі першої схованки після втечі з Мемфіса — він заселився в чотиризірковий готель по сусідству з великою клінікою пластичної хірургії в Сент-Луїсі. У половини постояльців обличчя були перемотані. Він наклав собі на обличчя бинти й зажив на широку ногу на гроші покійника.

Серед сотень клаптів паперу в її кабінеті були рахунки за обслуговування готельного номера в Сент-Луїсі. Астрономічні. Пляшка вина «батар-монраше» за сто двадцять п’ять доларів. Певно, воно добре смакувало після стількох років тюремного харчування.

Вона надіслала запит на копії всіх можливих документів у Флоренції, й італійці пішли їй назустріч. Якість копій була така, що Старлінг здалося, наче вони друкували їх на пилососі.

Порядку не було ніякого. Ось особисті документи доктора Лектера з палаццо Каппоні. Кілька нотаток про Данте, зроблені знайомим почерком, записка до хатньої робітниці, чек із флорентійської крамниці делікатесів «Vera dal 1926» на дві пляшки «батар-монраше» й кілька tartufi bianchi. Знову те саме вино, а що то за інша штука?

Італійсько-англійський словник повідав Старлінг, що tartufi bianchi — то білі трюфелі. Вона зателефонувала шеф-кухареві хорошого італійського ресторану у Вашингтоні й поцікавилася ними. Старлінг довелося вигадувати причини, щоб завершити розмову, коли кухар хвилин п’ять поспіль розводився про їхній неймовірний смак.

Смак. Вино, трюфелі. Смак у всьому був константою в житті доктора Лектера — в Америці чи в Європі, як успішного лікаря чи як монстра-втікача. Його обличчя могло змінюватись, але не смаки, і доктор Лектер нічого для себе не шкодував.

Смак був чутливою темою для Старлінг, оскільки саме цією темою доктор Лектер уперше дійняв їй до живого, коли зробив комплімент щодо її дамської сумочки й висміяв дешеві туфлі. Як він тоді її назвав? Причесаною, честолюбною селючкою з дещицею смаку.

Саме смак дошкуляв їй у щоденній рутині відомчого закладу, з його суто функціональним обладнанням прагматичної обстави.

Водночас її віра в технічну майстерність відмирала, звільняючи місце для чогось іншого.

Старлінг утомилася від технічної майстерності. Віра в техніку — це релігія небезпечних ремесел. Для того щоб виступити проти озброєного злочинця в перестрілці чи виваляти його голими руками в багнюці, треба вірити, що досконала техніка й напружені тренування стануть запорукою твоєї неуразливості. А це неправда, особливо якщо йдеться про стрілянину. Здавалося б, ти маєш усі шанси на перемогу, але якщо перестрілок буде забагато, в одній з них ти колись таки загинеш.

Старлінг таке вже бачила.

Тепер, коли вона поставила під сумнів культ технічної майстерності, де ж їй брати сили?

У цих поневіряннях, у в’їдливій одноманітності днів вона почала придивлятися до форм предметів. Почала довіряти підсвідомій реакції на речі, не намагаючись їх вирахувати чи обмежити за допомогою слів. Приблизно тоді ж вона помітила, що змінилася її звичка сприйняття. Раніше вона спочатку читала супровідний напис, а потім дивилася на зображення. А тепер бувало так, що вона не читала написів узагалі.

Колись вона гортала журнали мод потайки, з відчуттям провини, наче то порнографія. Зараз вона почала сама собі зізнаватися, що в цих картинках є дещо, від чого в ній прокидався голод. Десь у глибині свого розуму, поцинкованого лютеранами для захисту від іржі розпусти, вона почувалася так, наче піддається солодкому збоченню.

Старлінг дійшла б такої тактики в будь-якому випадку з плином часу, але тут їй допомогли кардинальні зміни, що відбувалися в ній: вони підігнали її ближче до ідеї, що пристрасть доктора Лектера до ексклюзиву, до товарів вузького ринку може стати спинним плавцем чудовиська, що прорізає водну гладінь і привертає увагу.

Використовуючи й порівнюючи комп’ютеризовані списки покупців, Старлінг, мабуть, змогла б вийти на одну з його вигаданих особистостей. Для цього вона мала дізнатися про його вподобання. Пізнати його так, як не знав більше ніхто в цьому світі.

Що мені відомо про його вподобання? Йому подобається музика, вино, книги, їжа. І йому подобаюсь я.

Першим кроком у розвитку смаку має бути готовність довіряти власній думці. У сфері музики, їжі й вина Старлінг доведеться вивчати досвід доктора, дізнаватися, що він споживав у минулому, але принаймні в одній сфері вони були на одному рівні. Автомобілі. Старлінг була фанаткою автівок — це міг би сказати кожен, хто бачив її машину.

Ще до свого падіння доктор Лектер мав «бентлі» з суперчарджером. Саме суперчарджером, а не турбіною. Зроблений на замовлення суперчарджер з обʼємним нагнітачем типу «Рутс», щоб не втрачалася тяга на низьких обертах. Старлінг швидко збагнула, що ринок «бентлі», модифікованих на замовлення покупця, дуже малий, тож повторний вихід на нього пов’язаний з деяким ризиком.

Що б він купив зараз? Вона розуміла, які відчуття йому подобаються. Великий восьмициліндровий двигун із нагнітачем і змінним робочим об’ємом, м’який, без різких перепадів між передачами. Що б вона купила собі на теперішньому ринку?

Без варіантів — «ягуар XJR» седан із суперчарджером. Вона надіслала факси дистриб’юторам «ягуара» на Східному та Західному узбережжях, запитавши звіти щотижневих продажів.

Які ще вподобання мав доктор Лектер, що про них відомо Старлінг?

«Йому подобаюсь я», — подумала вона.

Він так швидко відреагував на її недолю. Навіть якщо брати до уваги затримку листа через службу переадресації. Шкода, що ниточка з франкувальним апаратом обірвалася — цим лічильником у громадському місці міг скористатися будь-який злодюжка.

Скільки потрібно часу, щоб випуск «Народного базікала» дістався Італії? Бо саме звідти він дізнався про негаразди Старлінг, газету знайшли в палаццо Каппоні. Може, у цього скандального таблоїда є сторінка в Інтернеті? Окрім того, якщо доктор мав комп’ютер в Італії, то міг прочитати звіт про перестрілку на публічному сайті ФБР. Про що можна дізнатися з комп’ютера доктора Лектера?

У списку особистих речей, знайдених у палаццо Каппоні, ніякого комп’ютера не було.

Проте дещо вона таки бачила. Старлінг дістала фотографії з бібліотеки палаццо Каппоні. Ось знімок гарного стола, за яким він писав їй листа. А на столі — комп’ютер. Точніше, ноутбук «Філіпс». На подальших знімках його вже не було.

З великими труднощами, за допомогою словника, Старлінг склала текст факсу для флорентійської Квестури:

Fra le cose personali del dottor Lecter, c’è un computer portatile?[96]

Отож, маленькими кроками Кларіс Старлінг почала переслідувати доктора Лектера коридорами його смаків і була впевнена в цьому маршруті, хоча, може, без великих на те підстав.

Розділ 43

Асистент Мейсона Верджера Корделл одразу впізнав специфічний почерк, бо ж тримав на своєму столі зразок у рамочці. То був поштовий папір з готелю «Ексельсіор» у Флоренції.

Як і велика кількість багатіїв, яким випало жити в епоху Унабомбера[97], Мейсон мав власний флуороскоп для кореспонденції, подібний до тих, що в поштових відділеннях США.

Корделл натягнув рукавички й перевірив лист. Флуороскоп не виявив жодних дротів чи батарейок. Згідно з чіткими інструкціями Мейсона він скопіював лист і конверт на ксероксі, тримаючи папір пінцетом, а перед тим, як узяти копію та віднести її Мейсонові, одягнув нову пару рукавичок.

Ось що було написано знайомим каліграфічним почерком доктора Лектера:

Дорогий Мейсоне!

Дякую, що призначив таку велику винагороду за мою голову. Я б навіть радив її збільшити. Як система завчасного попередження винагорода працює краще за радар. Вона спокушає урядовців по всьому світі нехтувати службовими обов’язками та ганятися за мною самотужки, а результати сам бачиш.

Власне, я пишу, щоб освіжити тобі пам’ять на предмет твого колишнього носа. У тому натхненному інтерв’ю про шкідливість наркотиків, що ти на днях дав журналу «Ladies’ Home», ти стверджуєш, що згодував свій ніс разом із рештою обличчя двом песикам, Скіппі й Споту, що вихляли хвостами в тебе біля ніг. Це не так: ти сам його з’їв, на закуску.

Судячи з того, з яким хрумкотом ти його жував, я б сказав, що консистенція була подібною до курячих шлуночків. «На смак як курятина!» — ти сам тоді зауважив. Мені цей хрумкіт нагадав звуки, що я чув у бістро, коли французи наминали салат «ґезьє»[98].

Ти цього не пам’ятаєш, Мейсоне?

До речі, про курятину — під час терапії ти мені розповідав, що коли розбещував тих бідних дітей у літньому таборі, то з’ясував, що від шоколаду тобі уретру пече. Цього ти також не пригадуєш, правда?

Тобі не здається, що ти колись розповів мені багато такого, про що наразі не пам’ятаєш?

Між тобою і Єзавеллю, Мейсоне, є одна паралель. Ти ж знавець Біблії, то мусиш пригадати, що собаки з’їли обличчя Єзавелі, та й усю решту, після того як євнухи викинули її з вікна.

Твої люди могли вбити мене просто на вулиці. Але ти захотів отримати мене живцем, так? Від твоїх головорізів ішов такий аромат, що стає очевидним, які саме розваги ти для мене наготував. Мейсоне, Мейсоне. Оскільки ти так сильно хочеш мене побачити, дозволь тебе втішити — і ти знаєш, що я ніколи не брешу.

Перед смертю ти ще побачиш моє обличчя.

Щиро твій,

Ганнібал Лектер, д. м. н.

P. S. Проте, Мейсоне, мене непокоїть, що ти стільки не проживеш. Тобі треба уникати нових штамів пневмонії. Ти дуже уразливий, бо лежачий (таким і лишишся). Я б порадив негайну вакцинацію разом із профілактичними щепленнями проти гепатиту А та Б. Не хотілося б передчасно тебе втратити.

Здавалося, Мейсон аж засапався, поки дочитав листа. Він витримав паузу, перечекав, вибрав момент і сказав щось Корделлові, проте Корделл його не розчув.

Асистент нахилився ближче й у віддяку отримав фонтан слини, коли Мейсон заговорив знову:

— Зв’яжи мене з Полом Крендлером. І зі Свинарем.

Розділ 44

Той самий гелікоптер, який щодня доставляв Мейсонові Верджеру іноземні газети, також доправив на ферму «Мускусний щур» помічника заступника Генерального прокурора Пола Крендлера.

Зловісна присутність Мейсона, темна кімната, повна механічних шипінь і зітхань, невпинний рух вугра — від усього цього Крендлеру й так було не по собі, а тут іще й довелося знов і знов передивлятися відео смерті Пацці.

Сім разів Крендлер бачив, як Віґґерти кружляють навколо Давида, як Пацці летить униз і як у нього вивалюються кишки. За сьомим разом Крендлер уже чекав, що й у Давида кишки випадуть.

Зрештою в гостьовому куточку Мейсонової кімнати ввімкнулось яскраве горішнє світло, яке запекло Крендлерові голову, заблищало на шкірі крізь ріденьке, коротко стрижене волосся.

Верджери знаються на свинстві як ніхто інший, тож Мейсон почав розмову з того, що хотів отримати Крендлер. Голос Мейсона долинав із темряви, речення відмірялися ритмом респіратора.

— Мені не треба знати… всю вашу програму… скільки на неї піде грошей?

Крендлер хотів переговорити з Мейсоном особисто, але в кімнаті вони були не самі. На тлі акваріумної підсвітки маячів чорний силует — широкоплечий, зі здоровенними м’язами. Крендлера бентежила думка про те, що їхню розмову може почути охоронець.

— А чи не могли б ми поговорити сам на сам? Ви не попросите його піти?

— Це моя сестра Марґо, — відповів Мейсон. — Вона може лишитися.

Марґо вийшла з темряви під свист своїх велосипедних бриджів.

— Ой, вибачте, — мовив Крендлер, підвівшись зі стільця.

— Привіт, — відповіла вона.

Замість того щоб потиснути простягнуту Крендлерову руку, Марґо взяла з вази на столі два волоські горіхи й, розчавивши їх із гучним хрускотом у кулаку, повернулася до акваріумного сяйва, де, вочевидь, і з’їла їх. Крендлер чув, як на підлогу сиплеться шкаралупа.

— О-о-окей, я слухаю, — сказав Мейсон.

— Мені треба усунути з посади Ловенстайна на двадцять сьомій дільниці, це десять мільйонів доларів мінімум, — відповів Крендлер, схрестивши ноги й позираючи кудись у темряву, не знаючи, чи бачить його Мейсон. — Це тільки на ЗМІ. Але я гарантую, що в нього є слабкі місця. Моя робота передбачає знати такі речі.

— І в чому його слабина?

— Скажімо просто, що його поведінка…

— Річ у грошах чи вагінах?

Крендлеру було незручно вимовляти слово «вагіна» в присутності Марґо, хоча Мейсона, вочевидь, це не турбувало.

— Він одружений, але в нього тривалий роман із суддею апеляційного суду штату. Було винесено кілька постанов на користь його помічників. Можливо, ці рішення — просто збіг, але тележурналісти його засудять, а це мені й треба.

— Суддя — жінка? — спитала Марґо.

Крендлер кивнув. Не знаючи, чи бачить його Мейсон, він додав:

— Так. Жінка.

— Шкода, — мовив Мейсон. — Краще, якби він був голубим, так, Марґо? Проте не варто кидатися цим лайном самому, Крендлере. Не треба, щоб ця інформація походила від вас.

— Ми склали план, що дасть можливість виборцям…

— Не треба кидатися лайном самому, — повторив Мейсон.

— Я просто переконаюся, що Юридична наглядова комісія знає, на що звертати увагу, аби це лайно стовідсотково прилипло до Ловенстайна. Ви певні, що зможете мені допомогти?

— Можу допомогти половиною суми.

— П’ять?

— Не треба так зневажливо говорити «п’ять». Будемо говорити з належною повагою — п’ять мільйонів доларів. Цими грошима мене благословив Господь. І за їх допомогою я виконуватиму Його волю: ти отримаєш цю суму лише тоді, коли Ганнібал Лектер опиниться в моїх руках, — сказав Мейсон і кілька секунд просто дихав. — Якщо це станеться, ти перетворишся на містера Крендлера-Конгресмена від двадцять сьомої дільниці, вільного й незаплямованого, і єдине, про що я тебе попрошу, — протидіяти Акту гуманного забою тварин. Якщо Лектера дістане ФБР або його десь схоплять копи і все завершиться летальною ін’єкцією — радий нашому знайомству і до побачення.

— Я не можу завадити його арешту, якщо він попадеться якійсь місцевій юрисдикції. Або якщо на нього вийде контора Кроуфорда, це я теж не можу контролювати.

— У скількох штатах на доктора Лектера чекатиме смертна кара? — спитала Марґо.

Голос у неї був хрипкий, проте гучний і низький, як у Мейсона, — від гормонів, що вона приймала.

— Три штати, у кожному — за численні умисні вбивства.

— Якщо його заарештують, то я хочу, щоб йому висунули обвинувачення від імені штату, — сказав Мейсон. — Не треба цієї маячні з викраданням, порушенням громадських прав чи перевезенням підозрюваного зі штату до штату. Я хочу, щоб він отримав довічне, хочу, щоб сидів у в’язниці штату, а не у федеральній тюрмі суворого режиму.

— Я маю знати чому?

— Тільки в тому випадку, якщо сам хочеш це почути. Такі штуки не підпадають під Акт про гуманний забій, — сказав Мейсон і загиготів.

Розмова його втомила. Він подав знак Марґо. Вона винесла на світло блокнот і стала зачитувати нотатки:

— Нам потрібне все, що потрапить вам у руки, і ми хочемо отримати цю інформацію до того, як її побачить Відділ поведінкової психології, нам потрібні звіти Відділу, щойно їх подаватимуть, і потрібні коди доступу до ПЗНЗ та Національного центру інформації про злочинність.

— Вам треба буде користуватися громадським телефоном щоразу, як ви заходитимете до ПЗНЗ, — відповів Крендлер, продовжуючи говорити в темряву, наче жінки в кімнаті не було. — Як ви це зробите?

— Я з цим упораюсь.

— Вона впорається, — прошепотів із темряви Мейсон. — Вона пише програми для тренажерів у різних спортивних залах. Це її маленький бізнес, щоб не доводилося просити гроші в братика.

— ФБР мають закриту систему, частково закодовану. Треба буде зареєструватися як гість і зробити це точно так, як я скажу, а ще завантажувати все на ноутбук, який запрограмують у міністерстві юстиції, — сказав Крендлер. — Якщо ПЗНЗ вщепить вам «кукі» для відстеження, то ноутбук скерує їх до міністерства. Придбайте швидкий ноутбук зі швидкісним модемом, за готівку й без посередників в оптовика, не робіть ніяких запитів на гарантійне обслуговування. А ще купіть zip-накопичувач. Не заходьте з ноутбука в Інтернет. Я візьму його на одну ніч і потім, коли все скінчиться, заберу. Триматиму вас у курсі. Окей, це все.

Крендлер підвівся й зібрав свої папери.

— Не зовсім усе, містере Крендлер… — сказав Мейсон. — У Лектера немає причин світитись. У нього стільки грошей, що він може вічно переховуватись.

— Звідки в нього гроші? — спитала Марґо.

— Мав у психіатричній практиці кількох дуже багатих і старих пацієнтів, — пояснив Крендлер. — Умовляв їх переписувати на нього гроші й акції, і в нього непогано виходило. Служба внутрішніх доходів США не змогла його відстежити. Тіла кількох меценатів ексгумували — перевірити, чи не було їх убито, — проте нічого не виявили. Аналіз на токсини дав негативний результат.

— Тож він не попадеться під час пограбування, гроші в нього є, — сказав Мейсон. — Нам треба його виманити. Як — будемо думати.

— Він дізнається, хто стоїть за подіями у Флоренції, — сказав Крендлер.

— Звісно, дізнається.

— І захоче до вас дістатися.

— Не певен, — відповів Мейсон. — Мій теперішній стан його задовольняє. Будемо думати, Крендлере.

Мейсон почав мугикати.

Виходячи з кімнати, заступник помічника Генерального прокурора Крендлер чув мугикання. Мейсон часто наспівував церковні гімни, коли замислював лихе: «Головну наживку ти вже проковтнув, Крендлере, але ми це обговоримо після того, як ти зробиш перший депозит для компромату, — тоді ти належатимеш мені».

Розділ 45

У кімнаті Мейсона лишаються тільки родичі — брат і сестра.

М’яке світло й музика. Північноафриканська музика, уд і барабани. Марґо сидить на дивані, похиливши голову, упершись ліктями в коліна. Вона схожа на метальника молота, що сів передихнути, або ж на штангіста, який спочиває після тренування в спортивному залі. Вона дихає трохи швидше, ніж респіратор Мейсона.

Пісня закінчується, і Марґо підводиться, прямує до ліжка. Вугор вистромлює голову з нори в штучній скелі, щоб перевірити, чи не піде й сьогодні з його хвилястих срібних небес короповий дощ. Хрипкий голос Марґо звучить якомога м’якше:

— Ти не спиш?

За мить погляд єдиного, вічно розплющеного ока Мейсона став усвідомленим.

— Час поговорити про те, — сичання респіратора, — чого хоче Марґо? Сідай сюди, до Санти на коліна.

— Ти знаєш, чого я хочу.

— Розповідай.

— Ми з Джуді хочемо завести дитину. Хочемо дитину Верджерів, нашу рідну дитину.

— А чому б вам не купити якесь китайське немовля? Вони дешевші за поросят.

— Добра справа. Може, так теж зробимо.

— Як там у татковому заповіті… «Спадкоємцеві, чию кревну спорідненість буде підтверджено ДНК-тестами в лабораторії „Селлмарк“ чи подібному закладі, відійде все моє майно після смерті мого любого сина Мейсона». Любого сина Мейсона — це про мене. «У разі відсутності нащадка єдиним одержувачем спадку має стати Південна баптистська конвенція з урахуванням окремих пунктів, що стосуються Бейлорського університету у Вейко, штат Техас». Татко дуже розлютився, коли дізнався, що ти стала пірнати за кудлатими мушлями, Марґо.

— Не повіриш, Мейсоне, але річ не в грошах… Ну хіба трошки, але невже ти сам не хочеш мати нащадка? Це ж буде і твій спадкоємець, Мейсоне.

— А чому б тобі не знайти якогось доброго хлопака й не запустити його у свою дірочку, Марґо? Тільки не кажи, що не знаєш, як це робиться.

Темп марокканської мелодії знову почав наростати, нав’язлива репетиція уду гнівно відбивалася в її вухах.

— Я вже попсувала себе, Мейсоне. Яєчники всохли від усіх тих препаратів, що я приймала. І я хочу, щоб Джуді теж узяла в цьому участь. Вона хоче народити. Мейсоне, ти сказав, що як я тобі допоможу, ти… ти обіцяв дати сперму.

Павучі пальці Мейсона заворушилися, вказуючи на пах.

— То не соромся. Якщо там іще щось лишилося.

— Мейсоне, є дуже непогані шанси, що в тебе лишилася придатна сперма, і можна домовитися про безболісний збір…

— Збір моєї придатної сперми? Схоже, ти з кимось уже порадилася.

— Тільки зі спеціалістами в клініці репродуктивної медицини, усе конфіденційно, — вираз обличчя Марґо пом’якшився, навіть у холодному світлі акваріума. — Ми впораємося з дитиною, Мейсоне, ми ходили на курси для майбутніх батьків, Джуді виросла у великій, толерантній родині, а ще є групи підтримки для батьків однієї статі.

— Коли ми були малими, Марґо, ти могла зробити так, щоб я кінчив. Могла зробити так, що я вистрілював, наче скоропальний міномет. І дуже швидко.

— Коли ми були малими, Мейсоне, ти мене кривдив. Кривдив, вибив мені лікоть, коли змушував робити те… я й досі не можу підняти більш ніж вісімдесят фунтів[99] лівицею.

— Ну, ти ж відмовилася брати шоколадку. Я вже казав, що ми про це поговоримо, коли завершимо справу, люба сестричко.

— Зараз просто зробімо тести, — сказала Марґо. — Лікар може взяти зразок, безболісно…

— Яке ще безболісно, я все одно там нічого не відчуваю. Можеш смоктати, поки обличчя не посиніє, воно вже не буде так, як колись. Я вже примушував до цього людей, жодного результату.

— Лікар може взяти безболісний зразок, просто щоб перевірити, чи є в тебе рухливі сперматозоїди. Джуді вже почала приймати кломід. Ми слідкуємо за її циклом, ще багато треба підготувати.

— Мені й досі не випало щастя познайомитися з твоєю Джуді. Корделл каже, що в неї ноги колесом. Скільки ви вже в парі, Марґо?

— П’ять років.

— То чому б тобі не привести її до мене в гості? Ми могли б… щось придумати, так би мовити.

Пролунав останній удар північноафриканських барабанів, у вухах Марґо забриніла тиша.

— А чому б тобі не провернути свою маленьку оборудку з міністерством юстиції самостійно? — сказала вона, наблизивши губи до його вушного отвору. — Чому б тобі не спробувати влізти в телефонну будку разом із цим сраним ноутбуком? Чому б тобі, бляха, не заплатити ще кільком макаронникам, аби вони впіймали хлопця, що перемолов твоє обличчя на собачий корм? Ти казав, що допоможеш мені, Мейсоне.

— І допоможу. Просто треба подумати, вибрати вдалий час.

Марґо розчавила в кулаку два волоські горіхи й витрусила шкаралупу на простирадла Мейсона.

— Тільки не роздумуй надто довго, Посміхунчику.

Велосипедні бриджі засвистіли, мов випускали пару, — Марґо вийшла з кімнати.

Розділ 46

Арделія Мепп готувала, коли мала бажання, і, коли вона готувала-таки, виходило неймовірно смачно. Її предки були ямайцями та ґалла[100], і наразі вона займалася куркою джерк[101]. Арделія чистила від насіння перець «шотландський капелюшок», обережно тримаючи його за ніжку, і оскільки вона відмовлялася платити набавку за порізаних курчат, то доручила цю справу Старлінг, видавши їй різницький ніж і різницьку дошку.

— Якщо залишиш великі шматки, Старлінг, то вони не вберуть у себе приправу так, як дрібніші, — уже вкотре пояснила Мепп, а тоді взяла ножа й рубонула ним курячу спинку з такою силою, що до фартуха прилипли кістяні скалки. — Ось. Отак. Ти що таке робиш, шиї викидаєш? Ану поверни цю красу на місце.

І за хвилину:

— Я сьогодні була на пошті. Відправляла мамі взуття, — сказала Арделія.

— Я теж ходила на пошту, могла б прихопити.

— Ти нічого не чула на пошті?

— Нє-а.

Мепп кивнула, геть не здивувавшись.

— Мені тут барабан настукав, що твою пошту передивляються.

— Хто?

— Секретна директива від поштового інспектора. Ти цього не знала, еге ж?

— Ні.

— То дізнайся про це якимось іншим чином, щоб не підставляти мого друзяку з пошти.

— Окей, — Старлінг на мить відклала ніж. — Господи, Арделіє.

Вона пригадала, як стояла біля поштового віконця, купляла марки й геть нічого не могла прочитати на кам’яних обличчях заклопотаних поштарів, більшість із яких були афроамериканцями, а декотрих вона навіть знала особисто. Очевидно, хтось хотів їй допомогти й неабияк ризикував, бо за таке можна отримати кримінальне покарання і позбутися пенсії. Очевидно, хтось із них довіряв Арделії більше, ніж Старлінг. Разом із неспокоєм Старлінг відчула спалах радості, що афроамериканська гаряча спільнота зробила їй таку послугу. Може, у такий спосіб вони визнали, що Старлінг застрелила Евелду Драмґо з метою самозахисту.

— А тепер візьми оту зелену цибулю, потовчи її руків’ям ножа й передай мені. Товчи повністю, разом із зеленими стеблинами, — сказала Арделія.

Покінчивши з попередньою обробкою продуктів, Старлінг вимила руки, перейшла в бездоганний порядок вітальні Арделії та сіла. Арделія прийшла за хвилину, витираючи руки кухонним рушником.

— Що це, бляха, за херня? — спитала Арделія.

Подруги мали звичку лаятися від душі, перш ніж перейти до дійсно зловісних тем — так у середні віки насвистували для хоробрості, проходячи повз цвинтар.

— Та хай мені чорт, якщо я знаю, — відповіла Старлінг. — Який сучий син риється в моїй пошті — от про що я хотіла б довідатись.

— Мої люди змогли простежити наказ тільки до офісу поштового інспектора.

— Річ не в перестрілці, не в Евелді, — сказала Старлінг. — Якщо вони передивляються мою пошту, то, певно, річ у докторі Лектері.

— Ти ж, чорт забирай, здавала кожну звісточку, що він тобі посилав. Поговори про це з Кроуфордом.

— Ще й як поговорю. Якщо мене перевіряє ВПВ від Бюро, то про це я дізнаюся. Мабуть. Якщо це ВПВ від міністерства юстиції — то не певна.

Міністерство юстиції та його дочірня структура ФБР мають різні відділи професійної відповідальності, які теоретично мали б співпрацювати, але інколи конфліктують.

Серед співробітників такі конфлікти називають змаганням «Хто далі надзюрить», і агенти, які опиняються між двох вогнів, інколи тонуть. До того ж Генеральний прокурор із міністерства, політичний ставленик, може в будь-який момент утрутитися й перебрати делікатну справу у свої руки.

— Якщо вони знають, що Ганнібал Лектер щось замислив, що він десь неподалік, то мають тебе про це повідомити, аби ти була насторожі. Старлінг, ти часом… не відчуваєш, що він десь поруч?

Старлінг похитала головою:

— Я ним сильно не переймаюсь. Не в такий спосіб. Раніше я роками могла про нього не згадувати. Тобі знайоме те важке відчуття, таке сіре, свинцеве відчуття, коли ти чогось боїшся? У мене такого ніколи не було. Просто гадаю, що, якби в мене були проблеми, я б про це здогадалася.

— Що б ти зробила, Старлінг? Що б ти зробила, якби побачила його перед собою? Отак зненацька? Ти вже все для себе вирішила? Ти взяла б його на мушку?

— Взяла б його сраку на мушку, щойно дістала б пістолет зі штанів.

Арделія засміялася:

— А тоді що?

Усмішка Старлінг щезла.

— Тоді вибір за ним.

— Ти змогла б його пристрелити?

— Щоб він і мені кишки не випустив? Ти що, жартуєш? Боже мій, Арделіє, сподіваюся, до цього ніколи не дійде. Я була б рада, якби вдалося знов посадити його за ґрати і щоб при цьому ніхто не постраждав — і він сам теж. Хоча скажу тобі чесно: інколи я думаю, що як його колись заженуть у глухий кут, то мені варто втрутитись.

— Що ти таке кажеш?

— Якщо я там буду, у нього з’явиться більше шансів вижити. Я б не стала в нього стріляти через те, що боюся його. Він же не людина-вовк[102]. Вибір буде за ним.

— А ти його боїшся. Бо боятися варто.

— Знаєш, Арделіє, що насправді страшно? Страшно, коли хтось каже тобі правду. Мені хотілося б, щоб він уникнув голки. Якщо це в нього вийде, якщо його посадять у психіатричний заклад, то він становить достатній науковий інтерес, аби йому забезпечили пристойні умови. Проблем із сусідами по камері в нього точно не виникне. Якби він потрапив у буцегарню, я б подякувала йому за записку. Не можна вбивати таку людину — настільки божевільну, щоб говорити чисту правду.

— Твою пошту моніторять не просто так. У них є на те судова постанова, яку тримають десь під замком. Поки що за нами ніхто не слідкує — таке ми помітили б, — сказала Арделія. — Я б не стала виключати можливості, що ті сучі діти знатимуть про його приїзд, але нічого тобі не скажуть. Будь завтра обережною.

— Містер Кроуфорд нас би повідомив. У них не вийде провернути серйозну операцію з Лектером, не залучивши до справи Кроуфорда.

— Забудь про Джека Кроуфорда, Старлінг. У тебе сліпа пляма в цій ділянці. Що, як на тебе вже нагострили зуби? За те, що говориш багато зайвого, що не дала Крендлерові залізти тобі під спідницю? Що, як хтось хоче тебе знищити? Ого, а тепер я вже серйозно переживаю за свого інформатора.

— Ми можемо щось зробити для поштаря? Повинні щось зробити?

— А ти думаєш, хто приходить на обід?

— Молодець, Арделіє!.. Стривай хвилиночку, я гадала, що це я приходжу на обід.

— Можеш узяти з собою додому пару шматочків.

— Дяки.

— На здоров’я, дівчинко. Мені тільки в радість.

Розділ 47

Колись давно, ще в дитинстві, Старлінг переїхала з дощаного будинку, що стогнав під вітром, до міцної будівлі з червоної цегли — лютеранського притулку.

У тому ветхому сімейному гніздечку в далекому дитинстві була тепла кухня, де вона їла зі своїм батьком апельсини. Але смерть знає, де стоять ці маленькі будиночки, у яких мешкають люди, що виконують небезпечну роботу за малі гроші. Батько поїхав із того будинку своїм пікапом на нічне патрулювання, де його й убили.

Старлінг виїхала з будинку прийомної родини на кобилі, яку тримали на забій, поки в сараї на фермі різали ягнят, і знайшла собі прихисток у лютеранському притулку. Відтоді державні заклади, великі й міцні, дарували їй відчуття безпеки. Може, у лютеранському притулку бракувало тепла й апельсинів і аж ніяк не бракувало Ісуса, проте там існували чіткі правила, і якщо ти їх розумієш, усе гаразд.

Доки йшлося про неупереджену оцінку її роботи, доки вона вправлялася зі службовими завданнями, Старлінг почувалася в безпеці. Але їй бракувало хисту до відомчої етики.

Тепер, коли вона рано-вранці вибралася зі свого старого «мустанга», високі мури Куантіко вже не здавалися великим цегляним нутром, що колись дарувало їй прихисток. Навіть сам вхід до будівлі був наче викривлений у неспокійному повітрі, що вирувало над паркінгом.

Вона хотіла побачитися з Джеком Кроуфордом, проте часу не було. На Алеї Гоґана мала розпочатися зйомка, щойно з-за обрію встане сонце.

Розслідування бійні на «Фелічіані» вимагало відтворення подій, що фіксуватиметься на плівку, і знімальним майданчиком мала бути Алея Гоґана в Куантіко. Треба було врахувати кожен постріл, кожну траєкторію.

Старлінг довелося грати саму себе. Фургон для стеження також був автентичним, свіжі дірки від куль замазали мастикою, та ще не встигли пофарбувати. Знов і знов вони вибігали зі старого фургона, знов і знов агент, який грав Джона Бріґема, падав долілиць, а той, що грав Бьорка, судомився на землі. Цей процес, під час якого використовувались гучні холості набої, витиснув із неї останні соки.

Закінчили вони вже по обіді.

Старлінг зняла SWATівську амуніцію й пішла в кабінет до Джека Кроуфорда.

Тепер вона знову називала його містером Кроуфордом, а він здавався все більш віддаленим і невловимим.

— Хочете алка-зельтцеру, Старлінг? — спитав він, коли побачив її у дверях кабінету.

Протягом дня Кроуфорд приймав цілу низку патентованих ліків. А ще приймав «Ґінкґо білоба», «Соу Палметто», «Сент-Джонс вотр»[103] і дитячий аспірин. Пив ліки з долоні в певному порядку, закидаючи назад голову, наче ковтав чарочку спиртного.

Протягом кількох останніх тижнів він став знімати на роботі піджак від костюма та вдягати светр, який йому сплела покійна дружина Белла. Тепер він здавався набагато старшим за батька Старлінг — такого, яким вона його запам’ятала.

— Містере Кроуфорд, мою кореспонденцію хтось розкриває. І в них це не дуже добре виходить. Таке враження, наче клейстер розпарюють над чайником.

— За вашою поштою стежать відтоді, як вам написав Лектер.

— Тоді вони просто продивлялися посилки на флуороскопі. То нічого, але ж я розбираюся в особистій кореспонденції. Ніхто мені нічого про це не казав.

— То не наш ВПВ.

— І не Помічник Доґ[104], містере Кроуфорд. Це якесь велике цабе, що має повноваження видати секретний дозвіл на перегляд кореспонденції згідно з Третім розділом.

— Але схоже на те, що листи відкриває аматор?

Старлінг мовчала, поки він не продовжив:

— Сподіваюся, ви дізналися про це саме з недбало розкритих конвертів, так, Старлінг?

— Так, сер.

Кроуфорд підібгав губи й кивнув.

— Я цим займуся, — мовив він, перебираючи у верхній шухляді робочого стола пляшечки з патентованими ліками. — Переговорю з Карлом Ширмером з міністерства юстиції, якось вирішимо це питання.

Ширмер також добував на посаді останні дні. Циганська пошта донесла, що він мав вийти на пенсію наприкінці року — усі поплічники Кроуфорда вже виходили на пенсію.

— Дякую, сер.

— Є якісь таланти на поліцейських курсах? Відділу кадрів варто мати когось на увазі?

— Про криміналістичну лабораторію нічого не можу сказати — вони соромляться розбирати зі мною злочини на сексуальному підґрунті. Є парочка пристойних стрільців.

— Таких у нас по зав’язку, — мовив Кроуфорд і швидко додав: — Я не про вас.

Старлінг увесь день відтворювала сцену смерті Джона Бріґема і ввечері пішла на його могилу на Арлінгтоні.

Вона поклала руку на надгробок, з якого ще не змився пил від каменярського долота. Раптом вона ясно відчула губами той дотик, коли поцілувала Бріґема в чоло, холодне, наче мармур, покрите пилом від пудри, що її наклали в похоронному бюро. Тоді вона востаннє підійшла до його домовини і вклала йому в руки під білі рукавички власну медаль, яку отримала на Відкритих змаганнях із вогнепальної зброї.

Тепер на Арлінгтоні вже опадало листя, встеляло переповнену мерцями землю. Тримаючи руку на надгробку Бріґема й позираючи на нескінчені ряди могил, Старлінг замислилася, скільки ще таких бійців загинули марно через дурість, егоїзм і непримиренність утомлених старих керівників.

Для воїнів Арлінгтон — сакральне місце, байдуже, вірять вони в Бога чи ні, і трагедія полягає не в смерті, а в марній загибелі.

Вона відчувала зв’язок із Бріґемом, який аж ніяк не слабшав від того, що вони так і не стали коханцями. Опустившись на одне коліно біля надгробка, вона пригадала: він ніжно запитав у неї дещо, і вона відмовила, а потім він спитав, від щирого серця, чи можуть вони лишитися друзями, і вона погодилася, також від щирого серця.

Стоячи на колінах в Арлінгтоні, вона подумала про далеку могилу батька. Старлінг не відвідувала її відтоді, як закінчила перший рік у коледжі й пішла на батькову могилу, аби розповісти йому про це. Вона замислилася, чи не час туди повернутися.

Крізь чорні гілки дерев на Арлінгтоні пробивався захід сонця, помаранчевий, як апельсин, що вона колись ділила з батьком. Від звуку далекого ріжка її проймало морозом, надгробок холодив руку.

Розділ 48

Її видно крізь пару нашого дихання — у чистому небі над Ньюфаундлендом сяйна, блискуча цятка, що зависає в сузір’ї Оріона, а тоді повільно лине далі понад нашими головами, — «боїнг-747» прямує на захід, стає дибки проти вітру, що дме зі швидкістю сто миль за годину[105].

У хвості літака, де розташовують учасників комплексних турне, сидять п’ятдесят два туристи «Фантазії Старого Світу», які відвідали одинадцять країн за сімнадцять днів, а тепер повертаються до американського Детройта й канадського Віндзора. Ширина сидінь на рівні плечей становить двадцять дюймів. Ширина сидінь на рівні стегон становить двадцять дюймів. Це на два дюйми більше за той простір, що припадав на одного раба «Середнього шляху»[106].

Пасажирів харчують холоднючими сендвічами зі слизьким м’ясом і плавленим сиром, вони дихають чужими випарами й бздинням, що йдуть із економної системи регенерації повітря, — така собі варіація стічної настоянки, якою скотарі почали годувати свиней у 1950-х.

Доктор Ганнібал Лектер сидить по центру середнього ряду в хвостовій частині літака, обабіч нього — діти, на крайньому сидінні — жінка з немовлям на руках. Після стількох років у камерах і перев’язах доктор Лектер не любить перебувати в обмеженому просторі. На колінах хлопчика, що сидить поруч, без упину пищить електронна іграшка.

Як і багато інших пасажирів, розсіяних по найдешевших місцях, доктор Лектер почепив на себе яскраво-жовтий значок зі смайликом і надписом «КАН-АМ ТУРИ» великими червоними літерами, і, як і решта туристів, він одягнений у непрофесійний спортивний костюм. На його костюмі стоять емблеми хокейної команди «Торонто Мейпл Лівз». Під костюмом на голе тіло прив’язана велика сума грошей готівкою.

Доктор Лектер уже три дні їздить із цією туристичною групою, він викупив собі місце в паризького брокера, що торгував квитками туристів, які в останній момент скасували поїздку через хворобу. Чоловік, який мав би сидіти на місці доктора Лектера, відправився додому в Канаду в дерев’яній скрині після того, як його серце не витримало підняття на купол собору Святого Петра.

Після посадки в Детройті доктор Лектер має пройти паспортний контроль та митницю. Він знає, що співробітники міграційної служби й служби безпеки в усіх великих аеропортах Нового Світу вже отримали наказ його виглядати. Інколи його фото висить на стіні кабіни паспортного контролю, в інших випадках — чатує біля гарячої клавіші комп’ютерів служб безпеки та міграції.

Однак доктор Лектер сподівається, що йому таки пощастить: імовірно, служба видала своїм співробітникам знімок його старого обличчя. Фальшивий паспорт, за яким він потрапив до Італії, не має відповідної архівної справи в країні проживання, тож поточний вигляд доктора немає звідки взяти: Рінальдо Пацці спробував полегшити собі життя й задовольнити Мейсона Верджера, узявши з картотеки карабінерів папку, куди були вкладені фотографія та негатив, за якими виготовили permesso di soggiorno і дозвіл на працевлаштування для «доктора Фелла». Доктор Лектер знайшов їх у портфелі Пацці та знищив.

Якщо тільки Пацці не фотографував «доктора Фелла» зі схованки, існують непогані шанси на те, що у світі немає зображення нового обличчя доктора Лектера. Воно не сильно відрізняється від старого — трохи колагену навколо носа й на щоках, інше волосся, окуляри, — але відмінність достатня, якщо не привертати до себе увагу. Аби сховати шрам на тильному боці руки, він скористався стійким косметичним засобом та автозасмагою.

Він очікує, що міграційна служба в аеропорті Метрополітан міста Детройт розділить прибулих у дві черги: для власників паспорта США і для всіх інших. Він обрав прикордонне місто, аби в другій черзі було повно народу. У цьому аеропорті сила-силенна канадців. Доктор Лектер сподівається, що на контролі його пропустять разом зі стадом, якщо тільки стадо його прийме. Він уже відвідав із цими туристами кілька історичних пам’яток і галерей, потушкувався з ними в салонах літаків, але всьому є межа — він не може їсти разом із ними ті помиї, якими авіакомпанії годують своїх пасажирів.

Утомленим туристам натирає взуття, їх дратує власний одяг та супутники, вони копирсаються в коробочках із вечерею, вибирають із сендвічів листя салату, що встигло почорніти від холоду.

Доктор Лектер не бажає привертати до себе увагу й чекає, доки інші пасажири розберуться зі своїми жалюгідними наїдками, сходять у туалет і доки більшість із них позасинає. Десь далеко в передній частині салону крутять обридлу кінострічку. Доктор так само чекає, терплячий, мов пітон. Маленький хлопчик у сусідньому кріслі засинає над електронною іграшкою. По всьому салону літака над сидіннями пасажирів вимикаються вогники.

Тоді й тільки тоді, потайки роззирнувшись навколо, доктор Лектер дістає з-під переднього сидіння свій особистий ланч в елегантній жовтій коробці з брунатним обідком — їжа з «Фошона», паризького гастробутика. Коробка перев’язана двома шовковими стрічками, кольори дібрано в тон. Доктор Лектер запас собі чудовий ароматний паштет із фуа-ґра та трюфелів, а також анатолійський інжир, у якого з плодоніжок і досі точиться сік. Також доктор мав півпляшки улюбленого «сент-естеф». Шовковий бант із шурхотом розв’язується.

Доктор Лектер збирається скуштувати інжир, уже тримає плід біля рота, ніздрі тріпочуть від аромату, — і, поки він вирішує, чи з’їсти всю фіґу одним ласим укусом, чи розділити на два рази, електронна гра в сусідньому кріслі видає писк. Потім ще один. Не повертаючи голови, доктор ховає фіґу в долоні й позирає на дитину поруч. З відкритої коробки розходяться пахощі трюфелів, фуа-ґра та коньяку.

Хлопчик принюхується. Вузькі, блискучі, мов у гризуна, оченята обертаються вбік, до ланчу доктора Лектера. Він говорить пронизливим голосом, виробленим у суперництві з братами й сестрами:

— Містере! Містере!

Він не збирається замовкати.

— Що таке?

— Це один із тих особливих обідів?

— Ні.

— То що там у вас таке? — хлопчик розвертає обличчя до доктора Лектера й починає канючити повним ходом: — Дайте вкусить?

— Я б із радістю, — відповідає доктор Лектер, помічаючи, що велика голова хлопчика тримається на худенькій шиї, не товщій за свинячу вирізку, — але тобі не сподобається. Це печінка.

— Ліверна ковбаска! Круто! Мамка буде не проти, Маа-а-а-а-ам!

Дивна дитина — любить ліверні ковбаски й спілкується або ниттям, або криком.

Жінка з немовлям на руках, яка сиділа з краю ряду, почала прокидатися.

Пасажири з переднього ряду, які відкинули спинки крісел так низько, що доктор Лектер чув запах їхнього волосся, почали озиратися крізь шпарини між сидіннями:

— Ми тут намагаємося поспати.

— Ма-а-а-а-ам, можна мені семвічу?

Немовля на мамчиних колінах прокинулось і заплакало. Мамка засунула палець під підгузок, результат виявився негативним, тож вона дала маляті соску.

— Що це ви намагаєтесь йому дати, сер?

— Це печінка, мадам, — відповів доктор Лектер якомога тихіше. — Я нічого йому не да…

— Ліверна ковбаска, моя любима, хочу, він сказав, що дасть мені шмато-о-о-очок…

Останнє слово хлопчик розтягнув у пронизливому писку.

— Сер, якщо ви зібралися щось дати моїй дитині, то чи не можу я на це подивитися?

Стюардеса з припухлим від сну обличчям зупинилася біля крісла жінки з верескливим немовлям:

— У вас тут усе гаразд? Вам щось принести? Підігріти пляшечку?

Жінка дістала закупорену дитячу пляшечку й віддала її стюардесі. Потім вона ввімкнула горішній світильник і, шукаючи соску, звернулася до доктора Лектера:

— Ви не передасте мені свою коробку? Якщо ви щось пропонуєте моїй дитині, то я хочу це побачити. Без образ, але в нього капризний шлунок.

Ми щодня лишаємо наших дітей у садочку, довіряючи їх чужим людям. І водночас, відчуваючи за це провину, насаджуємо дітям параною та страх до незнайомців. У такі моменти монстр має буди особливо обережним, навіть якщо цей монстр геть байдужий до дітей, як доктор Лектер. Він передав мамці коробку з «Фошона».

— О, чудовий хлібець, — мовила вона, ткнувши в булочку підгузковим пальцем.

— Можете взяти це собі, мадам.

— Алкоголю я не хочу, — сказала вона й озирнулася, чекаючи на смішки пасажирів по сусідству. — Не знала, що його можна проносити на літак. Це віскі? На цьому рейсі дозволено випивати? Я лишу собі цю стрічку, якщо вона вам не потрібна.

— Сер, на цьому літаку не можна розпивати алкогольні напої, — втрутилася стюардеса. — Я збережу для вас цю пляшку, зможете забрати її на виході.

— Звісно. Дуже вам вдячний, — сказав доктор Лектер.

Доктор Лектер умів відмежовуватися від свого оточення. Умів його не помічати. Писк електронної іграшки, хропіння й бздіння — це все ніщо порівняно з пекельними криками, які він чув у крилі для буйних хворих. Сидіння в літаку спричиняло не більше незручностей, ніж перев’язи. Як він уже багато разів робив у своїй камері, доктор Лектер відкинув голову назад, заплющив очі й відійшов у затишок і спокій свого палацу пам’яті — надзвичайно гарне місце, здебільшого.

У цю мить металевий циліндр, що з гудінням лине на схід проти вітру, несе в собі палац із тисячею кімнат.

Колись ми вже відвідували доктора Лектера в палаццо Каппоні, і зараз ми так само підемо слідом за ним у його уявний палац…

Фойє — Норманська капела в Палермо, сувора, вічна краса, де єдиним нагадуванням про смерть стає підлога з вирізьбленими черепами. Якщо доктор Лектер не поспішає дістати зі свого палацу якусь інформацію, то зупиняється тут на деякий час — так він чинить зараз, насолоджується красою капели. А поза нею — величезна й багатогранна, світла й темна будівля, яку спорудив для себе доктор Лектер.

Палац пам’яті — це мнемонічна система, добре відома давнім ученим, які зберегли там багато інформації протягом темних віків Середньовіччя, коли вандали палили книги. Як і вчені минулого, доктор Лектер зберігає там колосальний обсяг інформації, прив’язуючи знання до певних об’єктів у тисячах кімнат, але, на відміну від людей античності, доктор Лектер використовує палац іще з однією метою — інколи він там живе. Цілі роки минули між цих вишуканих експонатів, поки його тіло лежало в перев’язах у камері крила для буйних хворих, поки від криків вібрували ґрати, мов струни пекельної арфи.

Палац Ганнібала Лектера величезний, навіть за мірками Середньовіччя. Якби він існував у матеріальному світі, то розміром і архітектурною складністю міг би позмагатися з палацом Топкапі в Стамбулі.

Ми наздоганяємо доктора вже тоді, як м’які музейні пантофлі уяви принесли його з фойє до Великої зали пір року. Палац побудовано згідно з законами, відкритими Сімонідом Кеоським і вдосконаленими Цицероном чотири віки по тому. Легка конструкція, високі стелі, зали прикрашені витворами мистецтва й інсталяціями з пам’яті — живими, дивовижними, інколи приголомшливими й абсурдними, часто красивими. Об’єкти гарно розташовані, добре освітлені, як це буває у великих музеях. Проте стіни пофарбовано не музейними нейтральними кольорами. Як і Джотто, доктор Лектер розмалював стіни своєї уяви фресками.

Він вирішив відшукати домашню адресу Кларіс Старлінг, раз уже зайшов до палацу, але не поспішає, тож зупиняється біля підніжжя величних сходів, де стоять бронзові статуї з Ріаче.

Ці високі бронзові вояки приписуються Фідієві, і підняли їх із морського дна вже в наш час. Вони є центральним елементом зали, де фрески на стінах можуть переказати всього Гомера й Софокла.

За бажанням доктора Лектера ці бронзові лики почнуть цитувати Мелеагра Гадарського, але сьогодні він просто хоче на них подивитися.

Тисяча кімнат, довгі милі коридорів, сотні фактів, прив’язаних до кожного об’єкта в кожній залі, — приємний перепочинок чекає на доктора Лектера всюди, де б він не зупинився.

Але в нас із доктором є одна спільна риса: у підвалах наших сердець і мізків чатує небезпека. Тутешні кімнати аж ніяк не чудові, світлі та просторі. У підлозі нашого розуму є дірки, як у долівці середньовічного підземелля — смердючі льохи, «ублієти»[107], названі так на честь забуття, тюремні камери з вузькими проходами, викладеними з міцного каменю, з дверцятами при вході нагорі. Ніщо не може покинути їх без крику, позбавляючи нас тягаря. Струс, захисні споруди падають, і спалах спогадів підпалює отруйні гази — на волю вириваються речі, ув’язнені роками, і тепер вони вибухають болем, спонукають нас до небезпечних учинків…

Сповнені страхом і захватом, ми йдемо слідом за доктором, поки він швидкою легкою ходою прямує коридорами, що сам для себе збудував, крізь аромати гарденій, під пильним наглядом великих статуй, при світлі картин.

Його шлях лежить повз бюст Плінія, він оминає його з правого боку й піднімається сходами до Зали адрес — кімнати з рядами статуй і картин, розташованих у чіткому порядку, на великій відстані одне від одного, добре освітлених — згідно з рекомендаціями Цицерона.

Ах… третій альков від дверей праворуч, де більшість простору займає картина із зображенням святого Франциска, який згодовує міль шпакові[108]. На підлозі перед картиною — інсталяція з пофарбованого мармуру в натуральний розмір. Парад на Арлінгтонському національному цвинтарі, на чолі якого — Ісус. Йому тридцять три, і він сидить за кермом вантажівки «форд» моделі Т-27, «бляшаної Ліззі», а Дж. Едґар Гувер стоїть у кузові в балетній пачці й махає рукою невидимому натовпу. За ним марширує Кларіс Старлінг із гвинтівкою «енфілд-308» на плечі.

Здається, доктор Лектер радий бачити Старлінг. Колись давно він отримав її домашню адресу в студентській асоціації Університету штату Вірджинія. Він зберігає адресу на цій інсталяції, і тепер заради власного задоволення видобуває цифри й назву вулиці, де мешкає Старлінг:

3327 Тіндал

Арлінгтон, Вірджинія 22308

Доктор Лектер може рухатися просторими кімнатами свого палацу пам’яті з надприродною швидкістю. З його рефлексами та силою, сприйняттям і метким розумом, доктор Лектер добре озброєний проти матеріального світу.

Але в глибині його самого є такі місця, куди спускатися небезпечно, де Цицеронова логіка, правила впорядкованого простору й світла не чинні…

Наразі він вирішив відвідати свою колекцію старовинного текстилю. Він збирається написати листа Мейсонові Верджеру і тому хоче переглянути текст Овідія на тему запашних олій для обличчя, що докладався до древніх ткацьких виробів.

Він крокує далі цікавим килимом плаского плетіння, що приведе його до зали ткацьких верстатів і текстилю.

У світі «боїнга-747» голова доктора Лектера лежить на спинці сидіння, очі заплющені. Голова злегка хитається, коли літак пірнає в повітряні ями.

З краю його ряду немовля покінчило з пляшечкою, але ще не заснуло. Личко дитини червоніє. Мамка відчуває, як маленьке тіло під ковдрою напружується, потім розслабляється. Вона не має жодного сумніву в тому, що відбулося. Немає потреби лізти пальцем у підгузок. З переднього ряду чути чийсь голос: «Го-о-осподи».

До затхлого, мов у спортивній залі, смороду в салоні літака додається ще один запах. Маленький хлопчик, що сидить біля доктора Лектера, звик до пахощів немовляти й продовжує їсти ланч від «Фошона».

Під палацом пам’яті прочиняються дверцята льохів, підземелля розчахують роти, випускаючи мертвецький сморід…

Небагатьом тваринам вдалося пережити артилерійський та кулеметний вогонь у бою, який забрав життя батьків Ганнібала Лектера й пошрамував та випалив дерева великого лісу біля їхнього родинного маєтку.

Строката зграя дезертирів, які оселилися в глухій мисливській халупі, харчувалися тим, що потрапляло їм до рук. Якось вони знайшли хирляве оленятко, недолуге, зі стрілою в боці, яке примудрялося вишукувати корм під снігом і так виживати. Вони відвели тварину в табір живцем, аби не нести тушку на собі.

Шестирічний Ганнібал Лектер дивився крізь щілину в стіні сараю, як вони вели оленя у двір, як тягли та викручували йому голову мотузкою, що обв’язали навколо шиї. Їм не хотілося стріляти, тож вони спромоглися збити тварину з тоненьких ніжок і перерубати їй горло сокирою, лаючись один з одним різними мовами, розбираючись, хто має принести посудину, поки вся кров не витекла дарма на землю.

На маленькому оленяті було небагато м’яса, і днів за два, може, за три дезертири в довгих плащах рушили з вартівні через кучугури до сараю. Їхнє смердюче дихання парувало на холоді, поки вони відмикали сарай, а потім знов узялися вибирати між дітей, які тулилися одне до одного в соломі. Жодна дитина не встигла замерзнути, тож вони постановили брати живу.

Вони обмацали стегна, плечі й груди Ганнібала Лектера, обрали замість нього сестричку Мішу й повели її геть. Погратися, як вони сказали. Жодна дитина, яку вони забирали гратися, не повернулася.

Ганнібал тримався за Мішу щосили, тримався залізною хваткою, доки вони не стукнули його важкими дверима сараю, зламали плечову кістку, і він знепритомнів.

Вони повели її геть через кучугури, на яких і досі виднілися криваві плями після оленяти.

Він молився, з усіх сил молився, щоб побачити Мішу знов, і ця молитва заполонила розум шестирічної дитини, проте не змогла заглушити звуку від удару сокири. Молитва побачити її знову не лишилася цілком без відповіді — Ганнібал угледів-таки кілька молочних зубів сестрички в смердючому відхіднику, яким користувалися його викрадачі, що стояв між хижкою, де вони спали, і сараєм, де вони тримали полонених дітей, які становили їхній раціон у 1944 році, коли Східний фронт було розбито.

Після такої часткової відповіді на молитву Ганнібала Лектера мало цікавили міркування на тему Бога, крім визнання, що його власні скромні злодіяння бліднуть порівняно з хижацькими звичками Господа, чия іронія неперевершена, а безпричинна злість не має меж.

Літак мчить у небі, голова доктора Лектера злегка хитається на підголівнику, він застиг між останнім поглядом, що кинув на Мішу, яку вели закривавленим снігом, і звуком сокири. Він застряг між ними й не витримує. У світ літака зі спітнілого обличчя проривається короткий крик, високий, гучний, пронизливий.

Пасажири з переднього ряду озираються, дехто щойно прокинувся від сну. Кілька пасажирів із переднього ряду гарчать:

— Господи Ісусе, малий, що з тобою таке? Боже!

Доктор Лектер розплющує очі, дивиться поперед себе, відчуває, як його торкається чиясь рука. Це рука маленького хлопчика.

— Кошмар наснився, еге ж?

Хлопчик не боїться, йому байдуже до скарг пасажирів із передніх рядів.

— Так.

— Мені теж сняться кошмари, часто. Я з вас не кепкую.

Доктор Лектер зробив кілька вдихів, голова втиснулась у спинку сидіння. Потім до нього повернулося самовладання, немов униз від лінії волосся прокотився спокій і затулив його обличчя. Доктор Лектер нахилився до хлопчика й сказав змовницьким голосом:

— Знаєш, а ти правильно робиш, що не їси ці помиї. Ніколи їх не їж.

У літаках більше не подають поштові набори. Доктор Лектер, уже цілком себе опанувавши, дістав із нагрудної кишені кілька поштових аркушів, які забрав із собою з готелю, та взявся за листа до Кларіс Старлінг. Спершу він намалював її обличчя. Тепер цей начерк зберігається в колекції Чиказького університету і з ним можуть ознайомитися дослідники. На цьому малюнку Старлінг схожа на дитину, а її волосся, як у Міші, прилипло до щоки через сльози…

Ми дивимося на літак крізь пару нашого дихання — сяйна, блискуча цятка в чистому нічному небі. Бачимо, як він проходить повз Полярну зірку, повз точку невороття, приречений на спуск широкою дугою назустріч завтрашньому дню Нового Світу.

Розділ 49

Стоси документів, папок і дискет у кабінеті Старлінг досягли критичної маси. Її прохання збільшити територію лишилося без відповіді. Годі. З нерозсудливістю приреченої вона привласнила простору кімнату в підвалі Куантіко. Ця кімната мала б стати приватною фотолабораторією Поведінкової психології, щойно Конгрес виділить на неї гроші.

Вікон там не було, проте було багато поличок, і, оскільки приміщення обладнувалося під фотолабораторію, замість дверей там повісили подвійні світлоізоляційні штори.

Якийсь анонімний сусіда в офісі роздрукував вивіску, на якій готичним шрифтом було написано «ГАННІБАЛІВ ДІМ», і почепив її шпильками на зашторений вхід. З остраху втратити цю кімнату Старлінг перевісила вивіску всередину.

Практично відразу вона знайшла скарб із корисних особистих речей у Коледжі Колумбії при Бібліотеці карного судочинства, де працівники облаштували кімнату Ганнібала Лектера. У коледжі зберігалися документи з медичної й психіатричної практики доктора, стенограми судових засідань і громадських позовів. Під час першого візиту до бібліотеки Старлінг довелося сорок п’ять хвилин чекати, поки доглядачі полювали на ключі від кімнати Лектера — і безрезультатно. За другим разом вона натрапила на байдужого студента магістратури, що відбував своє чергування, та на купу некаталогізованих матеріалів.

Терплячість Старлінг на четвертому десятку не поліпшилась. Завідувач відділу Джек Кроуфорд замовив за неї слово прокуратурі США, і вона отримала судовий наказ на перевезення всієї колекції Коледжу до свого підвалу в Куантіко. Федеральні пристави здійснили перевезення за один раз єдиним фургоном.

Від судового наказу пішли хвилі, як вона й боялася. Зрештою ці хвилі принесли до неї Крендлера…

Під кінець двох довгих тижнів Старлінг встигла впорядкувати більшість бібліотечних матеріалів у своєму імпровізованому Центрі Лектера. У п’ятницю ввечері вона вимила обличчя й руки від книжкового пилу й бруду, вимкнула світло і сіла на підлогу в кутку, позираючи на численні полички з книжками й документами. Певно, вона на хвильку задрімала…

Старлінг прокинулася від запаху, зрозуміла, що вже не сама. То був запах крему для взуття.

У кімнаті стояв присмерк, заступник помічника Генерального прокурора Пол Крендлер повільно рухався вздовж поличок, вдивляючись у книжки й малюнки. Він не завдав собі труду постукати — об штори стукати було незручно, та й Крендлер, власне, не мав такої звички, особливо в підлеглих організаціях. Тут, у підвалі Куантіко, він явно почувався королем у глушині.

Одна стіна кімнати була присвячена доктору Лектеру в Італії, там Старлінг почепила велику фотографію Рінальдо Пацці, який звисав із вікна Палаццо Веккіо з випущеними кишками. На протилежній стіні розташувалися матеріали щодо злочинів у Сполучених Штатах, серед яких виділявся поліцейський знімок лучника, якого доктор Лектер убив багато років тому. Тіло було прилаштоване на перфоровану деревоволокнисту плиту й мало всі поранення, зображені на середньовічній ілюстрації Чоловіка-рани. Полички були заставлені матеріалами кримінальних справ разом із цивільними актами судових позовів щодо заподіяння смерті, які подавали родини жертв доктора Лектера.

Особисті книжки доктора Лектера з його медичної практики також стояли тут, у тому самому порядку, що і в його колишньому психіатричному кабінеті. Старлінг розташувала їх таким чином, вивчаючи крізь збільшувальне скло поліцейські фотографії.

Більша частина світла в цій тьмяній кімнаті проступала крізь рентгенівський знімок голови та шиї доктора, що висів на негатоскопі на стіні. Інше джерело світла походило з робочої станції на столі в кутку. На робочому столі виднілися шпалери «Небезпечних створінь»[109]. Монітор раз у раз блимав.

Біля комп’ютера лежали стоси матеріалів, які по крихтах збирала Старлінг. Стражденно накопичені клаптики паперу, чеки та деталізовані рахунки, які відкривали таємниці особистого життя доктора Лектера в Італії, а також в Америці — ще до того, як його відправили до психлікарні. То був саморобний каталог його смаків.

Використовуючи замість стола планшетний сканер, Старлінг виклала на ньому столове начиння на одну персону — єдине, яке лишилося з його будинку в Балтиморі. Порцеляна, срібло, кришталь, сніжно-білі серветки, підсвічник — чотири квадратні фути елегантності проти гротескного драпування кімнати.

Крендлер узяв великий винний бокал і клацнув по ньому нігтем.

Крендлер ніколи не відчував плоті злочинців, ніколи не боровся з ними в пилюці і вважав доктора Лектера за такого собі таблоїдного бабая, а ще — за можливість. Подумки він уже бачив власне фото біля подібної інсталяції в музеї ФБР, коли Лектер згине. Він уже бачив величезну користь для своєї кампанії. Крендлер наблизив носа до рентгенівського профілю місткого черепа доктора, і, коли Старлінг до нього заговорила, він смикнувся й замазав знімок жирним носом.

— Чим можу вам допомогти, містере Крендлер?

— Чого ви тут сидите в темряві?

— Міркую, містере Крендлер.

— Люди з Пагорба[110] хочуть знати, що ви робите щодо Лектера.

— Ось це й робимо.

— Поінформуйте мене, Старлінг. Введіть у курс справ.

— Чи не вважаєте ви за краще, щоб містер Кроуфорд…

— Де Кроуфорд?

— Містер Кроуфорд у суді.

— Гадаю, він здає позиції, ви про це не думали?

— Ні, сер, не думала.

— Що ви тут робите? На мене наїхали працівники коледжу, бо ви поцупили весь цей мотлох із бібліотеки. Можна було якось краще владнати справу.

— Тут ми зібрали все, що могли знайти стосовно доктора Лектера, як речі, так і документацію. Його зброя зберігається в лабораторії вогнепальної зброї, але в нас є дублікати. Також маємо все, що лишилося від його особистих документів.

— Який у цьому сенс? Ви шукаєте вражину чи пишете книжину? — Крендлер зробив паузу, аби зберегти цю примітну риму в своєму словниковому сховищі. — Скажімо, якийсь високопосадовий республіканець із Наглядової комісії спитає мене, що ви, спеціальний агент Старлінг, робите для того, аби впіймати Ганнібала Лектера, як я маю відповісти?

Старлінг увімкнула світло. Вона побачила, що Крендлер так само купляє дорогі костюми, економлячи на сорочках і краватках. З манжетів стирчали кісточки волохатих зап’ястків.

Якусь мить Старлінг дивилася крізь стіну, повз стіну, кудись у вічність, а потім опанувала себе. Вона змусила себе розглядати Крендлера як студента в поліцейській академії.

— Нам відомо, що доктор Лектер має відмінні посвідчення, — почала вона. — У нього повинен бути принаймні один комплект документів на вигадану особу, може, більше. У цьому він обережний. Дурних помилок не робитиме.

— Давайте по суті.

— Він — людина дуже витончених смаків, інколи екзотичних — у їжі, вині, музиці. Якщо він сюди приїде, то захоче все це мати. Він неодмінно спробує все дістати. Відмовляти собі ні в чому не буде… Ми з містером Кроуфордом переглянули чеки й документи від балтиморського життя доктора Лектера, до того як його вперше заарештували, а також усі ті чеки, які змогла дістати італійська поліція, і судові позови від кредиторів уже після арешту. Ми склали список деяких речей, що йому подобаються. Можете самі поглянути: того місяця, коли доктор Лектер згодував підшлункову залозу флейтиста Бенджаміна Распайла членам колегії Балтиморського філармонічного оркестру, він придбав два ящики «шато-петрю бордо» по три тисячі шістсот доларів за ящик. Він купив п’ять ящиків «батар-монраше» по тисячу сто доларів за кожен, а також цілу низку трохи дешевших вин… Він замовив те саме вино собі в номер у Сент-Луїсі після втечі, замовляв його й у «Vera dal 1926» у Флоренції. Ці напої досить-таки рідкісні. Ми перевіряємо імпортерів і дилерів, які продають вино ящиками… У нью-йоркському ресторані «Залізна брама» він замовляв фуа-ґра найвищого ґатунку по двісті доларів за кілограм, а через «Grand Central Oyster Bar» отримав зелені устриці з Жиронди. Обід на честь колегії філармонічного оркестру розпочався з устриць, за якими доктор Лектер подав підшлункову залозу, сорбет, а потім, як ви самі можете прочитати в журналі «Town & Country», вони їли…

Старлінг швиденько зачитала вголос:

— «…славнозвісне темне й лискуче рагу, інгредієнти якого так і не були з’ясовані, на рисі з шафраном. Смак інтригував глибокими басовими нотками, що досягаються тільки за рахунок довгої, майстерної карамелізації м’яса». Походження мʼяса в тому рагу не ідентифікували. Тощо, тощо, ось тут детально описано примітне столове начиння. Ми проводимо перехресну перевірку кредитних карток, якими розраховувалися за порцеляну та кришталь.

Крендлер порхнув носом. Старлінг продовжувала:

— Бачите, згідно з цим громадським позовом, він і досі має у своїй власності канделябр Стюбена, а балтиморська «Galeazzo Motor Company» подала позов на повернення його «бентлі». Ми відслідковуємо продажі «бентлі», нових і вживаних. Їх не так багато. І продажі «ягуарів» із суперчарджером. Подали факсом запити у фірми, що постачають у ресторани дичину, на предмет закупівель м’яса дикого кабана, а ще складемо інформаційний лист за тиждень до того, як із Шотландії стануть завозити червоних куріпок.

Вона постукала по клавішах комп’ютера й звірилася зі списком, а потім зробила крок назад від стола й відчула на собі дихання Крендлера — він стояв занадто близько.

— Я запитала кошти, щоб мати змогу домовитися з головними спекулянтами, які розповсюджують квитки на культурні заходи й події в Нью-Йорку та Сан-Франциско — є кілька оркестрів і струнних квартетів, яким Лектер надає особливу перевагу, він бронює собі місце в шостому чи сьомому ряду й завжди сидить біля проходу. Я розіслала найкращі фото, що в нас були, у концертні зали Лінкольн-центр і Кеннеді-центр, а також у більшість філармоній. Можливо, ви зможете нам у цьому допомогти за рахунок бюджету міністерства юстиції.

Крендлер нічого не відповів, тож Старлінг продовжила:

— Також ми проводимо перехресну перевірку нових передплат на деякі культурологічні видання, що Лектер їх виписував у минулому: антропологія, лінгвістика, журнал «Physical Review», математика, музика.

— Він не винаймав садо-мазо-повій? Проститутів?

Старлінг відчувала, як Крендлер смакує це питання.

— Наскільки нам відомо, то ні, містере Крендлер. Багато років тому його бачили на концертах у Балтиморі з кількома привабливими жінками, деякі славилися своєю благодійністю серед громади Балтимора. Ми відмітили їх дні народження, аби відслідковувати купівлю подарунків. Жодну з них він не скривдив, принаймні нам про це невідомо, і жодна не погодилася про нього говорити. Ми нічого не знаємо про його сексуальні вподобання.

— Я завжди вважав, що він гомосексуал.

— Звідки такі міркування, містере Крендлер?

— Через оцю його культуру-шмультуру. Камерні оркестри й чайні вечірки. Нічого особистого, якщо ви симпатизуєте таким людям чи маєте їх серед друзів. Головна думка, яку я намагаюся донести до вас, Старлінг: краще б нам співпрацювати. Ніяких відособлених князівств. Я хочу отримувати копію кожної форми 302, кожного хронометражного листа, хочу знати про всі зачіпки й наводки. Ви мене зрозуміли, Старлінг?

— Так, сер.

Уже біля виходу Крендлер сказав:

— Тож постарайтеся. Може, у вас з’явиться шанс поправити своє становище. Вашій, так би мовити, кар’єрі допомога не завадить.

Майбутню фотолабораторію вже встигли обладнати вентиляторами. Не зводячи очей з обличчя Крендлера, Старлінг увімкнула їх, аби вивітрити запах крему після гоління та крему для взуття. Крендлер пробрався крізь світлоізоляційні штори, не попрощавшись.

Перед Старлінг вирувало повітря, як це буває в спекотний день на стрільбищі.

Уже в коридорі Крендлер почув за спиною голос Старлінг:

— Я вас проведу до виходу, містере Крендлер.

На Крендлера вже чекала машина з водієм. Він і досі перебував на тому щаблі, коли посадовці мають обходитися седаном «меркюрі ґранд маркіз».

Перш ніж він сів у машину, Старлінг зненацька промовила:

— Стривайте, містере Крендлер.

Крендлер озирнувся на неї, не розуміючи. Може, десь там з’явився проблиск надії. Розлючена капітуляція? Крендлер нашорошив вусики-антени.

— Ми стоїмо тут, просто неба, — сказала Старлінг. — Ніяких пристроїв для підслуховування, якщо тільки на вас немає такого.

Вона відчула потребу, якій не могла опиратися. Для роботи з запилюженими книжками вона вдягла простору джинсову сорочку на зручну майку.

Не варто цього робити. Та похер.

Вона розстебнула ґудзики-кнопки на сорочці, розчахнула її.

— Бачите, на мені немає «жучка».

Бюстгальтера на ній теж не було.

— Певно, це єдина нагода, коли ми можемо поговорити сам-на-сам, тож я хочу дещо у вас запитати. Я вже довгі роки старанно виконую свою роботу, а ви за кожної можливості стромляєте мені ніж у спину. Що з вами таке, містере Крендлер?

— Завжди радий поговорити з вами на цю тему… я приділю вам час, якщо бажаєте переглянути…

— Ми вже про це говоримо.

— Самі поміркуйте, Старлінг.

— Це через те, що я не захотіла стрибати з вами через пліт? Коли сказала вам їхати додому до дружини?

Він знову на неї глянув. На Старлінг дійсно не було «жучка».

— Не тіште себе, Старлінг… у цьому місті повно дірок із кукурудзяних ферм.

Він сів поруч із водієм, постукав по приладовій дошці, і машина рушила. Крендлер заворушив губами, наче хотів сказати: «кукурудзяна пизда на зразок тебе». У майбутньому на Крендлера чекало багато політичних промов, як він сам гадав, тож хотів нагостритися в словесному карате й набити руку в словесних ударах.

Розділ 50

— Може спрацювати, кажу вам, — мовив Крендлер у шипучу темряву, де лежав Мейсон. — Ще десять років тому це було неможливо, але тепер вона здатна прогнати список клієнтів через комп’ютер із такою швидкістю, як лайно проходить крізь гуску.

Крендлер засовався на канапі під яскравим світлом у гостьовому куточку. На тлі акваріума він бачив силует Марґо. Він уже призвичаївся лаятися перед нею й отримував від цього неабияку насолоду. Крендлер міг закластися, що Марґо хотіла б мати член. Йому кортіло сказати «член» у її присутності, і він знайшов спосіб:

— Ось так вона розбила все на категорії, зіставила вподобання Лектера. Вона, певно, знає, на який бік він укладає член.

— І на цій ноті, Марґо, поклич доктора Демлінга, — сказав Мейсон.

Доктор Демлінг чекав серед величезних м’яких тварин в ігровій кімнаті. Мейсон бачив на моніторі, як той вивчає плюшеву промежину великого жирафа, — майже так само, як Віґґерти кружляли навколо Давида. На моніторі він здавався набагато меншим за іграшки, наче зіщулився, аби пролізти в чиєсь дитинство — і забути про своє.

Під лампами в гостьовому куточку він постав сухорлявим чоловіком, який старанно за собою доглядав, та вже лущився, зачісував на плямисту лисину пасма сухого волосся й носив на годинниковому ланцюжку ключ «Фі Бета Каппа»[111]. Доктор сів за кавовий столик навпроти Крендлера. Здавалося, він тут уже бував.

У вазі з фруктами й горіхами лежало яблуко, і червивий бік був обернений до доктора Демлінга. Демлінг розвернув яблуко до себе іншим боком. Крізь скельця окулярів він спостерігав за Марґо з певним подивом, навіть отупінням, коли вона взяла чергову пару волоських горіхів і повернулася до свого місця біля акваріума.

— Доктор Демлінг — завідувач кафедри психології в Бейлорському університеті. На посаді у Верджера, — розповів Мейсон Крендлеру. — Я запитав у нього, який може бути зв’язок між доктором Лектером і агентом ФБР Кларіс Старлінг. Докторе…

Демлінг сидів у кріслі й дивився просто перед себе, наче свідок на суді, а тоді повернув голову до Мейсона, ніби глянув на присяжних. Крендлер бачив його відпрацьовані жести, обережне загравання свідка-експерта, чиї послуги коштують дві тисячі доларів на день.

— Містер Верджер явно знайомий із моїми науковими регаліями, чи не бажаєте й ви заслухати? — спитав Демлінг.

— Ні, — відповів Крендлер.

— Я переглянув записи тої Старлінг, що вона робила під час розмов із Ганнібалом Лектером, і його листи до неї, і матеріали щодо їхнього походження, які ви мені надали, — почав Демлінг.

На цих словах Крендлер здригнувся, і Мейсон пояснив:

— Доктор Демлінг підписав угоду про нерозголошення.

— Корделл виводитиме слайди на екран за вашою вказівкою, докторе, — сказала Марґо.

— Спершу — коротко про походження, — Демлінг звірився зі своїми нотатками. — Ми зна-а-а-аємо, що Ганнібал Лектер народився в Литві. Його батько був графом, родина тримала титул із десятого століття, мати — великородна італійка, з роду Вісконті. Під час відступу німців кілька нацистських танків обстріляли з пагорба їхній маєток у Вільнюсі, убивши обох батьків і більшість слуг. Діти після цього зникли. Їх було двоє, Ганнібал і його сестра. Що сталося з сестрою — невідомо. Суть у тому, що Лектер сирота, як і Кларіс Старлінг.

— Про що вас повідомив я, — нетерпляче вставив Мейсон.

— Але які ви з цього зробили висновки? — спитав доктор Демлінг. — Я не кажу, що між двома сиротами виникла симпатія, містере Верджер. Про симпатію тут не йдеться. Симпатії тут не місце. І співчуття стікає кров’ю в пилюці. Послухайте мене. Єдине, чим може скористатися доктор Лектер із їхнього спільного сирітського досвіду, — це здатність краще її розуміти і, зрештою, контролювати. Річ саме в контролі. Дитинство тої Старлінг пройшло в державних закладах, і, судячи з ваших даних, немає підстав для думки, що вона має стабільні особисті стосунки з якимось чоловіком. Вона мешкає з колишньою одногрупницею, молодою афроамериканкою.

— Тут точно пахне сексом, — сказав Крендлер.

Психіатр поглянув на Крендлера — і Крендлер автоматично вибув із гри.

— Ніколи не можна сказати напевне, чому одна людина живе з іншою.

— Це, як написано в Біблії, «таємне», — сказав Мейсон.

— Старлінг — ласий шматочок, якщо тобі до вподоби цільнозерновий хліб, — припустила Марґо.

— Гадаю, потяг іде з боку Лектера, а не від неї, — сказав Крендлер. — Ви ж її бачили — холодна, мов риба.

— Так-таки й холодна, містере Крендлер? — пролунав здивований голос Марґо.

— Думаєш, вона лесбійка, Марґо? — спитав Мейсон.

— Звідки мені, блін, знати? Хай там як, розводитися на цю тему Старлінг не збирається — таке в мене враження. Гадаю, вона сильна, тримає серйозний вигляд, але я б не сказала, що вона холодна, мов риба. Ми небагато спілкувались, але такого я дійшла висновку. Це було ще до того, як тобі знадобилася моя допомога, Мейсоне, — ти мене виставив, пам’ятаєш? Не можу назвати її холодною рибою. Дівчата з зовнішністю Старлінг мусять тримати дистанцію, бо до них постійно заграють усілякі придурки.

Тут Крендлер відчув, що Марґо якось довго на нього дивиться, хоч і бачив лише її обриси на тлі акваріума.

Які вони дивні, голоси, що звучать у цій кімнаті. Обережний бюрократичний тон Крендлера, педантичне бекання Демлінга, глибокі, резонансні нотки Мейсона з його недорозвиненими вибуховими й невловимими шиплячими, хрипкий, низький голос Марґо, яка розмовляла, наче сідланий поні, котрий хоче виплюнути вудила, що перетисли йому рот. І на тлі цього всього — зітхання механізму, який постачає Мейсонові повітря.

— У мене виникла ідея щодо її особистого життя, з огляду на явну одержимість батьком, — продовжував Демлінг. — Про це трохи згодом. Отже, у нас є три документи від доктора Лектера, що стосуються Кларіс Старлінг. Два листи й один малюнок. На малюнку зображений циферблат із розп’яттям, який він розробив іще в психлікарні.

Доктор Демлінг підвів погляд на екран:

— Слайд, будь ласка.

Крендлер, який сидів у прилеглій окремій кімнаті, вивів на підвішений монітор надзвичайний начерк. Оригінал виконано вугіллям на обгортковому папері. Копію Мейсона зроблено синім геліографічним відбитком, і всі лінії набули відтінку синців.

— Він намагався його запатентувати, — сказав Демлінг. — Як бачите, тут на циферблаті розіп’ятий Христос, як у годинниках із Міккі Маусом. Що цікаво, обличчя, голова, похилена вперед, належить Кларіс Старлінг. Він намалював її під час бесід у лікарні. Ось фото цієї жінки, бачите? Корделле, так? Корделле, фотографію, будь ласка.

Жодних сумнівів не лишалося — в Ісуса була голова Старлінг.

— Ще одна незвична риса — цвяхи прибито до хреста крізь зап’ястки, а не крізь долоні.

— Усе правильно, — сказав Мейсон. — Цвяхи треба пробивати крізь зап’ястки й використовувати при цьому великі дерев’яні шайби, інакше люди вириваються й починають махати руками. Ми з Іді Аміном про все дізналися на практиці, коли відтворювали це дійство на Великдень в Уґанді. Наш Спаситель був насправді прибитий до хреста крізь зап’ястки. Усі зображення розп’яття неправильні. Помилилися, коли перекладали Біблію з івриту на латину.

— Дякую, — сказав доктор Демлінг, проте нещиро. — Розп’яття явно символізує знищення об’єкта поклоніння. Зауважте, що рука, яка виконує роль хвилинної стрілки, стоїть на шостій години, пристойно затуляючи статеві органи. Інша стрілка зупинилася на дев’ятій чи трохи пізніше. Дев’ята година — очевидне посилання на час, коли, як прийнято вважати, розіп’яли Христа.

— А якщо скласти шість і дев’ять, то можна отримати шістдесят дев’ять, популярне число в статевому акті, — не втрималася Марґо.

У відповідь на пронизливий погляд Демлінга вона хруснула горіхами, і на підлогу посипалась шкаралупа.

— Тепер перейдімо до листів доктора Лектера до Кларіс Старлінг. Корделле, прошу вивести їх на монітор, — попросив Демлінг і дістав із кишені лазерну указку. — Як бачите, листи написані невимушеним каліграфічним почерком, чорнильним пером із чотирикутним вістрям, практично машинопис за рахунок своєї одноманітності. Такий почерк можна побачити в середньовічних папських буллах. Досить гарний, проте аномально одноманітний. Ніякої спонтанності. Він уміє планувати. Цей перший лист він написав невдовзі після втечі, під час якої вбив п’ятьох людей. Зачитаймо оригінал:

Отож, Кларіс, ягнята припинили кричати?

Ви винні мені відповідь, самі знаєте, ось і все, чого я хочу.

Мене задовольнить оголошення в національному виданні «Times» та «International Herald Tribune», у першому випуску будь-якого місяця. Краще також опублікувати його в «China Mail».

Я не здивуюся, якщо ваша відповідь буде «так» і «ні». Ягнята поки що замовкнуть. Але, Кларіс, ви судите себе з усією поблажливістю підвальних терезів замку Трев, тому знову й знову вам доведеться заробляти його, це блаженне мовчання. Бо вами рухає скрута, ви шукаєте скруту і скрута не закінчиться ніколи.

Я не планую вас відвідувати, Кларіс, оскільки світ цікавіший, коли в ньому існуєте ви. Сподіваюсь, ви відплатите мені взаємністю…

Доктор Демлінг поправив окуляри без оправи, що сповзли з носа, і прокашлявся.

— Це класичний приклад того, що я у своїй науковій праці назвав аванкулізмом, і в спеціалізованій літературі це явище дедалі частіше називають аванкулізмом Демлінга. Імовірно, термін увійде до наступного видання «Діагностичного й статистичного посібника». Обивателю це можна пояснити як створення образу мудрого і дбайливого опікуна з метою нав’язати особисті ідеї. Як я зрозумів із матеріалів справи, питання про крики ягнят стосується випадку з дитинства Кларіс Старлінг, коли її названі батьки забивали ягнят на ранчо в Монтані, — провадив доктор Демлінг беземоційним тоном.

— Вона вимінювала в Лектера інформацію, — сказав Крендлер. — Він щось знав про того серійно вбивцю Баффало Білла.

— Другий лист, написаний сім років по тому, на перший погляд видається сповненим підтримки й співчуття, — розповідав Демлінг. — Він дражнить її згадками про батьків, яким вона, вочевидь, поклоняється. Називає її батька «покійним нічним вартовим», а матір — «покоївкою». А потім він наділяє їх чудовими якостями, такими, як уявляє собі Старлінг, і далі продовжує перераховувати ці якості, виправдовуючи її кар’єрні невдачі. Це інграціація, контроль. Гадаю, ця пані Старлінг має тривалу залежність від батька, «імаго», яке заважає їй легко вступати в сексуальні стосунки і сприяє приязні до доктора Лектера через певний трансфер, чим він, з притаманним йому збоченням, одразу користується. У другому листі він знову заохочує її зв’язатися з ним через газетні оголошення й називає їй кодове ім’я.

«Боже мій, він не затикається!» — думав Мейсон. Неспокій та нудьга були для нього справжньою мукою, бо Мейсон навіть не мав змоги пововтузитися.

— Добре, гаразд, чудово, докторе, — перебив він. — Марґо, прочини вікно трохи. У мене є нове джерело інформації про Лектера, докторе Демлінг. Людина, яка знайома як зі Старлінг, так і з Лектером, бачила їх разом і перебувала в компанії Лектера довше, ніж будь-хто інший. Я хочу, аби ви з ним поговорили.

Крендлер зіщулився на канапі, у животі закрутило, коли він збагнув, до чого йде.

Розділ 51

Мейсон промовив кілька слів в інтерком, і до кімнати зайшов високий чоловік. Він був мускулястий, як Марґо, і вдягнений у біле.

— Це Барні, — представив Мейсон. — Він завідував відділенням для буйних пацієнтів у Балтиморській державній лікарні для психічно хворих злочинців протягом шести років, коли там перебував Лектер. Тепер він працює на мене.

Баррі обрав місце перед акваріумом поруч із Марґо, але докторові Демлінгу захотілося поглянути на нього при світлі. Він пересів на канапу до Крендлера.

— Барні, так? Отже, Барні, яка в тебе професійна підготовка?

— Атестат молодшого медичного працівника.

— Молодшого медичного працівника? Молодець. І все?

— Диплом бакалавра гуманітарних наук Державного коледжу заочного навчання, — відповів Барні без жодних емоцій. — І сертифікат про закінчення курсів у патологоанатомічній школі в місті Каммінз. Маю кваліфікацію лаборанта-препаратора. Тренувався ночами, коли вчився на медбрата.

— То ти оплачував собі навчання на медбрата, працюючи помічником у морзі?

— Так, забирав тіла з місць злочинів і асистував під час розтинів.

— А до того?

— Морська піхота.

— Зрозуміло. І коли ти працював у психіатричній лікарні, то бачив взаємодію Кларіс Старлінг і Ганнібала Лектера, тобто, маю на увазі, бачив, як вони спілкуються?

— Мені здалося, що вони…

— Почнімо з того, що конкретно ти бачив, а не що ти про це подумав, зробиш мені таку ласку?

Мейсон утрутився:

— Він достатньо розумний, аби висловити власну думку. Барні, ти знаєш Кларіс Старлінг.

— Так.

— І знався з Ганнібалом Лектером протягом тих шести років.

— Так.

— Що між ними таке?

Спершу Крендлерові було важко розібрати високий, хрипкий голос Барні, але саме Крендлер поставив посутнє питання:

— Поведінка Лектера змінювалася під час розмов зі Старлінг, Барні?

— Так. Здебільшого він узагалі не реагував на відвідувачів, — сказав Барні. — Інколи він міг так довго не кліпати очима, що цим ображав науковців, які намагалися пролізти йому в голову. Один професор навіть розплакався. Він не жалів Старлінг, але й розмовляв із нею більше, ніж з іншими. Зацікавився нею. Вона його заінтригувала.

— Яким чином?

Барні стенув плечима:

— Жінок він майже не бачив. А вона дуже приваблива…

— Твоя точка зору мене не цікавить, — сказав Крендлер. — Це все, що тобі відомо?

Барні не відповів. Він поглянув на Крендлера так, наче в того ліва і права півкулі мозку зчепилися, мов собаки на паруванні. Марґо розчавила ще один горіх.

— Продовжуй, Барні, — сказав Мейсон.

— Вони були відверті одне з одним. Він цим і підкуповує. Створюється враження, що він не може низійти до брехні.

— Не може що до брехні? — перепитав Крендлер.

— Низійти, — відповів Барні.

— Низ-хо-ди-ти, — додала з темряви Марґо Верджер. — Опуститися. Чи впасти долу, містере Крендлер.

Барні продовжив:

— Спершу доктор Лектер зауважив кілька фактів, які їй було неприємно чути, а потім похвалив. Вона визнала свої вади, потім насолодилася гарними рисами, знаючи, що то не пусті слова. Лектеру вона видалася чарівливою й потішною.

— Звідки ти можеш знати, коли Ганнібала Лектера щось тішить? — спитав доктор Демлінг. — Як ти це розпізнаєш, медбрате Барні?

— Бо чув, як він сміється, докторе Дурлінг. Цього навчають у медичній школі, на лекції під назвою «Зцілення і радісний вигляд».

Чи то Марґо гмикнула, чи то акваріум позаду неї видав якийсь звук.

— Охолонь, Барні. Розповідай далі, — сказав Мейсон.

— Так, сер. Інколи ми з доктором Лектером говорили, пізно вночі, коли ставало тихо. Розмовляли про курси, на які я вступив, про всяке інше. Він…

— Ти тоді проходив якісь дистанційні курси з психології, так? — не втримався Демлінг.

— Ні, сер, я не вважаю психологію наукою. Як і доктор Лектер, — мовив Барні й швиденько повів далі, поки респіратор Мейсона не встиг набрати повітря для догани. — Можу просто повторити те, що він сам мені сказав: він бачив, що вона в стані перетворення, що вона чарівлива, як кошеня, мале кошеня, яке виросте у… велику кішку. З якою вже не можна буде гратися. Що в неї щирість кошеняти — так він сказав. Уся зброя вже була при ній, проте мініатюрна, на стадії росту, і поки вона вміла боротися тільки з такими ж кошенятами. Це його потішало. Те, як зав’язалися їхні стосунки, теж про дещо свідчить. На початку він був чемним, але, по суті, витурив її геть, а коли вона вже йшла, один із пацієнтів кинув їй в обличчя сперму. Доктор Лектер засмутився, опинившись на слизькому. То був єдиний раз, коли я бачив його засмученим. Вона це також помітила і спробувала скористатися. Гадаю, він захопився її зухвальством.

— Як він ставився до того іншого пацієнта, який жбурнув сперму? Чи були в них якісь стосунки?

— Не сказав би, — відповів Барні. — Тієї ж ночі доктор Лектер його просто вбив.

— Вони сиділи в окремих камерах? — спитався Демлінг. — Як він це зробив?

— Через три камери, на протилежних кінцях коридору, — сказав Барні. — Серед ночі доктор Лектер трохи з ним поговорив і наказав проковтнути власний язик.

— Тож стосунки Кларіс Старлінг і Ганнібала Лектера були… дружніми? — спитав Мейсон.

— У межах формальності, — відповів Барні. — Вони обмінювались інформацією. Доктор Лектер ділився думками щодо серійного вбивці, на якого вона полювала, а вона платила особистою інформацією. Доктор Лектер казав мені, що Старлінг, певно, надто смілива, має «надлишок завзяття», як він це назвав. Гадав, що на роботі вона може підходити до самої межі, якщо того вимагає завдання. І одного разу він сказав, що на ній лежить «прокляття смаку». Не знаю, що це означає.

— Докторе Демлінг, він хоче її трахнути, вбити, з’їсти чи що? — спитав Мейсон, перерахувавши всі зрозумілі йому варіанти.

— Можливо, все разом, — сказав Демлінг. — Не хочу робити припущення щодо порядку, у якому він виконуватиме ці дії. У цьому й суть, як я розумію. Хоч як таблоїди і їх читачі намагатимуться романтизувати їхні стосунки, хоч як старатимуться побачити в них Красуню і Чудовисько, Лектер має на меті деградацію, страждання й смерть Старлінг. Він уже двічі відгукувався: коли її образили, кинувши в обличчя сперму, і коли порвали на шматки в газетах після того, як вона перестріляла тих людей. Він постає під личиною вчителя, але його вабить лише горе. Коли напишуть біографію Ганнібала Лектера — а це неодмінно станеться, — то цей випадок увійде в історію як «аванкулізм Демлінга». Вона його вабить, коли перебуває в скруті.

На широкій еластичній прогалині між очима Барні з’явилася зморшка.

— Можу я додати дещо, містере Верджер, якщо ви вже спитали? — Барні не став чекати дозволу. — У лікарні доктор Лектер реагував на неї тоді, коли Старлінг тримала себе в руках, коли стояла там, витираючи сперму з обличчя, і виконувала свою роботу. У листах він називає її воїном і зазначає, що в тій перестрілці вона врятувала дитину. Він поважає її сміливість і дисципліну, захоплюється цим. Він сам каже, що не планує до неї навідуватися. Чого він напевно не робить, так це не бреше.

— Саме про таких таблоїдних читачів я й казав, — вставив Демлінг. — У Ганнібала Лектера немає емоцій на кшталт захоплення чи поваги. Він не відчуває тепла чи приязні. Це романтична ілюзія, яка вказує на небезпеку через брак освіти.

— Докторе Демлінг, ви мене не пригадуєте, так? — спитав Барні. — Я саме чергував у відділенні, коли ви спробували поговорити з доктором Лектером, як пробували багато людей, але ви єдиний пішли від нього в сльозах. Він тоді опублікував відгук на вашу книжку в «Американському журналі психіатрії». Не дивно, що той відгук довів вас до сліз.

— Досить, Барні, — сказав Мейсон. — Розпорядися щодо мого ланчу.

— Самоук недороблений, нема нічого гіршого, — сказав Демлінг, коли Барні вийшов із кімнати.

— Докторе, ви мені не казали, що мали розмову з Лектером, — зауважив Мейсон.

— Він тоді впав у кататонічний ступор, ніякої розмови не відбулося.

— І через це ви плакали?

— Це неправда.

— Тобто ви заперечуєте слова Барні.

— Лектер увів його в оману, так само як і дівчину.

— Певно, Барні сам ласий до Старлінг, — сказав Крендлер.

Марґо засміялася сама до себе, проте достатньо голосно, аби Крендлер її розчув.

— Якщо хочете привабити доктора Лектера за допомогою Кларіс Старлінг, то вона має потрапити в скруту, — сказав Демлінг. — Скрута, яку він побачить, заохотить скривдити її ще більше. Її рани, у символічному розумінні, збуджуватимуть його так само, як коли б вона себе пестила. Коли лис чує крик зайця, то біжить на звук, але не на допомогу.

Розділ 52

— З приводу Кларіс Старлінг нічого не обіцяю, — мовив Крендлер, коли Демлінг пішов. — Я можу приблизно сказати вам, де вона і що робить, але контролювати завдання Бюро я не в змозі. І якщо Бюро вирішить виставити її як приманку, то забезпечить їй хороше прикриття, повірте.

Аби підкреслити свої слова, Крендлер ткнув пальцем у Мейсонову темряву:

— Вам не слід втручатись у цю операцію. У вас не вийде прорвати прикриття й перехопити Лектера. Ваших людей одразу ж помітить зовнішнє стеження. По-друге, Бюро не вестиме активних дій, якщо тільки він знову не вийде на контакт або ж не з’являться докази, що він уже поруч; Лектер і раніше їй писав, але ж не приїздив. За нею стежитимуть як мінімум дванадцятеро людей, а це дорого. Було б набагато легше, якби ви не витягали її з тої халепи через перестрілку. Зараз уже буде складно змінити тактику й наново все на неї повісити.

— Було б, якби, не слід, — сказав Мейсон, непогано впоравшись із «с» у таких обставинах. — Марґо, зазирни в міланську газету «Corriere della Sera» за середу, через день після того, як убили Пацці, зверни увагу на перше оголошення в «сімейній» колонці. Зачитай-но.

Марґо піднесла густий шрифт до світла:

— Написано англійською, адресовано А. А. Аарону. «Здайтеся найближчим органам, вороги вже близько. Ханна». Хто така Ханна?

— Так звали кобилу, що була в Старлінг у дитинстві, — сказав Мейсон. — Це попередження Лектеру від Старлінг. Він розповів у своєму листі, як із ним зв’язатися.

Крендлер схопився на ноги.

— Чорт забирай. Вона ж нічого не знає про Флоренцію. Якщо їй усе відомо, то вона знає й те, що я вам показував ці матеріали.

Мейсон зітхнув і замислився, чи стане Крендлерові розуму перетворитися на корисного політика.

— Вона нічого не знає. Це я розмістив оголошення — у «La Nazione», і «Corriere della Sera», і в «International Herald Tribune», щоб тримати ситуацію під контролем після того, як здійснимо замах на Лектера. І у випадку невдачі він міг би подумати, що Старлінг намагалася йому допомогти. І ми мали б із ним зв’язок через Старлінг.

— Оголошення ніхто не помітив.

— Так. Окрім, може, Ганнібала Лектера. Може, він захоче подякувати їй — листом, особисто, хтозна? А тепер послухай мене: ви й досі моніторите її пошту?

Крендлер кивнув:

— Авжеж. Якщо Лектер щось їй прийшле, ви побачите це до неї.

— Слухай мене уважно, Крендлере: це оголошення було замовлено та оплачено таким чином, що Кларіс Старлінг ніколи не доведе, що то не вона помістила повідомлення, а це вже злочин. Явний перегин. Цим її можна зламати, Крендлере. Сам знаєш, ФБР нахрін не потрібні колишні співробітники. Вийшов із ФБР — можеш здихати. Їй навіть не дадуть дозволу на приховане носіння зброї. Ніхто за нею не стежитиме, крім мене. А Лектер знатиме, що вона десь тут, сама. Але спочатку спробуємо дещо інше, — Мейсон зупинився, аби набрати повітря, а тоді продовжив: — Якщо не спрацює, зробимо так, як порадив Демлінг, і влаштуємо їй «скруту» цим оголошенням… Скрута, чорт… та її можна навпіл розірвати. Я б радив лишити собі ту половину, що з пиздою. Верхня в неї надто, чорт забирай, чесна. Ой, перепрошую за лайку.

Розділ 53

Кларіс Старлінг бігла крізь падолист у парку штату Вірджинія, що за милю від її домівки, — чудове місце, ані сліду інших відвідувачів цього осіннього робочого дня, такого бажаного вихідного для Старлінг. Вона бігла знайомою стежкою між лісистих пагорбів біля річки Шенандоа. Ранкове сонце прогрівало повітря на верхівках пагорбів, у низинах було несподівано прохолодно, а інколи вона відчувала на обличчі теплий вітерець і водночас прохолоду в ногах.

Останнім часом земля висковзала з-під ніг Старлінг під час простої ходи, та видавалася стійкішою під час бігу.

Старлінг бігла крізь сонячний день, крізь яскраві сонячні зблиски, що танцювали поміж листя, бігла стежкою, яку то тут, то там плямували й смугували тіні, що їх відкидали стовбури дерев у низькому ранковому сонці. Попереду неї вискочили троє оленів, дві самиці й один самець-перволіток, що перелетіли через стежку єдиним легким стрибком, і тільки підняті білі хвостики забовваніли в мороку лісної гущавини — тварини поскакали геть. Старлінг повеселіла й собі пострибала.

Нерухомий, мов постать на середньовічному гобелені, Ганнібал Лектер сидів серед опалого листя на пагорбі над річкою. Йому було видно сто п’ятдесят ярдів бігової доріжки, а скельця польового бінокля відтіняв саморобний картонний козирок. Спершу він побачив оленів, які зірвалися з місця й поскакали повз нього вгору схилом, а тоді вперше за сім років він побачив Кларіс Старлінг, цілком і наживо.

Обличчя за скельцями не змінило виразу, але ніздрі розширилися, коли він зробив глибокий вдих, наче міг із такої відстані відчути її аромат.

Вдих приніс запахи сухого листя з легкою ноткою кориці, прілості й лісового насіння при землі, що повільно підгнивало, відгомін кролячого посліду, який лежав за кілька ярдів, глибокий мускусний запах порваної білячої шкірки під листям, але не аромат Кларіс Старлінг, який він міг пізнати будь-де. Він бачив оленів, що вибігли попереду неї, і ще довго дивися, як вони стрибають лісом, уже невидимі для Старлінг.

Вона перебувала в його полі зору менш ніж хвилину, легко бігла, і стежка мов сама стелилася їй під ноги. Високо на плечах — рюкзак із мінімальним денним пайком і пляшкою води. Лектер дивився на неї проти сонця, і ранкові промені розмивали обриси її силуету, немов шкіру вкривав квітковий пилок. Слідкуючи за нею в бінокль, доктор Лектер зловив сонячний відблиск на воді за її спиною, після чого кілька хвилин перед очима стрибали темні плями. Старлінг зникла, коли стежка пустилася вниз пагорбом, і останнє, що він побачив, була її потилиця й волосся, зачесане в кінський хвіст, який стрибав, мов білий хвостик оленя.

Доктор Лектер не рухався, не робив жодної спроби піти за нею. У його уяві лишився чіткий образ Старлінг, що біжить стежкою. Вона там бігтиме стільки, скільки йому забажається. Перший раз за сім років, коли він зміг нормально її роздивитися, не враховуючи фотографій у жовтій пресі, не враховуючи випадків, коли він здалеку бачив її голову в автомобілі. Доктор Лектер відкинувся на листя, підклавши під голову руку, і став дивитися на крону клена, що тремтіла та опадала на тлі неба, такого темного, майже фіолетового. Фіолетового, фіолетового, як жменька ягід дикого мускатного винограду, що він зібрав дорогою до верхівки пагорба, вони вже починали усихати, ці налиті, припорошені фіолетові виноградини, і він з’їв кілька штук, ще кілька розчавив у долоні й злизав із неї сік, по-дитячому широко розчепіривши пальці. Фіолетовий, фіолетовий.

Фіолетовий баклажан на городі.

Серед дня у високому мисливському будиночку гарячої води не було, тож Мішина нянька виносила на город стару мідну ванну, аби сонце нагріло воду для купання дворічної дівчинки. Міша сиділа в блискучій ванні серед овочів на теплому сонці, навколо неї порхали капустяні білани. Води наливали небагато, аби тільки прикрити пухкенькі ніжки, але її серйозному братові Ганнібалу й великому собаці суворо-пресуворо наказували глядіти Мішу, поки нянька ходила до будиночка по купальне простирадло.

Деяким слугам Ганнібал Лектер видавався лячною дитиною, страшенно вдумливою, незвично обізнаною, але його не боялася стара нянька, яка добре знала свою справу, і ще його не боялася Міша, яка прикладала свої дитячі, розчепірені, мов зірочки, рученята до його щік і сміялася просто йому в обличчя. Міша нахилилася вбік і простягла руки до баклажана, на який вона так любила дивитися на сонці. Її очі були не бордовими, як у брата Ганнібала, а синіми, та коли вона дивилася на баклажан, очі, здавалося, переймали від нього колір, починали темнішати. Ганнібал Лектер знав, що вона просто обожнює цей колір. Коли Мішу занесли в хатинку, а помічник кухаря з бурчанням прийшов виливати ванночку на город, Ганнібал опустився навколішки перед грядкою з баклажанами. У мильних бульбашках роїлися відблиски, фіолетові й зелені, поки пузирі лускали на зораній землі. Ганнібал дістав маленький складаний ніж, перерізав плодоніжку баклажана й натер овоч хустинкою до блиску. Плід грів йому руки, теплий від сонця, теплий, мов жива тваринка, поки він ніс його до Мішиної кімнати, а тоді поклав на видне місце, де вона могла його бачити. Міша любила темно-фіолетовий колір, любила колір баклажана все своє коротке життя.

Ганнібал Лектер заплющив очі, аби знов побачити оленів, що стрибають перед Старлінг, побачити, як вона стрибає стежкою, як сонце оплітає її золотистим мереживом, але олень щось не той, це ж те саме мале оленятко зі стрілою в боці, і воно пручається, тягне мотузку на шиї, поки його ведуть на забій, маленький олень, якого з’їли перед Мішею, і Лектер не міг більше лежати, він підвівся, руки й губи забризкані соком від фіолетових мускатних ягід, кутики рота опущені, мов у грецької маски. Він поглянув на стежку вслід Старлінг. Глибоко вдихнув носом, увібрав цілющий аромат лісу. Він дивився на те місце, де зникла Старлінг. Там стежка видавалася світлішою, ніж ліс навколо, наче вона лишила по собі яскраву пляму.

Він швиденько піднявся на саму верхівку пагорба й попрямував униз іншим схилом, до стоянки біля кемпінга, де лишив свій фургон. Він хотів вийти з парку до того, як Старлінг дістанеться свого автомобіля, що стояв за дві милі від головного паркінгу біля кабінки єгеря, зачиненої на сезон.

Вона добіжить до своєї автівки тільки хвилин за п’ятнадцять.

Доктор Лектер припаркував фургон біля «мустанга», двигун не заглушив. Йому вже випадало кілька нагод роздивитися її автівку на паркінгу продуктового магазину біля її дому. За склом старого «мустанга» Старлінг виднілася наліпка з річною перепусткою до парку штату Вірджинія, і саме ця деталь розповіла Ганнібалові Лектеру про місце, тож він одразу купив карту парку й на дозвіллі дослідив його.

«Мустанг» був замкнений, стояв, похилившись над своїми широкими колесами, мов уві сні. Автівка Старлінг потішила Лектера. Вона була чудернацькою і водночас надзвичайно ефективною. На хромованій дверній ручці він не відчув жодного запаху, навіть упритул. Він розгорнув пласку сталеву відмичку й просунув її у дверцята над замком. Сигналізація? Так? Ні? Клац. Ні.

Доктор Лектер сів у машину, повітря в салоні було насичене запахом Старлінг. Кермо товсте, затягнуте шкірою. На накладці по центру стояло слово «МОМО». Лектер дивився на це слово, похиливши голову набік, мов папуга, а потім витягнув губи й нечутно прошепотів: «МО-МО». Він відкинувся на спинку сидіння, заплющивши очі, дихаючи, здійнявши брови, наче прийшов на концерт.

Потім, мов істота зі своєю окремою свідомістю, між губами з’явився гострий, рожевий кінчик язика, ніби змія, що намагалася вилізти з його обличчя. Не змінюючи виразу, наче не усвідомлюючи власних рухів, Лектер похилився вперед, за запахом знайшов шкіряне кермо та обхопив його гнучким язиком, намацав язиком западинки від пальців на зворотному боці керма. Він спробував на смак відполіроване місце в правому горішньому секторі, куди лягала її долоня. Тоді знов відкинувся на сидінні, язик повернувся на своє місце, стиснуті губи ворушилися, наче він смакував вино. Лектер глибоко вдихнув і не випускав повітря, поки вибирався й замикав «мустанг» Кларіс Старлінг. Він не видихав, тримав її в роті й легенях, поки старий фургон не виїхав за межі парку.

Розділ 54

У поведінковій психології є така аксіома, що вампіри полюють на певній обмеженій території, а канібали шукають собі жертв по всій країні.

Кочове життя не сильно вабило доктора Лектера. Йому вдавалось успішно уникати правоохоронців здебільшого завдяки тому, що він довго, якісно, уважно розробляв фальшиві особистості, дбав про них, а також завжди мав доступ до грошей. Спонтанні й часті переїзди з цим ніяк не були пов’язані.

Маючи дві надійні підставні особистості, кожна з чималим капіталом, плюс третій пакет документів на керування й купівлю транспортних засобів, він уже за тиждень після прибуття без проблем звив собі затишне гніздечко в Сполучених Штатах.

Лектер обрав штат Меріленд, приблизно за годину їзди від «Мускусного щура» Мейсона Верджера й на досить зручній відстані від філармоній і театрів Вашингтона та Нью-Йорка.

Ділові справи доктора Лектера не викликали жодної підозри, і всі його основні особистості мали непогані шанси пережити стандартну перевірку. Навідавшись до однієї камери схову в Маямі, він на рік винайняв у німецького лобіста приємний, усамітнений будинок на березі Чесапікської затоки.

Переспрямовуючи виклики зі спеціальним сигналом через два телефони в дешевій квартирі у Філадельфії, він міг дістати собі за першої потреби чудесні контрамарки, не покидаючи затишку своєї нової оселі.

Він завжди розраховувався готівкою і миттю викуповував у спекулянтів найкращі квитки на виступи симфонічних оркестрів, а також цікаві йому балетні та оперні вистави.

Серед бажаних принад нового будинку був просторий гараж на дві машини з майстернею і хороші звідні двері. Там доктор Лектер ставив два свої автомобілі: шестирічний пікап «шевроле» з трубчастою рамою й лещатами на кузові, що він викупив у сантехніка й маляра, і «ягуар» седан із суперчарджером, орендований у холдинговій компанії з Делаверу. Пікап щодня набував нового вигляду. Серед знарядь, які він клав у кузов чи кріпив на раму, були: малярська драбина, труба, вироби з ПВХ, жаровня для барбекю і балон з бутаном.

Налагодивши побут у Меріленді, він цілий тиждень частувався концертами й музеями в Нью-Йорку, а каталоги з найцікавіших художніх виставок надсилав у Францію кузенові, знаменитому художнику Балтусу.

На аукціоні «Сотбіс» у Нью-Йорку він придбав два першокласні музичні інструменти, обидва раритетні. Першим був фламандський клавесин кінця вісімнадцятого століття, майже ідентичний з інструментом Далкіна 1745 року, що в Смітсонівському музеї, з верхнім мануалом, щоб умістити Баха, — гідний спадкоємець gravicembalo, що був у нього у Флоренції. Друга покупка — ранній електронний інструмент, терменвокс, зроблений самим професором Терменом у 1930-х. Терменвокс уже давно вабив доктора Лектера. Він змайстрував один такий у дитинстві. На ньому грають, рухаючи руками в електричному полі. Його голос можна пробудити жестом.

Тепер доктор Лектер уже цілком облаштувався і міг переходити до розваг…

Провівши ранок у лісі, доктор Лектер їхав додому, до свого затишного прихистку на мерілендському узбережжі. Образ Кларіс Старлінг, яка біжить лісовою стежкою крізь падолист, тепер уже добре закарбувався в його палаці пам’яті. Він став джерелом насолоди, до якого з фойє можна дістатися менш ніж за секунду. Лектер бачить, як біжить Старлінг, і його візуальна пам’ять має таку властивість, що дозволяє відшукувати в цьому видовищі нові деталі: він чує, як великі, міцні білохвості олені стрибають повз нього пагорбом, бачить мозолі на їхніх суглобах, реп’яхи, що заплуталися в хутрі на животі найближчої тварини. Лектер зберігає цей спогад в одній із сонячних кімнат палацу, якомога далі від маленького пораненого оленяти…

Знов удома, знов удома, гаражні двері з тихим гудінням опускаються за його пікапом.

Коли опівдні двері знову піднялися, з гаража виїхав чорний «ягуар», а в ньому — доктор, одягнений для виходу в місто.

Доктор Лектер ходив на закупи з превеликим задоволенням. Він одразу ж поїхав до «Hammacher Schlemmer», постачальника елітних товарів для дому, а також спортивного й кулінарного обладнання, і там не поспішав. І досі перебуваючи, так би мовити, у лісовому настрої, він виміряв кишеньковою рулеткою розміри трьох великих кошиків для пікніка — усі плетені, лаковані, з прошитими шкіряними ремінцями та міцними застібками з жовтої міді. Зрештою він зупинився на кошику середнього розміру, бо в ньому поміщалося столове накриття тільки на одну особу.

У плетеному кошику був термос, небиткі склянки з товстим дном, товсті фаянсові тарілки та столові прибори з неіржавкої сталі. Аксесуари йшли в комплекті з кошиком. Довелося їх купити.

Наступними зупинками доктора були магазини «Тіффані» й «Крістофль», де він зміг замінити важкі пікнікові тарілки на жіанську порцеляну з орнаментом у стилі chasse[112] з листям і гірськими пташками. У «Крістофлі» він придбав своє улюблене столове срібло дев’ятнадцятого століття: з орнаментом «кардинал», у черпалі ложок — штамп виробника, знак «щурячого хвоста» на нижньому боці руків’я. Виделки з глибокими вигинами, широко поставленими зубцями, а довгі й важкі ручки ножів приємно лягають у долоню. Прибори балансували в руці як добрі дуельні пістолети. У секції кришталю доктор ніяк не міг обрати підхожий розмір склянок для аперитиву і зрештою зупинився на бокалах ballon[113] для бренді, з вузькою шийкою, проте з приводу винних бокалів питань не виникало. Доктор узяв «Ріделя» двох різних розмірів із широкою шийкою, куди можна було вільно опустити носа.

У «Крістофлі» він також знайшов лляні світло-кремові серветки під тарілки й кілька гарних серветок із дамаської тканини з малесенькою, мов крапля крові, трояндою, вишитою в куточку. Ця вишивка здалася доктору Лектеру потішною, тож він купив шість серветок, аби завжди бути при повному спорядженні, враховуючи час на прання.

Він придбав два хороші портативні газові пальники потужністю 35 000 BTU (на таких у ресторанах готують їжу при відвідувачах), а ще вишуканий мідний рондель і мідну сковорідку fait-tout[114] для соусів, виготовлені для паризького магазину «Дойлеран», і два вінчики для збивання. Він не зміг знайти кухонних ножів із вуглецевої сталі, яку ставив набагато вище за неіржавку, а також не відшукав кількох ножів спеціального призначення, які мусив полишити в Італії.

Останньою зупинкою доктора стала компанія-постачальник медичного обладнання неподалік Лікарні милосердя, де за вигідною ціною він придбав майже нову патологоанатомічну пилу «Страйкер», яка чудово вмістилася в пікніковому кошику на місці термоса. Гарантійний строк іще не скінчився, і до пилки додавались універсальне й дугове леза, а також долото для зняття черепної кришки — тепер його batterie de cuisine[115] був майже вкомплектований.

Доктор Лектер прочиняє скляні двері, щоб впустити прохолодне вечірнє повітря. Під місяцем і хмарами, що відкидають долі рухливі тіні, розкинулась затока кольору сажі й срібла. Доктор налив у новий кришталевий келих вина й поставив його на підсвічник на клавесині. Винний букет змішується з солоним повітрям, і доктор Лектер має змогу ним насолодитися, не відриваючи рук від клавіш.

Свого часу в нього були і клавікорди, і верджинели, й інші ранні клавішні інструменти. За звуком і відчуттям він надавав перевагу клавесину, й, оскільки немає можливості контролювати гучність струн, що защипуються плектром із пера, музика щоразу приносить новий досвід, раптовий і цілісний.

Доктор Лектер дивиться на інструмент, розводячи і змикаючи долоні. Він знайомиться зі щойно придбаним клавесином так, як знайомився б із привабливою незнайомкою за допомогою ненав’язливої, цікавої зауваги — він починає з пісні «Зеленіє гостролист», написаної Генріхом VIII.

Підбадьорений результатом, він береться за «Сонату сі-бемоль мажор» Моцарта. Вони з клавесином поки ще не стали близькими друзями, але відгук інструмента на дотики Лектера свідчить про те, що незабаром вони знайдуть спільну мову. Здіймається вітерець, вогники свічок миготять, але доктор Лектер заплющив очі проти світла, звернув обличчя догори й грає, грає. Мильні бульбашки злітають із розчепірених, мов зірочки, Мішиних рук, поки вона розмахує ними на вітрі понад ванночкою, а коли доктор із запалом переходить до третьої частини, крізь ліс легко, мов пливе, біжить і біжить Кларіс Старлінг, під її ногами шелестить листя, високо між гілок чепурних осінніх дерев шелестить вітер, попереду неї зриваються з місця олені, самець-перволіток і дві самки, вони стрибають через стежку так, як стрибає серце в грудях. Раптом земля холоне, і чоловіки в лахмітті виводять із лісу маленьке оленя. З оленяти стирчить стріла, воно пручається мотузці, що обвиває його шию, чоловіки тягнуть поранене звіря, аби не нести тушу з лісу до сокири, і музика зупиняється, завмирає над закривавленим снігом, доктор Лектер чіпляється руками за край обертового стільця. Він робить глибокий вдих, потім ще один, кладе руки на клавіші, через силу награє музичну фразу, тоді ще кілька, але передзвін замовкає.

Чутно, як із доктора вислизає тонкий, нестримний крик, що уривається так само раптово, як і музика. Лектер довго сидить за клавесином, похиливши голову над клавішами. Потім він безгучно підводиться та йде з кімнати. Неможливо визначити, де саме він перебуває в цьому темному будинку. Вітер із Чесапікської затоки посилюється, колише вогники свічок, доки ті не згасають, співає між струн клавесина в темній кімнаті — то випадкова мелодія, то тонкий крик із далекого минулого.

Розділ 55

Регіональна середньоатлантична виставка ножів і вогнепальної зброї в Концертному залі пам’яті жертв війни. Цілі акри складаних столів, ціле поле вогнепальної зброї, здебільшого пістолети та рушниці штурмового типу. На стелі миготять червоні промені лазерних прицілів.

Справжні любителі активного відпочинку на природі тепер нечасто приходять на зброярські виставки. Річ тут у смаку. Вогнепальна зброя стала чорною, зброярські виставки — тоскними, безбарвними й безрадісними, як і внутрішні пейзажі більшості відвідувачів.

Погляньте на цей натовп: нечупарні, злі чоловіки з косими очима й закрепом у шлунку, серця наче вилиті з густої смоли. Саме вони є головною небезпекою, коли йдеться про право приватних осіб на володіння вогнепальною зброєю.

Вони полюбляють штурмову зброю, спроектовану для масового виробництва, задешево склепану зі штампованих деталей, аби забезпечити високу вогневу міць невченим, нетренованим загонам.

Між пивних черев, між в’ялих і блідих, мов тісто, облич цих стрільців, що тренуються в закритих приміщеннях, рухається по-королівськи елегантний доктор Ганнібал Лектер. Вогнепальна зброя його не цікавить. Він одразу ж попрямував до стенда найбільшого на виставці продавця ножів.

Продавця звати Бак, і важить він триста двадцять п’ять фунтів[116]. У Бака багато мечів зі світу фентезі та копій середньовічної й варварської зброї, та, окрім цього, він має найкращі справжні ножі й кийки, і доктор Лектер швидко розрізнив між ними товари, що значилися в його списку покупок, речі, які мусив лишити в Італії.

— Чим я можу помогти?

Щоки й рот у Бака приязні, а очі недобрі.

— Дайте мені оту «гарпію», будь ласка, і «спайдерко» з прямим зазубреним лезом у чотири дюйми, і той ніж для білування з лезом «дроп-пойнт», що лежить позаду.

Бак зібрав товари.

— Мені потрібна хороша мисливська пила. Не ця, а хороша. Дайте-но помацати отой плаский шкіряний кийочок, чорний… — доктор Лектер перевірив руків’я на гнучкість. — Беру.

— Ще щось?

— Так. Мені потрібен «спайдерко сивіліан», я його не бачу.

— Про цей ніж небагато народу знає. У мене більш ніж одна штука не буває.

— Мені тільки один і потрібен.

— Звичайна ціна — двісті двадцять доларів, вам можу віддати за сто дев’яносто разом із футляром.

— Гаразд. Кухонні ножі з вуглецевої сталі у вас є?

Бак похитав своєю здоровенною головою:

— Вам доведеться шукати старі на блошиному ринку. Свої я саме там і купляю. Такі ножі можна точити об денце блюдця.

— Загорніть поки покупки, я повернуся по них за кілька хвилин.

Бака нечасто просили загорнути покупки, і він, здивовано підвівши брови, взявся за діло.

Зазвичай ця зброярська виставка є навіть не виставкою, а ярмарком. Там стоять кілька розкладок із порохнявими сувенірами часів Другої світової війни, що вже набули древнього вигляду.

Там можна купити гвинтівки М-1, протигази з потрісканими скельцями, фляги. Звичні рундуки з нацистською атрибутикою, де можна придбати справжню каністру з-під газу «циклон-Б», якщо вам таке до смаку.

Майже немає товарів часів Корейської та В’єтнамської війн і геть нічого з операції «Буря в пустелі».

Багато покупців одягнені в камуфляж, мов ненадовго покинули передову, аби відвідати виставку, і на продаж також виставили чимало камуфляжного одягу, серед якого — повний маскувальний костюм для снайперів чи мисливців із луком — велика секція на виставці присвячена саме знаряддю для стрільби з лука.

Доктор Лектер роздивлявся маскувальний костюм, коли помітив, що біля нього стоять чоловіки в уніформі. Він узяв стрілецьку рукавицю. Повернувшись до світла, щоб прочитати на ній назву виробника, він помітив, що ті два офіцери з Управління мисливства й внутрішнього рибальства штату Вірджинія, яке тримає на виставці стенд з охорони довкілля.

— Донні Барбер, — сказав старший із робітників лісової охорони, вказуючи кудись убік підборіддям. — Як затягнеш його до суду, то клич мене. Я б залюбки видворив цього сучого сина з лісу раз і назавжди.

Офіцери дивилися на чоловіка років тридцяти, що перебував на протилежному кінці стрілецького ряду. Він стояв обличчям до них і дивився якесь відео. Донні Барбер був одягнений в камуфляж, куртку обв’язав за рукава навколо талії. Майка кольору хакі дозволяла похизуватися татуюваннями, а на голові задом наперед сиділа бейсбольна кепка.

Доктор Лектер повільно пішов геть від офіцерів, роздивляючись дорогою різноманітні товари. Він зупинився біля стенда з лазерними прицілами для пістолетів через прохід від чоловіка і крізь ґратки з навішеними кобурами побачив те мерехтливе відео, що привернуло увагу Донні Барбера.

Відео показувало полювання на чорнохвостого оленя за допомогою стріл і лука. Очевидно, хтось поза кадром гнав оленя вздовж паркана якоїсь лісистої ділянки, а мисливець у цей час напинав лука. Мисливець був украй збуджений. Дихав усе швидше й швидше. «Краще не буває», — прошепотів він у мікрофон.

Коли стріла влучила в оленя, той вигнув спину і двічі налетів на паркан, перш ніж перестрибнути через натягнуті дроти й побігти геть.

Не відводячи очей від екрана, Донні Барбер здригнувся й гмикнув, коли стріла влучила.

Тепер мисливець на відео готувався розбирати оленя. Він почав із того, що назвав «ганусом».

Донні Барбер раз у раз зупиняв відео і перемотував на той момент, коли стріла влучала в оленя, поки до нього не заговорив продавець.

— Іди нахрін, пришелепку, — відказав Донні Барбер. — Твоє лайно мені й задарма не треба.

На сусідньому рундуку він купив кілька жовтих стріл із широкими наконечниками з гострим пером посередині. При рундуку стояла скринька для вікторини, і разом зі своєю покупкою Донні Барбер отримав анкету на участь. Призом була дводенна ліцензія на полювання на оленів.

Донні Барбер заповнив анкету й опустив її в проріз скрині, а тоді, прихопивши ручку продавця, зник із довгим пакунком серед натовпу молодиків у камуфляжі.

Як жаб’ячі очі реагують на рух, так і очі торгівця помічають кожну зупинку в юрбі, що проходить повз ятку. Чоловік, який стояв перед ним наразі, був абсолютно непорушний.

— Це ваш найкращий арбалет? — спитав доктор Лектер продавця.

— Ні, — відповів той і дістав з-під прилавка футляр. — Ось найкращий. Рекурсивні мені подобаються більше за блочні, особливо якщо доводиться тягати їх за собою. Тут є коловорот, який можна обертати від електричного дриля або ж вручну. А ви в курсі, що полювати з арбалетом на оленя у Вірджинії дозволено тільки інвалідам?

— Мій брат утратив одну руку, тож йому кортить убити когось тією, що лишилася, — відповів доктор Лектер.

— А, пойняв.

Протягом наступних п’яти хвилин доктор придбав чудовий арбалет і дві дюжини болтів, тобто коротких товстих стріл, якими стріляють з арбалета.

— Запакуйте, будь ласка, — попросив доктор Лектер.

— Заповніть цю анкету, може, виграєте полювання на оленя. Непогана ділянка в лісі, дводенний дозвіл, — сказав продавець.

Доктор Лектер заповнив анкету на участь у розіграші та опустив її в проріз скрині.

Щойно крамар зайнявся іншим покупцем, доктор Лектер повернувся до ятки.

— От лихо! — сказав він. — Забув зазначити в анкеті номер телефону. Можна?

— Звісно, прошу.

Доктор Лектер прийняв кришку зі скрині й дістав дві горішні анкети. У свою він дописав вигаданий телефонний номер, а на нижню кинув довгий погляд, лише раз кліпнувши очима, як це робить об’єктив фотоапарата.

Розділ 56

У спортивній залі на фермі «Мускусний щур» панують чорний колір і хромовий блиск. Вона устаткована за останнім словом техніки фірмою «Наутілус»: тренажери, вільні ваги, приладдя для аеробіки й фітобар.

Барні вже майже закінчив тренування й сидів на велотренажері, коли збагнув, що, крім нього, у залі є ще хтось. Марґо Верджер, яка знімала спортивний костюм у кутку. На ній лишилися еластичні шорти й безрукавка на спортивний ліфчик, до яких вона тепер додала пояс штангіста. Барні чув, як у кутку цокотіли металеві диски. Слухав, як вона дихає під час розминки.

Барні педалив на тренажері, не відчуваючи опору, витираючи голову рушником, коли в перерві між підходами до нього підійшла Марґо. Вона поглянула на його руки, потім на свої. Вони були приблизно однакового розміру.

— Скільки витискаєш лежачи? — спитала вона.

— Не знаю.

— А мені здається, що чудово знаєш.

— Може, триста вісімдесят п’ять[117], щось таке.

— Триста вісімдесят п’ять? Не думаю, здорованю. Не думаю, що ти витиснеш триста вісімдесят п’ять.

— Може, ви й праві.

— У мене тут є стодоларова банкнота, і вона каже: триста вісімдесят п’ять лежачи тобі не витиснути.

— Проти чого закладаєтеся?

— Проти такої ж сотні баксів, а ти як, блін, думаєш? Я підстрахую.

Барні подивився на неї й наморщив своє гумоподібне чоло.

— Окей.

Вони закріпили навантаження. Марґо перерахувала диски з того кінця, де їх почепив Барні, наче він збирався її обдурити. Він навзаєм і дуже уважно перерахував диски з кінця Марґо.

Барні ліг на лаву, Марґо стала над ним у головах у своїх спандексових шортах. Вигин тіла між стегнами і животом був гофрований, мов барокова рама, а масивний торс, здавалося, тягнувся майже до стелі.

Барні влаштувався зручніше, посовався спиною на лаві. Ноги Марґо пахли охолоджувальною рідкою маззю. Руки легенько торкалися грифа, нігті пофарбовані кораловим лаком, кисті, такі гожі й такі сильні.

— Готовий?

— Так.

Барні штовхнув штангу до обличчя, що схилилося над ним.

Вправа виявилася не такою вже й складною. Він поставив штангу на стійку, перш ніж вона встигла його підстрахувати. Марґо дістала зі спортивної сумки гроші.

— Дякую, — мовив Барні.

— Присідань я роблю більше, ніж ти, — ось і все, що сказала Марґо.

— Знаю.

— Звідки знаєш?

— Бо я пісяю навстоячки.

Дебела шия Марґо почервоніла.

— Я справді можу.

— Закладаємося на сотню баксів? — запитав Барні.

— Зроби мені смузі, — відказала вона.

У фітобарі стояла ваза з фруктами й горіхами. Поки Барні робив у блендері фруктове смузі, Марґо поклала в кулак два волоські горіхи й розчавила.

— А зможете розчавити тільки один горіх, щоб його не було до чого притискати? — поцікавився Барні, розбиваючи об край блендера два яйця й додаючи їх у смузі.

— А ти зможеш? — спитала Марґо й простягла йому волоський горіх.

Горіх ліг на відкриту долоню Барні.

— Не знаю.

Він розчистив перед собою місце на шинквасі, і в бік Марґо покотився апельсин.

— Ой, вибачаюсь, — мовив Барні.

Марґо підняла апельсин з підлоги й поклала назад у вазу.

Барні стиснув свій великий кулак. Очі Марґо стрибали від кулака до його обличчя, туди-сюди, поки на шиї Барні напиналися жили, а обличчя червоніло. Він затремтів, з кулака почувся тихий хруст, обличчя Марґо витяглось, а тоді Барні заніс тремтячий кулак над блендером, і хруст посилився. У чашу блендера плюхнулися білок із жовтком. Барні ввімкнув апарат і облизав кінчики пальців. Марґо розсміялася, сама того не бажаючи.

Барні розлив смузі по склянках. З іншого кінця зали їх можна було сприйняти за двох борців чи штангістів різних вагових категорій.

— Ти вважаєш, що мусиш робити все, що роблять хлопці? — спитав Барні.

— Окрім деяких дурниць.

— Не хочеш спробувати чоловічу дружбу?

Усмішка Марґо зникла.

— Тільки давай без оцих жартів про члени, Барні.

Він похитав своєю величезною головою:

— На слабо?

Розділ 57

«Ганнібалів дім» повнився фактами й відомостями, поки день за днем Кларіс Старлінг намацувала собі шлях коридорами смаку доктора Лектера.

Рейчел Дюберрі, колишня активна меценатка Балтиморського симфонічного оркестру, була дещо старша за доктора Лектера, а ще — дуже красива, як бачила Старлінг із фотографій у журналі «Vogue» того часу. Тобто два багаті чоловіки тому. Тепер вона була місіс Франц Розенкранц із родини текстильних магнатів Розенкранців. Старлінг зв’язалася з нею через секретаря з протокольних питань:

— Зараз я тільки переказую оркестрові гроші, любонько. Для активної участі, як на мене, між нами завелика відстань, — сказала місіс Розенкранц, у дівоцтві Дюберрі. — Якщо у вас питання щодо податків, то я дам номер своїх бухгалтерів.

— Місіс Розенкранц, коли ви були активним членом комісій Філармонічного оркестру та школи Вестовер, то знали доктора Ганнібала Лектера.

Тривале мовчання.

— Місіс Розенкранц?

— Гадаю, краще мені взяти ваш номер телефону й передзвонити вам через комутатор ФБР.

— Звісна річ.

Коли розмова відновилася:

— Так, колись давно я була знайома з Ганнібалом Лектером, бачилися на світських заходах, і відтоді на моєму ґанку отаборилася преса. Він був винятково чарівливим чоловіком, абсолютно унікальним. З тих, від яких у дівчаток хутро іскриться, якщо ви мене розумієте. Я роками не могла повірити в його інший бік.

— Він робив вам якісь подарунки, місіс Розенкранц?

— Зазвичай я отримувала від нього записку на свій день народження, навіть тоді, коли він уже був за ґратами. Інколи й подарунки, але то було ще до ув’язнення. І подарунки він обирає напрочуд вишукані.

— А ще доктор Лектер дав той знаменитий обід на честь вашого дня народження. З марочним вином, рік урожаю якого збігався з роком вашого народження.

— Так, — відповіла вона. — Сьюзі сказала, що то була найкраща вечірка з часів Чорно-білого балу Капоте[118].

— Місіс Розенкранц, якщо він вийде з вами на зв’язок, то зателефонуйте, будь ласка, у ФБР за номером, що я вам дам, гаразд? І я ще про дещо запитаю у вас, якщо дозволите, — чи не відзначаєте ви якісь особливі дати з доктором Лектером? І, місіс Розенкранц, я мушу попросити вас назвати мені дату вашого народження.

Зі слухавки явно повіяло холодом.

— Я гадала, що ця інформація вам легко доступна.

— Так, мем, але є певні відмінності між датами, зазначеними у вашому соціальному страхуванні, свідоцтві про народження й водійськими правами. Власне, всі вони різні. Я перепрошую, але ми зіставляємо дати купівель висококласних товарів із днями народження виявлених знайомих доктора Лектера.

— «Виявлені знайомі». То я тепер «виявлена знайома», який жахливий термін, — гмикнула місіс Розенкранц. Вона належала до покоління коктейлів та сигарет і мала низький голос. — Агенте Старлінг, скільки вам років?

— Тридцять два, місіс Розенкранц. За два дні до Різдва виповниться тридцять три.

— Тоді скажу вам просто й від щирого серця — сподіваюсь, у вашому житті трапиться кілька таких «виявлених знайомих». Вони дуже допомагають згаяти час.

— Так, мем, і дата вашого народження?

Місіс Розенкранц зрештою поділилася правильною інформацією, описавши її як «дату, з якою знайомий доктор Лектер».

— Якщо дозволите поцікавитися, мем, я розумію, навіщо змінювати рік народження, але місяць і день?

— Я хотіла бути Дівою за зодіаком, аби краще підходити містерові Розенкранцу, ми тоді ще зустрічалися.

Люди, з якими доктор Лектер познайомився за свого життя в камері, були про нього дещо інакшої думки. Старлінг урятувала Кетрін, дочку колишньої сенаторки Рут Мартін, із пекельного підвалу серійного вбивці Джейма Ґамба, і якби сенаторка Мартін не зазнала поразки на чергових виборах, то могла б зробити для Старлінг багато добра. Вона була дуже приязною до Старлінг під час телефонної бесіди, поділилася новинами про Кетрін і поцікавилася новинами Кларіс.

— Ви ніколи й нічого не просили в мене, Старлінг. Якщо вам потрібна робота…

— Дякую, сенаторко Мартін.

— Щодо цього проклятущого Лектера — то ні, і звісно, що я б повідомила Бюро, якби він вийшов зі мною на зв’язок. І я покладу ваш номер тут, біля телефону. Чарльзі знає, як робити з поштою. Не думаю, що отримаю від Лектера звістку. Останнє, що сказав мені той виродок у Мемфісі, було: «Чудовий костюм». А ще він учинив зі мною так жорстоко, як ніхто інший. Знаєте, що він зробив?

— Мені відомо, що він вас дражнив.

— Коли Кетрін зникла, коли ми були у відчаї, а він сказав, що має інформацію про Джейма Ґамба, і я звернулася до нього по допомогу — тоді він мене запитав, поглянув мені в обличчя своїми зміїними очима й запитав, чи годувала я Кетрін. Хотів дізнатися, чи годувала я її грудьми. Я сказала, що так. А він запитав: «Виснажлива праця, так?» І раптом на мене ринули спогади, як я тримаю її на руках іще немовлям, що вона голодна, спрагла, чекає, поки я її нагодую, і цей спогад приніс мені такий біль, якого я ще ніколи не відчувала, а Лектер просто всотав його.

— Який, сенаторко Мартін?

— Який… перепрошую?

— Який на вас був костюм, що так сподобався докторові Лектеру?

— Дайте-но подумати… синій діловий від «Givenchy», дуже простий, — відповіла сенаторка Мартін, яку трохи образили пріоритети Старлінг. — Коли повернете його в тюрму, Старлінг, заходьте до мене в гості, покатаємося на конях.

— Дякую, сенаторко, я пам’ятатиму про ваше запрошення.

Дві телефонні розмови, по одній на кожен бік доктора Лектера; перша свідчила про його привабливість, друга — про оманливість.

Старлінг занотувала: «Рік урожаю до дня народження», хоча цей пункт у її маленькій програмі вже був. Записала, що треба додати «Givenchy» до списку висококласних товарів. Трохи подумавши, дописала: «Годування грудьми», не розуміючи навіть, з якої саме причини, але часу розмірковувати про це не було, тому що задзвонив червоний телефон.

— Це Поведінкова психологія? Я намагаюся зв’язатися з Джеком Кроуфордом, це шериф Дюма з округу Кларендон, штат Вірджинія.

— Шерифе, я помічниця Джека Кроуфорда. Він сьогодні в суді. Я можу вам допомогти. Я спеціальний агент Кларіс Старлінг.

— Мені треба було поговорити з Джеком Кроуфордом. У нас тут у морзі хлопець, якого на м’ясний ряд пустили. Я ж у той відділ телефоную?

— Так, сер, це м’яс… так, сер, у той, що треба. Якщо ви дасте мені свою точну адресу, я відразу до вас виїду й повідомлю містера Кроуфорда, щойно він закінчить давати показання.

Стартувавши з другої швидкості, «мустанг» Старлінг попалив стільки гуми на виїзді з Куантіко, що охоронець-морпіх насупився їй услід, пригрозив пальцем і ледве втримався, щоб не усміхнутися.

Розділ 58

Центральний морг округу Кларендон у північній Вірджинії з’єднаний з окружною лікарнею коротким санітарним тамбуром із широкими двійчастими дверима з обох боків, аби легше було провозити мерців. Помічник шерифа стояв біля цих дверей, не пускаючи всередину п’ятьох журналістів і операторів, що згуртувалися навколо нього.

Старлінг стала навшпиньки за спинами репортерів і підняла вгору жетон. Коли помічник його помітив, то кивнув, і Старлінг пірнула всередину. За нею замиготіли спалахи фотоапаратів, блимнув «sun gun»[119].

У кімнаті для розтинів тиша, чути лише клацання інструментів, що їх складають у металеву тацю.

В окружному морзі є чотири столи для розтинів із неіржавкої сталі, біля кожного — терези та раковина. Два столи накриті простирадлами, тканина то там, то тут напиналася через останки під нею. На столі, найближчому до вікна, проводився звичайний розтин пацієнта, який помер у лікарні. Патологоанатом з асистенткою були зайняті якимось складним процесом, що вимагав уваги, тому не підвели голів, коли Старлінг увійшла.

Кімнату заповнив тонкий писк електричної пилки, і за мить патологоанатом обережно відклав убік кришку черепа й вийняв у складених ківшиком долонях мозок, який хльопнув на терези. Він прошепотів вагу в мікрофон, прикріплений до халата, і взявся вивчати орган на чаші терезів, тицьнув у нього пальцем у гумовій рукавичці. Коли за плечима асистентки він помітив Старлінг, то кинув мозок у розкриту грудну порожнину трупа, поцілив гумовими рукавичками в смітник, як хлопчики стріляють аптечними резинками, і, обійшовши стіл, наблизився до Старлінг.

Старлінг, мало не здригнувшись, потисла йому руку.

— Кларіс Старлінг, спеціальний агент ФБР.

— Доктор Голлінгсворт, судово-медичний експерт, лікарняний патологоанатом, шеф-кухар і прибиральник.

У Голлінгсворта були яскраві сині очі, блискучі, мов яйця, з яких обережно зняли шкаралупу. Не відводячи очей від Старлінг, він звернувся до асистентки:

— Марлен, сповістіть пейджером шерифа — він у реанімації кардіології — і розкрийте ці останки, якщо ваша ласка, мем.

З досвіду Старлінг, судово-медичні експерти зазвичай розумні, проте часто дуркуваті й нерозважливі в повсякденному спілкуванні, а ще люблять похизуватись. Голлінгсворт простежив за поглядом Старлінг.

— Ви про той мозок загадалися?

Вона кивнула й розвела руками.

— Це не недбалість, спеціальний агенте Старлінг. Це моя послуга похоронному бюро, що я не кладу мозок назад у черепну коробку. У цьому випадку в них буде відкрита труна й тривале прощання, під час якого мозкова речовина неодмінно витече на подушку, тож ми начиняємо череп підгузками чи що там під рукою, усе гарненько закриваємо, і я вставляю скоби в кришку черепа над обома вухами, аби нічого не з’їхало. Родина отримує всі частини тіла, і всі задоволені.

— Розумію.

— Тоді скажіть, чи розумієте ви ось це, — мовив він.

Асистентка лікаря Голлінгсворта прибрала простирадла, що вкривали патологоанатомічні столи за спиною Старлінг. Кларіс озирнулася й побачила картину, цілісний образ, який не забуде до кінця життя. На столах із неіржавкої сталі поруч лежали олень і чоловік. З оленя стирчала жовта стріла. Саме древко стріли та роги напинали простирадло, мов кілки намет.

Чоловікові дісталася коротша й товстіша жовта стріла, що проткнула череп упоперек біля кінчиків вух. На ньому досі лишався єдиний предмет одежі — бейсбольна кепка, вдягнена задом наперед і пришпилена до голови стрілою.

Дивлячись на нього, Старлінг мимоволі видала недоладний смішок, який спинила так швидко, що його можна було сприйняти за вигук сум’яття. Обидва тіла лежали в однаковій позі — на боці, а не в звичній анатомічній позиції, і через це було чітко видно, що туші розібрали майже ідентично: в обох випадках охайно та економно вирізали філей разом із тонким краєм і тою частиною, що пролягає під хребтом.

Хутро оленя на неіржавкій сталі. Голова піднята над металевим підголівником за рахунок рогів і повернута набік, в оці видно лише білок, наче тварина намагалася поглянути назад, на яскраву деревину, що її вбила. Істота лежала на боці, мов у калюжі власного відображення, посеред ідеального порядку кімнати для розтинів, і видавалася такою дикою та чужорідною людині, яким не видавався жоден олень у лісі.

Очі чоловіка були розплющені, і зі слізних проток, наче сльози, виступала кров.

— Дивно бачити їх отак разом, — сказав лікар Голлінгсворт. — Серця важили абсолютно однаково.

Він подивився на Старлінг, переконався, що вона в порядку, і продовжив:

— Єдина відмінність на чоловікові — бачите, ось тут короткі ребра відрізані від хребта, а легені вивернуті назовні. Майже як крила, правда?

— Кривавий орел, — пробурмотіла Старлінг після хвилинних роздумів.

— Ніколи такого не бачив.

— Я теж, — відповіла Старлінг.

— То для такого є термін? Як ви це назвали?

— Кривавий орел. У Куантіко є література на цю тему. Скандинавський обряд жертвопринесення. Відрубують короткі ребра, витягають легені на спину й розправляють так, щоб вони були схожі на крила. У тридцятих був один неовікінг, він робив таке в Міннесоті.

— То ви такого багато бачите, я не маю на увазі, що саме такого, але подібні речі.

— Так, інколи бачу.

— Це трохи поза моєю компетенцією. Здебільшого до нас потрапляють звичайні вбивства, коли людей пристрелили або прирізали, але хочете дізнатися мою думку?

— Дуже хочу, лікарю.

— Я думаю, що цей чоловік, у посвідченні якого стоїть ім’я Донні Барбер, нелегально вбив оленя вчора, за день до відкриття сезону, — це я знаю, встановивши час смерті тварини. Стріла збігається з рештою мисливського приладдя. Тушу він розбирав поспіхом. Я ще не робив тесту на антитіла в крові, що в нього на руках, але то кров оленя. Він хотів узяти тільки той філей, що мисливці на оленів називають бекстреп, і почав роботу недбало, ось тут є короткий, нерівний надріз. А потім його спіткала велика несподіванка — оця стріла, яка проткнула йому голову. Колір той самий, але інший різновид. На кінці нема хвостовика. Впізнаєте?

— Схоже на болт для арбалетів, — відповіла Старлінг.

— Другий чоловік, у якого, певно, і був арбалет, закінчив обробляти оленя, і вийшло це в нього набагато краще, а тоді він, Господи помилуй, обробив і цього дядька. Подивіться, як охайно він відгорнув шкіру, як упевнено робив надрізи. Нічого не зіпсовано, не змарновано. У Майкла Дебекі[120] не вийшло б краще. Жодних ознак сексуальної наруги на обох тілах. Їх просто розібрали на м’ясо.

Старлінг торкнулася губ кісточками пальців.

На мить патологоанатому здалося, що вона цілує якийсь амулет.

— Лікарю Голлінгсворт, у них відсутні печінки?

Він відповів не одразу, роздивляючись Старлінг поверх окулярів:

— Печінки бракує в оленя. Очевидно, що печінка містера Барбера не відповідала стандартам якості. Її частково вирізали й оглянули, є розріз уздовж комірної вени. У нього знебарвлена, циротична печінка. Вона й досі в тілі, хочете поглянути?

— Ні, дякую. А як щодо загрудинної залози?

— Солодке м’ясо, так, відсутнє в обох випадках. Агенте Старлінг, ніхто ще не наважився вимовити це ім’я, правда?

— Ні, — відповіла Старлінг, — не наважився.

Порив вітру з санітарного тамбура, і в дверному прорізі з’явився худорлявий, ніби вивітрений чоловік у твідовій спортивній куртці й штанях кольору хакі.

— Шерифе, як Карлтон? — спитав Голлінгсворт. — Агенте Старлінг, це шериф Дюма. Нагорі в реанімації кардіології лежить брат шерифа.

— Тримається, як може. Лікарі кажуть, що стан стабільний, але прогноз обережний, що б це не означало, — відповів він і гукнув надвір: — Заходь сюди, Вілбурне.

Шериф потиснув руку Старлінг і представив другого чоловіка:

— Це офіцер Вілбурн Муді, мисливський інспектор.

— Шерифе, якщо ви хочете побути поруч із братом, ми можемо піднятися нагору, — сказала Старлінг.

Шериф Дюма похитав головою:

— Мене до нього не пускатимуть іще півтори години. Без образ, міс, але я викликав Джека Кроуфорда. Він приїде?

— Він застряг у суді, саме давав показання, коли ви зателефонували. Гадаю, дуже скоро він дасть про себе знати. Дуже вдячні вам за те, що ви так швидко нас сповістили.

— Старий Кроуфорд викладав у мене на курсах Національної поліцейської академії в Куантіко, то було стільки років тому, що й не злічити. Ну дуже хороший чоловік. Якщо він прислав вас, то ви, певно, знаєте, що робите. Не хочете взятися за справу?

— Прошу, шерифе.

Шериф дістав із кишені куртки записник:

— Чоловіка, що лежить тут зі стрілою в голові, звати Донні Лео Барбер, білошкірий, тридцять два роки, мешкає в трейлері у парку Трейлз-Енд, що в Кемероні. Місце роботи ми встановити не змогли. Звільнений на загальних засадах без права відновлення у військово-повітряних силах чотири роки тому. Має ліцензію на збирання планерів і силових пристроїв, видану Федеральним управлінням авіації. Колись працював аеромеханіком. Штраф за незначне порушення — ненавмисний постріл із вогнепальної зброї в межах міста, штраф за порушення чужого права власності протягом останнього сезону полювання. Визнав себе винним у браконьєрстві, коли незаконно полював на оленя в окрузі Самміт, коли то було, Вілбурне?

— Два сезони тому, він щойно отримав назад свою ліцензію. В Управлінні про нього знають. Він за підранками ніколи не бігаʼ. Якщо воно не падаʼ прямо там, то він жде наступне… Якось…

— Розкажи, що ти знайшов сьогодні, Вілбурне.

— Ну, я їхав собі дорогою місцевого значення номер сорок сім, десь за милю на захід від того мосту, годині о сьомій цього ранку, коли мене спинив старий Пекман. Він важко дихав і тримався за груди. Тільки й міг, що розтуляти й затуляти рота і показувати кудись у ліс. Я пройшов углиб густого лісу, ну, не більш ніж сто п’ятдесят ярдів, а там цей Барбер, розвалився на стовбурі дерева зі стрілою в голові, і цей олень, теж зі стрілою. Вони ще принаймні з учора задубіли.

— З учорашнього ранку, я б сказав, ураховуючи прохолодну погоду, — додав лікар Голлінгсворт.

— А сезон відкрився тільки цього ранку, — сказав мисливський інспектор. — У цього Донні Барбера була з собою стійка, щоб на дерева залазити, та він не встиг її прилаштувати. Скидалося на те, що він прийшов туди вчора, щоб приготуватися на сьогодні або щоб займатися браконьєрством. Бо чого б іще він брав із собою лук, якщо просто облаштовував ту стійку. То йде цей красень олень, і він просто не міг встояти — люди так часто роблять, на моїй пам’яті. Таких випадків по лісу повно, мов кабанячих слідів. А тоді той другий підійшов, коли Донні вже різав оленя. За сліди нічоʼ не можу сказати, бо там такий дощ влупив, саме тої миті як прорвало…

— Тому ми зробили пару фотографій і вивезли звідти тіла, — сказав шериф Дюма. — Ті ліси належать старому Пекману. Цей Донні мав при собі дводенний, починаючи від сьогодні, дозвіл на полювання за підписом Пекмана. Пекман завжди продавав по одному дозволу на рік, усіляко це рекламував, а там доручив справу якимось брокерам. У задній кишені Донні лежав лист зі словами «Вітаємо! Ви виграли ліцензію на полювання на оленя». Папери промокли, міс Старлінг. Не маю нічого проти наших хлопців, але, певно, краще знімати відбитки пальців у вашій лабораторії. І стріли теж, усе промокло, поки ми сюди доїхали. Намагалися нічого не торкатися.

— Ви заберете стріли з собою, агенте Старлінг? Як ви хочете, щоб я їх дістав? — запитав лікар Голлінгсворт.

— Притримайте їх ретрактором і розпиляйте навпіл біля шкіри з того боку, де пір’я, а решту витягніть із протилежного. Я прикручу їх на дощечку за допомогою дротів, — сказала Старлінг, відкриваючи свій кофр.

— Не думаю, що вони боролися, але, якщо хочете, я візьму зразок з-під нігтів.

— Краще просто обріжте нігті, зробимо тест на ДНК. Не треба позначати кожен палець, але відокремте нігті однієї руки від іншої, добре, лікарю?

— Зможете зробити тест на ПЛР-КТП[121]?

— У головній лабораторії зроблять. Шерифе, ми повідомимо вас про результати за три-чотири дні.

— А зможете самі протестувати кров оленя? — спитав інспектор Муді.

— Ні, ми тільки можемо визначити, що то кров тварини, — відповіла Старлінг.

— А що, як ви знайдете м’ясо оленя в чиємусь холодильнику, — припустив інспектор Муді. — Ви ж захочете знати, з якого воно оленя, так? Інколи доводиться відрізняти одного оленя від другого за аналізом крові, якщо треба довести випадок браконьєрства. У кожного оленя своя кров. А й не скажеш, еге ж? Ми мусимо надсилати кров у Портленд, в Ореґонську дичину та рибу, а вони все розкажуть, якщо наберешся терпіння. Посилають таку відповідь, типу «це олень № 1», так вони кажуть, або просто «олень А», з довгим номером справи, бо ж, самі знаєте, в оленів нема імен. Ну нам вони не відомі.

Старлінг подобалося старе, обвітрене обличчя Муді.

— Просто назвемо його Джоном Доу[122], інспекторе Муді. Щодо Ореґону — корисна інформація, може, нам доведеться мати з ними справу, дякую, — сказала вона й усміхалася до нього доти, доки чоловік не зашарівся й не почав смикати свою кепку.

Коли вона нахилила голову, аби відшукати в сумці потрібне приладдя, лікар Голлінгсворт із задоволенням її роздивився. Обличчя Старлінг засяяло на якусь хвильку, поки вона говорила зі старим Муді. Мушка на її щоці дуже нагадувала опік від пороху. Він хотів був запитати, та передумав.

— У що ви складали папери, не в пластик? — спитала вона шерифа.

— У пакети з обгорткового паперу. Ці коричневі пакети ще нікому не зашкодили, — сказав шериф, потираючи потилицю, і поглянув на Старлінг. — Ви знаєте, чому я викликав ваш відділок, чому хотів, щоб приїхав Джек Кроуфорд. Тепер я згадав, хто ви така, і радий, що ви тут. Поза межами цієї кімнати ніхто не вимовив слова «канібал», бо преса витопче ліс ущент, якщо піде чутка. Вони тільки знають, що це нещасний випадок на полюванні. Чули, що тіло ніби спотворене. Їм невідомо, що Донні Барбера порізали на м’ясо. Канібалів не так уже й багато, агенте Старлінг.

— Ні, шерифе, небагато.

— Така охайна робота, що жах бере.

— Так, сер, саме так.

— Я, певно, згадав про нього, бо ж про ту справу стільки писали в газетах. То як ви гадаєте, схоже на Ганнібала Лектера?

Старлінг дивилась, як у стічному жолобі вільного секційного стола ховаються довгоніжки.

— Шостою жертвою доктора Лектера був мисливець із луком, — відказала вона.

— Він його з’їв?

— Саме його — ні. Повісив на перфорованій панелі, завдавши купу різноманітних поранень. Залишив його в позі, що нагадувала середньовічну медичну ілюстрацію під назвою Чоловік-рана. Його цікавить Середньовіччя.

Патологоанатом показав на легені, розпластані по спині Донні Барбера:

— Ви казали, що це якийсь давній ритуал.

— Гадаю, що так, — відповіла Старлінг. — Не знаю, чи це справа рук доктора Лектера. Якщо так, то спотворення не є фетишем — такі речі для нього зовсім не обов’язкові.

— То що ж це таке?

— Забаганка, — сказала вона й поглянула на чоловіків, перевіряючи, чи не викликала в них огиду таким точним визначенням. — Забаганка, і саме через забаганку він попався минулого разу.

Розділ 59

ДНК-лабораторія була нова, пахла по-новому, і персонал там був молодший за Старлінг. «Доведеться звикати», — подумала агент, відчувши гострий біль. Зовсім скоро вона постарішає ще на рік.

Молода жінка, на бейджику якої стояло імʼя «А. Беннінг», розписалася за дві стріли, що їх принесла Старлінг.

А. Беннінг уже мала у своєму житті неприємний досвід під час отримання речових доказів, якщо судити з явного полегшення, з яким вона подивилася на два боєприпаси, охайно прикручені дротами до дощечки Старлінг.

— Навіть казати вам не буду, що я інколи бачу, коли розгортаю ці пакунки, — сказала А. Беннінг. — Ви маєте розуміти, що я нічого не скажу вам так одразу, за п’ять хвилин…

— Ні, — відповіла Старлінг. — У нас немає зразка ПДРФ[123] на доктора Лектера, надто багато часу минуло після його втечі, і всі речдоки встигли забруднитись, їх торкалися сотні людей.

— Лабораторний час надто дорогий, щоб перевіряти кожен зразок, як, скажімо, чотирнадцять волосин із номера в мотелі. Якщо ви принесете мені…

— Вислухайте мене, — сказала Старлінг, — а потім будете говорити. Я попросила італійську Квестуру надіслати мені зубну щітку, що, як вони гадають, належала докторові Лектеру. З неї ви зможете зняти трохи епітеліальних клітин від його щоки. Проведіть із ними ПДРФ і короткі тандемні повтори. Арбалетний болт побував під дощем, тож сумніваюся, що з нього можна багато отримати, але погляньте сюди…

— Вибачте, я не думала, що ви розумієте…

Старлінг насилу всміхнулася:

— Не хвилюйтеся, пані Беннінг, ми з вами чудово порозуміємось. Бачите, обидві стріли жовті. Арбалетний болт жовтий, бо хтось пофарбував його від руки, непогано, але помітні сліди від пензлика. Погляньте сюди, на що схожа он та цяточка під шаром фарби?

— Може, волосина з пензлика?

— Може. Але подивіться, як вона загинається з одного боку, а з іншого є маленька цибулинка. Що, як це вія?

— Якщо зберігся фолікул…

— Правильно.

— Слухайте, я можу провести ПЛР-КТП за трьома кольорами відразу, на гелі буде видно доріжки по три фрагменти ДНК на кожній. Для суду потрібно тринадцять фрагментів, але за пару днів ми зможемо визначити напевне, чи це він.

— Пані Беннінг, я знала, що ви мені допоможете.

— Ви Старлінг. Тобто спеціальний агент Старлінг. Я не хотіла вам грубіянити, але копи постійно присилають нам речові докази в дуже поганому стані… до вас це не має ніякого стосунку.

— Знаю.

— Я гадала, що ви старша. Усі дівчата… жінки про вас знають, тобто всі знають, але для нас ви… для нас ви особливі, — сказала А. Беннінг, відводячи погляд, а тоді підняла вгору товстенький великий палець. — Успіху вам із Чужим. Сподіваюсь, ви не проти цього вислову.

Розділ 60

Мажордом Мейсона Верджера, Корделл, був великим чоловіком із крупними рисами обличчя, і його навіть можна було би вважати красивим, якби вираз того лиця був трохи жвавішим. Віку він мав тридцять сім років, а ще йому було довічно заборонено працювати в медичній сфері у Швейцарії або ж обіймати посади, які вимагають тісного контакту з дітьми.

Мейсон платив Корделлу велику зарплату, аби той порядкував у його крилі, а також слідкував за доглядом і їжею. Він з’ясував, що Корделл цілком надійний та здатний на все. Корделл був свідком багатьох жорстоких моментів, коли спостерігав через монітори бесіди Мейсона з маленькими дітьми, які будь-кого іншого довели б до сліз чи гніву.

Сьогодні Корделл переймався єдиною річчю, що була для нього святою, — грошима.

Він, як завжди, двічі постукав у двері й зайшов до Мейсона в кімнату. Там було абсолютно темно, за винятком тьмяного сяйва від акваріума. Вугор відчув його присутність і з надією виплив зі своєї нори.

— Містере Верджер?

За мить Мейсон прокинувся.

— Мені треба дещо вам сказати, цього тижня я повинен здійснити додаткову виплату в Балтиморі, тій самій людині, про яку ми говорили раніше. Ніякої нагальності тут немає, але обачність не завадить. Той чорний хлопчик Франклін наївся щурячої отрути і на початку тижня перебував у критичному стані. Сказав своїй прийомній матері, що саме з вашої подачі мусив отруїти кішку, аби поліція її не катувала. Тож він віддав кішку сусідам і сам прийняв отруту.

— Це абсурд, — відповів Мейсон. — Я не маю до цього ніякого стосунку.

— Звісно, що абсурд, містере Верджер.

— Хто поскаржився? Та жінка, від якої ти отримуєш дітей?

— Саме їй треба заплатити негайно.

— Корделле, ти ж не бавився з тим малим байстрюком? У лікарні нічого в нього не виявили, так? Бо вони дізнаються, сам розумієш.

— Ні, сер. У вас удома? Ніколи, присягаюся. Ви ж знаєте, що я не дурень. Я люблю свою роботу.

— Де Франклін?

— У Лікарні милосердя штату Меріленд. Коли його звідти випишуть, то відправлять до інтернату. Знаєте, ту жінку, з якою він жив, викреслили зі списків усиновлення за те, що вона курить марихуану. От саме вона на вас і поскаржилася. Доведеться з нею розбиратись.

— Від наркоманки-чорнухи багато проблем не буде.

— Вона не знає, до кого з цим звернутися. На мою думку, з нею треба розібратись обережно. У рукавичках. Соціальна робітниця також хоче її заткнути.

— Я про це поміркую. Поки заплати соціальній робітниці.

— Тисячу доларів?

— Просто переконайся, щоб на більше вона не сподівалася.

Лежачи в темряві на Мейсоновій канапі, Марґо Верджер прислухалася до розмови Корделла і Мейсона. На її щоках утворилася кірка від висохлих сліз. Вона намагалася вмовити Мейсона, коли той заснув. Очевидно, він гадав, що Марґо пішла. Вона розтулила губи, аби дихати тихіше, підлаштувати свої подихи під сичання респіратора. Смуга сірого світла в кімнаті, коли Корделл вийшов. Марґо лежала ниць на канапі. Вона прочекала майже двадцять хвилин, поки апарат запрацював у ритмі сну Мейсона, а тоді теж полишила кімнату. Її бачив вугор, але не Мейсон.

Розділ 61

Марґо Верджер і Барні часто проводили разом час. Вони небагато говорили, але дивилися в кімнаті для відпочинку американський футбол, а також мультик «Сімпсони», інколи — концерти на освітньому каналі, разом стежили за розвитком подій у серіалі «Я, Клавдій». Коли Барні через робочу зміну пропускав серію, вони записували її на відео, щоб переглянути пізніше.

Барні подобався Марґо, їй подобалося, що з ним вона почувається «своїм хлопцем». Він був єдиним чоловіком у її житті, з яким виходило таке класне спілкування. Барні був розумний, а ще трохи не від цього світу. Це їй також подобалося.

Марґо отримала гарну гуманітарну освіту, пройшла курс з інформатики. Барні був самоуком і мав різноманітні погляди — від дитячих до дуже глибоких. Вона підказувала йому контекст. Освіта Марґо була широкою, просторою рівниною, якою керував здоровий глузд. Але ця рівнина лежала на її ментальності, як світ прихильників теорії пласкої землі лежить на черепасі.

Марґо Верджер помстилася Барні за жарт про присідання в туалеті. Вона вважала, що ноги в неї сильніші за його, і з часом довела свою правоту. Удаючи, що їй важко дається вага під час опускання, вона спокусила його побитись об заклад щодо витиску ногами й повернула свою сотню доларів.

До того ж, скориставшись меншою вагою, вона побила його в підтягуваннях на одній руці, проте закладалася лише на праву руку, бо лівиця в неї з дитинства була слабшою через той випадок, коли вона відбивалася від Мейсона.

Інколи вночі, після того як Барні закінчував зміну в Мейсона, вони вдвох займалися в спортзалі, страхували одне одного на лаві зі штангою. Заняття були серйозні, і зазвичай у залі не булу чутно ані звуку, крім їхнього дихання. Інколи вони тільки й говорили одне одному, що «на добраніч», коли вона пакувала свою спортивну сумку й зникала в крилі для господарів, куди слугам доступу не було.

Цієї ночі вона прийшла в чорний хромований спортзал одразу з кімнати Мейсона. У її очах бриніли сльози.

— Так-так, — мовив Барні. — Ти в порядку?

— Та що тобі сказати, звичайне сімейне лайно, — відповіла Марґо.

Вона займалася, мов шалена, — забагато ваги, забагато приступів.

Раз Барні підійшов до Марґо, взяв у неї з рук гантель і похитав головою:

— Ти собі щось порвеш, — мовив він.

Вона щосили педалила на велотренажері, коли Барні вирішив, що на сьогодні досить. Він став під шкварний душ при спортзалі, змиваючи довгий день у каналізацію потоками гарячої води. Це був спільний душ із чотирма горішніми лійками і ще кількома на рівні талії та стегон. Барні полюбляв вмикати одразу два душі й скеровувати струмені на своє велике тіло.

Невдовзі Барні опинився в густому тумані, який відмежував його від усіх звуків, окрім стукоту крапель, що лилися на голову. Барні полюбляв міркувати в душі: хмари пари. «Хмари». Аристофан. Доктор Лектер пояснює той випадок із ящіркою, що сцяла на Сократа. Барні дійшов думки, що до того, як він опинився під нищівним молотом логіки доктора Лектера, ним могли попихати люди на кшталт доктора Демлінга.

Він почув, що ввімкнувся ще один душ, але майже не звернув на те уваги й продовжив натиратися мочалкою. Інший персонал також користувався спортзалом, проте здебільшого рано-вранці або ввечері. Правила чоловічого етикету говорять, що не варто звертати особливу увагу на інших відвідувачів спільного спортивного душу, проте Барні стало цікаво, хто ж то. Він сподівався, що не Корделл, від якого йому мурахи по тілу бігали. Люди нечасто заходили в цей душ уночі. Хто ж це, у біса, такий? Барні повернувся так, щоб вода лилася йому на потилицю. Між клубів пари перед ним виринали фрагменти людського тіла, мов фрагменти фрески на тинькованій стіні. Ось масивне плече, ось нога. Гожа рука, що терла мускулясту шию та плечі, коралові нігті — це рука Марґо. Нігті на нозі також пофарбовані. Нога Марґо.

Барні знов підставив голову під пульсуючий потік води й глибоко вдихнув. Зовсім поруч силует Марґо крутився під водяним напором, по-діловому натираючи шкіру. Ось вона вже миє голову. Ось плаский рельєфний живіт Марґо, маленькі груди, що виступають над великими пекторальними м’язами, соски набрякли під струменями води, ось пах Марґо, мов вирізьблений у точці, де стегна з’єднуються з тулубом, а ось те, що має бути її піхвою, обрамленою тонкою смужкою білявого волосся.

Барні набрав у легені стільки повітря, скільки зміг, і затамував дихання… він відчував, що з’являється проблема. Марґо блищала, мов коняка, розпашіла й напружена після важкого тренування. Інтерес Барні став очевидним, і він повернувся до Марґо спиною. Може, вийде просто ігнорувати її доти, доки вона піде.

Душ поряд вимкнувся. Але тепер пролунав її голос:

— Агов, Барні, які в нас ставки на різницю в рахунках із «Патріотами»?

— У мене… у мене є знайомий, він дасть тобі прогноз щодо «Маямі» і п’ять із половиною до одного.

Барні озирнувся через плече. Вона вже витиралася рушником, стояла зовсім поруч, проте так, щоб на неї не потрапляли бризки від його душу. Волосся прилипло до голови. Обличчя її посвіжішало, сльози зникли. У Марґо була чудова шкіра.

— То ти ставитимеш на аутсайдера? — спитала вона. — У Джуді в офісі організували футбольний пул…

Решту Барні вже не чув. Білява смужка волосся, інкрустована водяними краплями, обрамляє рожеву шкіру. Обличчя Барні розпашіло, і стояк уже був нівроку. Він був спантеличений і стривожений. На нього накотило знайоме морозне відчуття. Чоловіки його ніколи не вабили. Але Марґо, попри всі її м’язи, не була чоловіком, і вона йому подобалася.

І взагалі, якого дідька вона прийшла до нього в душ?

Він вимкнув воду й став перед нею, мокрий. Не усвідомлюючи власних дій, він торкнувся великою рукою її щоки.

— Ох ти ж, Марґо, — промовив він, ледве дихаючи.

Вона перевела погляд униз:

— Блін, Барні. Не…

Барні витягнув шию та нахилився вперед, намагаючись ніжно поцілувати її будь-де в обличчя й при цьому не торкнутися членом, проте все одно торкнувся, вона відсахнулася, поглянула вниз на прозору рідину, що розтяглася намистом між ним і її пласким животом, а тоді штовхнула його в широкі груди передпліччям, якому позаздрив би захисник в американському футболі, ноги Барні підкосились, і він гепнувся на кахельну підлогу.

— Ах ти ж покидьок! — прошипіла Марґо. — Я б мала, бляха, здогадатися. Педрило! Засунь свою штуку знаєш куди…

Барні засовав ногами по слизькій підлозі, підвівся й побіг із душу, натягаючи дорогою одяг на мокре тіло, і геть зі спортивного залу, не сказавши й слова.

Барні мешкав у будівлі неподалік маєтку, колишній стайні з шиферним дахом, яка наразі слугувала гаражем із житловими кімнатами на горищі. Була вже ніч, і Барні клацав по клавішах ноутбука, виконуючи завдання з дистанційних курсів. Він відчув, як затремтіла підлога, коли сходами стало підніматися чиєсь масивне тіло.

Тихий стук у двері. Барні відчинив, і за ними стояла Марґо, одягнена в теплий спортивний костюм і плетену шапочку.

— Можна зайти на хвилинку?

На кілька секунд Барні опустив погляд на свої ноги, а тоді відійшов від дверей.

— Барні, слухай, мені шкода, що так сталося, — сказала вона. — Я трохи запанікувала. Тобто я спочатку створила проблему, а потім запанікувала. Мені подобається з тобою товаришувати.

— Мені теж.

— Я гадала, що ми зможемо стати, ну, розумієш, звичайними друзями.

— Марґо, та годі тобі. Я сам запропонував бути друзями, але ж я, блін, не євнух якийсь. Ти прийшла до мене в душ. Ти запала мені в око, що я можу з цим зробити? Ти приходиш у душ гола, і я бачу дві речі, які мені насправді подобаються.

— Мене і піхву, — сказала Марґо.

Вони розсміялися, хоч самі цього не очікували.

Марґо підійшла до Барні й стиснула його в таких обіймах, від яких у слабшого чоловіка кістки б тріснули.

— Послухай, якби в моєму житті був чоловік, то тільки ти. Але це не моє. Дійсно не моє. Ні зараз, ні потім, ніколи.

Барні кивнув:

— Знаю. Просто з голови вилетіло.

Вони простояли так хвилину, мовчки обіймаючи одне одного.

— Спробуємо бути друзями? — спитала вона.

Барні трохи подумав.

— Ага. Але ти мусиш мені трохи допомогти. Давай домовимось: я зроблю над собою зусилля і спробую забути те, що побачив у душі, а ти мені більше не будеш цього показувати. І цицьок теж не виставляй, як на те пішло. Що скажеш?

— Я можу бути хорошим другом, Барні. Приходь завтра в маєток. Джуді вміє готувати, і я теж.

— Так, але не факт, що у вас це виходить так само добре, як у мене.

— На слабо? — відповіла Марґо.

Розділ 62

Доктор Лектер підніс до світла пляшку «шато-петрю». День тому він поставив її на денце, точно у вертикальну позицію, на той випадок, якщо у вині є осад. Він поглянув на наручний годинник і вирішив, що час це вино відкоркувати.

Ось що доктор Лектер вважав серйозним ризиком, який він залюбки погодився б оминути. Йому не хотілося вчинити необачно. Він бажав насолодитися кольором вина в кришталевому декантері. А що, як він зарано відкоркує пляшку, а потім вирішить, що в процесі декантації не варто втрачати чудодійний винний дух? На світлі було видно трохи осаду.

Він обережно, мов трепанував череп, вийняв корок і поклав вино в апарат для розливу, що пускався в рух завдяки важелю та шнеку й дозволяв нахиляти пляшку на частки сантиметра. Нехай солоне морське повітря зробить свою справу, а потім він вирішить, як чинити далі.

Він розвів багаття на грубому грудковому вугіллі й приготував собі напій, вино «ліле» й скибка помаранча на льоду, одночасно роздумуючи над fond[124], який розробляв уже кілька днів.

Доктора Лектера надихнули поради Александра Дюма щодо приготування бульйону. Усього три дні тому, після повернення з того лісу, де полювали на оленів, він додав у каструлю з бульйоном жирну ворону, яка встигла натоптатися ягодами ялівцю. Маленькі чорні пір’їнки попливли по спокійних водах затоки. Махове пір’я він зберіг, аби виготовити з нього плектри для клавесина.

Наразі доктор Лектер і собі почавив ягоди ялівцю й почав припускати цибулю-шалот у мідному сотейнику. Зав’язав бавовняну нитку охайним хірургічним вузлом навколо жмутика свіжих духмяних трав, поклав у сотейник і залив ополоником бульйону.

Вирізка, яку доктор Лектер дістав із керамічного горщика, потемніла від маринаду, з неї скрапувала рідина. Він витер її насухо, а тоді підгорнув вужчий край м’яса й перев’язав його, аби діаметр шматка був однаковим по всій довжині.

За деякий час вогонь розгорівся до потрібної температури, і доктор Лектер розподілив вугілля на дві ділянки: дуже гарячу й трохи холоднішу. Вирізка зашипіла на залізі й садом заклубочився сизий дим, що немов танцював під музику з колонок. Доктор Лектер поставив зворушливу композицію Генріха VIII «Якби запанувала справжня любов».

Пізно вночі, коли губи поплямовані червоним «шато-петрю», коли маленький кришталевий бокал із «шато дʼІкем» медового кольору стоїть на підсвічнику, доктор Лектер грає Баха. У його уяві крізь листопад біжить Старлінг. Перед нею вистрибують олені, несуться вгору схилом повз доктора Лектера, який нерухомо сидить на косогорі. Біг триває, триває, Лектер переходить до «Варіації 2» з «Ґольдберґ-варіацій», світло від свічок виграє на його рухливих руках — раптовий збій у мелодії, миттєвий образ закривавленого снігу й брудних зубів, цього разу не більш ніж спалах, що зникає з чітким, важким звуком, тюк, арбалетний болт проходить крізь череп — і ми знов опиняємось у затишному лісі, струменить музика, і у світлі, повнім квіткового пилку, Старлінг біжить геть з очей, зібране у хвіст волосся підскакує, мов оленячий хвостик, і далі, вже не відриваючись, доктор Лектер дограє варіацію до кінця, і западає тиша, солодка й насичена, як «шато дʼІкем».

Доктор Лектер підніс келих до світла. Свічка горіла за келихом, мов сонячні спалахи на воді, а вино набуло кольору зимового сонця на шкірі Кларіс Старлінг. Доктор подумав, що скоро в неї день народження. Замислився, чи не вціліла якась пляшка «шато дʼІкем» від року її народження.

Певно, варто зробити подарунок Кларіс Старлінг, якій за три тижні виповниться стільки ж років, скільки встиг прожити Христос.

Розділ 63

Тієї миті, коли доктор Лектер підняв винний бокал до свічки, А. Беннінг, яка допізна залишилась у ДНК-лабораторії, піднесла до світла гель з результатами електрофорезу і поглянула на смужки з червоними, синіми й жовтими крапками. То був зразок клітин епітелію із зубної щітки, яку доправили з палаццо Каппоні в мішку з італійською диппоштою.

— Гм-гм-гм-гм, — пробурмотіла вона й набрала номер Старлінг у Куантіко.

Слухавку взяв Ерік Пікфорд.

— Вітаю, покличте, будь ласка, Кларіс Старлінг.

— Її сьогодні немає, я за головного, чим можу вам допомогти?

— У вас є номер її пейджера?

— Вона на іншому телефоні. Що у вас?

— Передайте їй, будь ласка, що телефонувала Беннінг із ДНК-лабораторії. Скажіть їй, будь ласка, що ДНК із зубної щітки та вії зі стріли збігаються. Це доктор Лектер. І попросіть її мені перетелефонувати.

— Дайте мені ваш додатковий номер. Звісно, просто зараз їй усе перекажу. Дякую.

На іншій лінії Старлінг не було. Пікфорд зателефонував додому Полові Крендлеру.

Старлінг не зателефонувала А. Беннінг у лабораторію, і лаборантка трохи засмутилась. А. Беннінг витратила на аналіз багато власного вільного часу. Вона пішла задовго до того, як Пікфорд зателефонував Старлінг додому.

Мейсон про все дізнався за годину до Кларіс.

Він коротко переговорив із Полом Крендлером, говорив неквапливо, чекав на подихи респіратора. Розум був абсолютно ясним.

— Час випускати Старлінг, поки вони не почали мислити далекоглядно й не зробили з неї приманку. Сьогодні п’ятниця, у вас лишаються вихідні. Починай, Крендлере. Натякніть нашим європейцям щодо оголошення і розпочинайте стеження, їй уже час іти. І ще, Крендлере…

— Мені б хотілось, аби ми просто…

— Просто зробіть, що треба, і коли ти наступного разу отримаєш ту листівку з Кайманових Островів, то побачиш, що під маркою стоїть уже інша цифра.

— Гаразд, я… — сказав Крендлер і почув сигнал відбою.

Ця коротка розмова страшенно втомила Мейсона.

Наостанок перед тим, як поринути в перерваний сон, він викликав Корделла й наказав:

— Пошли по свиней.

Розділ 64

У фізичному плані набагато складніше перевозити проти волі напівдиких свиней, аніж викрасти людину. Свиню важче схопити, ніж людину, великі тварини сильніші за людей, і рушницею їх не залякаєш. Якщо вам хочеться зберегти цілість ніг і живота, то треба брати до уваги їхні ікла.

Свині з іклами інстинктивно випускають кишки, якщо б’ються з прямостійними істотами, як-от люди чи ведмеді. Від природи вони не перегризають сухожилків, але швидко вчаться цього прийому.

Якщо вам потрібно перевезти тварину живцем, то її не можна знешкоджувати електричним струмом, бо свині мають схильність до фатальної фібриляції передсердь.

Карло Деоґрасіас, повелитель свиней, був терплячим, мов крокодил. Він експериментував із седативним для тварин, використовуючи той самий ацепромазин, який планував ужити з доктором Лектером. Тепер він точно знав, яка доза потрібна для того, щоб заспокоїти стокілограмового дикого кабана, та через які інтервали давати ці дози, аби притишити його на чотирнадцять годин без тривалої післядії.

Оскільки фірма Верджерів була великим імпортером та експортером тварин, а також авторитетним партнером міністерства сільського господарства в програмах експериментального розведення, то свинки Мейсона потрапили в США по накоченій доріжці. Довідку від ветеринарної служби № 17–129 надіслали факсом до Санітарно-епідеміологічної станції тварин і рослин у Рівердейлі, штат Меріленд, як і вимагалося, разом із ветеринарними афідевітами з Сардинії та внеском пацієнта в $ 39,50 за п’ятдесят соломинок замороженої сперми, яку захотів привезти Карло.

Дозволи на свиней та сперму також прийшли факсом, разом із винятковим правом обійти звичний карантин для свиней, заведений на Кі-Вест, а також підтвердженням, що бортовий інспектор перевірить тварин у Міжнародному аеропорту Балтимор-Вашингтон.

Карло разом із помічниками, братами Пʼєро й Томмазо Фальчіоне, зібрали клітки. То були відмінні клітки з розсувними дверцятами з обох кінців, посипані всередині піском та обладнані м’якими перекладками. В останню хвилину вони згадали запакувати й дзеркало з борделю. Фотографії рами в стилі рококо, у якій відбивалися свині, чимось привабили Мейсона.

Карло обережно накачав транквілізатором шістнадцятьох свиней — п’ятьох самців, вирощених в одному загоні, та одинадцятьох самок, одна з яких була вагітною, але жодна не в еструсі.

Коли вони знепритомніли, він зробив кожній тварині ретельний фізіологічний огляд. Пальцями перевіряв на міцність їхні гострі зуби й кінчики великих іклів. Тримав у руках їхні страшні морди, зазирав у маленькі затуманені очі й прислухався до дихання, аби переконатися, що дихальні шляхи відкриті, і сплутав їх елегантні маленькі щиколотки. Потім він затяг їх на брезенті в клітки й засунув дверцята.

Вантажівки зі стогоном спустилися з гір Дженнардженту до Кальярі. В аеропорту на них чекав реактивний транспортний аеробус від «Count Fleet Airlines», компанії, яка спеціалізувалася на перевезенні скакових коней. Цей літак зазвичай транспортував в обидва боки американських коней, коли в Дубаї проводилися перегони. Тепер на ньому був один кінь, якого вони підібрали в Римі. Кінь не міг заспокоїтися відтоді, як почув запах диких свиней, тож іржав і брикався у своєму м’якому стійлі, допоки екіпаж не вивів його з салону й не полишив в аеропорті, від чого Мейсон зазнав додаткових витрат, бо ж йому довелося відправити коня до власника й заплатити компенсацію, аби уникнути судового позову.

Карло з помічниками летіли разом зі свинями в герметичному транспортному відсіку. Щопівгодини, поки вони летіли над неспокійною водою, Карло відвідував кожну свиню окремо, прикладав руку до їхніх щетинистих боків і намацував биття їх диких сердець.

Навіть здорові й голодні, шістнадцятеро свиней не зможуть з’їсти доктора Лектера повністю за один раз. Аби цілком розправитися з режисером, їм знадобився цілий день.

Мейсон хотів, аби першого дня доктор Лектер спостерігав, як свині пожирають його ступні. Потім Лектера всю ніч триматимуть під крапельницею з фізрозчином, поки свині чекатимуть на наступний прийом їжі.

Мейсон пообіцяв, що в перерві Карло отримає з ним годину сам на сам.

За другим разом свині виїдять у нього нутрощі й за годину поглинуть шкіру з черева та обличчя. Коли перша зміна найбільших свиней і вагітна самка наситяться та підуть геть, прийде друга хвиля їдців. На той час веселощі все одно вже закінчаться.

Розділ 65

Барні ніколи раніше не бував у сараї Верджерів. Він зайшов крізь бічні двері під ярусами сидінь, що з трьох боків оточували старий вивідний манеж. Порожній і тихий, за винятком воркотіння голубів на кроквах, манеж і досі зберіг атмосферу передчуття. За кафедрою аукціоніста була повітка. Великі двійчасті двері прочинялися до крила зі стайнями та збруярнею.

Барні почув голоси й гукнув:

— Агов!

— Ми в збруярні, Барні, проходь, — відповів хрипкий голос Марґо.

Збруярня виявилася затишним місцем, завішаним упряжжю й сідлами елегантних форм. Запах шкіри. Теплі сонячні промені, що лилися крізь запилюжені шибки під кроквами, підсилювали запахи шкіри й сіна. Уздовж однієї сторони сараю розташовувалася простора галерея, що переходила в сінник.

Марґо викладала скребниці й кілька недоуздків. Її волосся було світліше за сіно, очі блакитні, мов ветеринарний штамп на м’ясі.

— Привіт, — сказав Барні, стоячи в дверях.

Йому здалося, що обстава в кімнаті трохи театральна — спеціально для дітей, які відвідують ферму. За висотою та кутом, під яким світло потрапляло крізь високі вікна, приміщення скидалося на церкву.

— Привіт, Барні. Почекай, і хвилин за двадцять ми сядемо їсти.

З галереї долинув голос Джуді Інґрем:

— Барні-і-і-і! Доброго ранку. Зараз побачиш, що ми приготували на ланч! Марґо, як ти дивишся на те, шоб поїсти надворі?

За традицією Марґо та Джуді щосуботи чистили різномасту зграю товстеньких шетландських поні, яких тримали, щоб катати дітей. Вони завжди брали з собою ланч для пікніка.

— Спробуймо з південного боку сараю, на сонці, — сказала Марґо.

Усі були якісь надто життєрадісні. Людина з досвідом роботи в лікарні, як-от Барні, знає, що надмірна життєрадісність не віщує пацієнтові нічого хорошого.

Найбільшу увагу в збруярні привертав кінський череп, що висів на стіні трохи вище від людської голови, з усіма вуздечками та шорами, із жокейськими знаменами родини Верджерів.

— Це Стрімка Тінь, виграв скачки Лоджпол у п’ятдесят другому, єдиний переможець, що був у мого батька, — сказала Марґо. — Надто дешевий, щоб робити з нього опудало.

Вона поглянула на череп:

— Нівроку схожий на Мейсона, правда?

У кутку стояло духало і піч із примусовою тягою. Марґо розвела на вугіллі невеличке багаття, щоб зігріти приміщення. На вогні стояв горщик із якоюсь стравою. Пахло супом.

На робочій лаві лежав повний набір ковальських інструментів. Вона підібрала ковальський молот, отой, що з коротким держаком і важкою головкою. З такими великими руками й грудьми Марґо б і сама могла підковувати коней, вона скидалася на коваля з надто випнутими грудними м’язами.

— Кинеш мені пітник? — попрохала Джуді.

Марґо взяла жмут щойно випраних пітників і одним замашним порухом дужої руки відправила його по дузі на галерею.

— Окей, зараз я вмиюся й викладу з «джипа» речі. Їмо за п’ятнадцять хвилин, гаразд? — сказала Джуді, спускаючись по драбині.

Відчуваючи невідривний погляд Марґо, Барні не став роздивлятися сідниці Джуді. Замість сидінь у кімнаті стояли кілька тюків сіна зі складеними пітниками. Марґо і Барні присіли.

— Ти пропустив поні. Їх перевезли на конюшню в Лестері, — сказала Марґо.

— Чув сьогодні зранку вантажівки. Чому так?

— Справи Мейсона.

Вони трохи помовчали. Їм завжди було легко мовчати, але не зараз.

— То що, Барні. Настає момент, коли говорити вже марно і треба починати діяти. І для нас цей момент настав?

— Наче в нас інтрижка чи щось таке, — сказав Барні.

Невтішна аналогія зависла в повітрі.

— Інтрижка, — мовила Марґо. — Маю для тебе набагато кращу, дуже добру пропозицію. Ти знаєш, про що мова.

— У загальних рисах, — відповів Барні.

— Але якщо ти вирішиш, що не хочеш дечого робити, а потім воно все одно станеться, то ти ж розумієш, що шантажувати мене з цього приводу не варто?

Вона постукала по долоні ковальським молотом, певно, машинально, позираючи на Барні синіми очима різника.

Барні свого часу бачив чимало виразів облич і вижив завдяки тому, що вмів їх читати. Він побачив, що Марґо не блефує.

— Знаю.

— Так само якщо ми щось таки зробимо. Я буду надзвичайно щедрою один раз, тільки один. Але цього вистачить. Хочеш знати скільки?

— Марґо, протягом моєї зміни нічого не буде. Принаймні поки він платить мені за те, щоб я про нього піклувався.

— Чому, Барні?

Сидячи на тюку, він знизав великими плечима:

— Така угода.

— Ти називаєш це «угода»? Ось тобі угода, — сказала Марґо. — Пʼять мільйонів доларів, Барні. Ті самі п’ять мільйонів, які Крендлер має отримати за зраду ФБР, якщо тобі цікаво.

— Ми говоримо про те, як дістати від Мейсона достатньо сперми, аби Джуді завагітніла.

— І про дещо інше теж. Ти ж знаєш, що як отримаєш від Мейсона сперму й залишиш його живим, то він до тебе добереться, Барні. Хоч як далеко тікай, усе одно знайде. Відправишся до тих бісових свиней.

— Куди відправлюсь?

— У чому річ, Барні, ти Semper Fi[125], як написано в тебе на руці?

— Коли я взяв у нього гроші, то пообіцяв, що піклуватимусь про нього. Поки я працюю на Мейсона, не заподію йому шкоди.

— Тобі нічого не треба… заподіювати йому, окрім як провести одну медичну процедуру вже після смерті. Я не можу торкатися його в тому місці. Більше ніколи. Може, тобі доведеться допомогти мені з Корделлом.

— Якщо ти вб’єш Мейсона, то зможеш узяти тільки один забір, — сказав Барні.

— Ми отримаємо п’ять кубиків, бодай середньої чи низької активності, додамо середовище, вистачить на п’ять спроб запліднення, можна зробити екстракорпорально, родина в Джуді дуже плідна.

— Думаєш підкупити Корделла?

— Ні. Угоди він не дотримається. Його слово і шматка лайна не варте. Рано чи пізно він почне мене шантажувати. Його треба прибрати.

— Ти багато про це міркувала.

— Так. Барні, ти керуєш медичним постом. Усі дані з моніторів дублюються, записується кожна секунда. А відеоспостереження ведеться наживо, на плівку нічого не пишеться. Ми… я засуну руку під панцир респіратора й знерухомлю йому груди. Монітори показуватимуть, що респіратор працює. На той час, як почнуть мінятися пульс і кров’яний тиск, прибіжиш ти, а він уже буде без тями, і тоді можеш оживляти його, скільки заманеться. Єдина умова — не помічати моєї присутності. Я просто тиснутиму йому на груди, доки він помре. Ти ж бачив досить розтинів, Барні. На що в першу чергу звертають увагу, коли є підозра на задушення?

— На синці під повіками.

— У Мейсона немає повік.

Вона спеціально вивчала це питання, а ще звикла купляти все і всіх.

Барні дивився їй в обличчя, але периферійним зором слідкував за молотком.

— Ні, Марґо, — відповів він.

— Якщо я дозволю себе трахнути — погодишся?

— Ні.

— Якщо я сама тебе трахну — погодишся?

— Ні.

— Якби ти тут не працював, якби не відповідав за його медичний стан, то погодився б?

— Певно, що ні.

— Ти такий високоморальний чи просто страхополох?

— Не знаю.

— То дізнаймося. Барні, тебе звільнено.

Він кивнув, не сильно здивувавшись.

— І що, Барні? — Марґо піднесла до губ палець. — Ш-ш-ш. Даєш слово? Чи треба нагадати, що я можу тебе знищити тією справою в Каліфорнії? Про це ж немає потреби говорити, так?

— Не хвилюйся, — відповів Барні. — Це я маю хвилюватися. Я не знаю, як Мейсон відпускає працівників. Може, вони просто зникають.

— Ти теж можеш не хвилюватися. Я скажу Мейсонові, що в тебе гепатит. Про його справи ти майже нічого не знаєш, окрім того що він намагається допомогти законникам — і він знає, що в нас на тебе компромат, тому без проблем відпустить.

Барні замислився, з ким докторові Лектеру було цікавіше на сеансах психотерапії — з Мейсоном Верджером чи його сестрою.

Розділ 66

Коли довга срібляста фура підкотила до сараю на фермі «Мускусний щур», вже була ніч. Вантаж запізнився, нерви в усіх були на межі.

Спершу процедури в міжнародному аеропорті Балтимор-Вашингтон проходили за планом, бортовий інспектор із міністерства сільського господарства поштампував документи на перевезення шістнадцяти свиней. Інспектор мав глибокі знання в свинарстві, але такого ще не бачив.

А потім Карло Деоґрасіас зазирнув у вантажівку. Транспорт був обладнаний спеціально для перевезення тварин, і пахнув він відповідно, у тріщинах лишилися сліди багатьох попередніх пасажирів. Карло не дозволив вивантажувати свиней.

Літак чекав, поки розлючений водій, Карло й Пʼєро Фальчіоне відшукають іншу транспортну вантажівку, куди легше поставити пересувні клітки, знайдуть мийку для фур із паровим шлангом і парою вичистять вантажний відсік.

Остання неприємність спіткала їх біля головних воріт «Мускусного щура». Вартовий перевірив тоннаж фури й відмовився її пропускати, навівши граничний вантаж для декоративного містка. Він направив їх на службову дорогу, що йшла через національний заповідник. По високому кузову вантажівки шкрябали гілки дерев, поки автівка доповзала дві останні милі до ферми.

Карло сподобався великий чистий сарай «Мускусного щура». Сподобався маленький автонавантажувач, який ніжно переніс клітки до стійл для поні.

Коли водій вантажівки приніс до кліток ветеринарний електрошокер і запропонував тицьнути ним одну зі свиней, аби перевірити, наскільки глибокий у них наркотичний сон, Карло вихопив інструмент і так сильно налякав водія, що той від страху навіть не попросив шокер повернути.

Карло полишив великих щетинистих свиней відходити від заспокійливого в напівтемряві й нікому не дозволяв підходити до кліток, доки звірі не прокинулися й не стали на ноги. Він боявся, що ті, хто прокинеться першими, захочуть відкусити шматочок від безтямних сплюх. Коли стадо не спить разом, будь-яка істота, що лежить ницьма на землі, може привернути увагу свиней.

Пʼєро й Томмазо мусили бути вдвічі обережнішими відтоді, як стадо з’їло режисера Оресте і пізніше — його замороженого помічника. Людям уже не можна було заходити до свиней у загін чи на пасовище. Ці свині не погрожували, не ляскали зубами, як роблять дикі свині, вони просто слідкували за людьми з жаскою, свинячою цілеспрямованістю й підкрадалися дедалі ближче, аж поки не опинялися на достатній відстані, щоб кинутися на здобич.

Карло, так само цілеспрямований, не заспокоївся, доки не обійшов із ліхтариком увесь паркан, що відокремлював лісисте пасовище від решти великого національного заповідника.

Карло поколупав землю своїм кишеньковим ножем, вивчив плодокорм під деревами на пасовищі й знайшов жолуді. Минулої ночі, коли вони заїжджали на ферму, він чув сойок і вирішив, що тут мають бути жолуді. Звісно, на загородженому пасовищі росли білі дуби, але небагато. Карло не хотів, аби свині знаходили собі їжу на землі, як вони це роблять у великих лісах.

З відкритого кінця сараю Мейсон збудував міцну огорожу з голландськими воротами, як у Карло на Сардинії.

Стоячи за цим безпечним бар’єром, Карло мав змогу годувати свиней, кидаючи їм через паркан одежу, напхану мертвими курми, ягнячими ногами й овочами.

Свині були аж ніяк не ручними, але не боялися людей і шуму. Навіть Карло не міг заходити до них за огорожу. Свині відрізняються від інших тварин. У них простежуються проблиски інтелекту й жахлива практичність. Ніякої ворожості. Вони просто люблять їсти людей. Прудконогі, як м’юрські бики, підрізаючи здобич, немов вівчарки, вони рухалися навколо доглядачів так, ніби заздалегідь спланували свої дії. Пʼєро вже якось мало не загинув, коли забирав після годівлі сорочку, яку хотів використати вдруге.

Ніколи ще не було на світі таких свиней, більших за європейських диких кабанів і таких же несамовитих. Карло почувався їх творцем. Він знав про їхнє призначення, знав, що їм належить знищити зло, і це буде єдине виправдання, що знадобиться йому в майбутньому.

Близько півночі в сараї вже всі поснули: Карло, Пʼєро й Томмазо спали без сновидінь на горищі збруярні, свині хропіли в клітках, перебираючи вві сні маленькими елегантними ніжками, мов кудись бігли, кілька тварин совалися на чистих підстилках. При слабкому світлі багаття, розведеного на вугіллі в ковальській печі, зблискував череп скакового коня, Стрімкої Тіні, що наглядав за ними всіма.

Розділ 67

Атака на агента Федерального бюро розслідувань за допомогою доказів, сфабрикованих Мейсоном, — для Крендлера то був серйозний крок. Йому навіть подих трохи перехопило. Якщо Генеральний прокурор упіймає його на гарячому, то розчавить, мов таргана.

Окрім власних, персональних ризиків, Крендлера мало що хвилювало. Загублена кар’єра Кларіс Старлінг не мала для Крендлера такого великого значення, яке б мав крах будь-якого чоловіка. Чоловіки утримують родини, як це робив Крендлер, хоч якою жадібною й невдячною ця родина буває.

І Старлінг уже, безперечно, час позбутися. Якщо її залишити в спокої, то завдяки своєму жіночому чуттю на дрібниці, як у домогосподарки, Кларіс Старлінг вийде на Ганнібала Лектера. А тоді Крендлер від Мейсона нічого не отримає.

Що швидше її позбавлять повноважень і виставлять як приманку, то краще.

Крендлер і раніше нищив чужі кар’єри на шляху до влади, спершу — як державний обвинувач із активною політичною позицією, пізніше — в міністерстві юстиції. З досвіду він знав, що зруйнувати кар’єру жінки легше, ніж чоловіка. Якщо жінка отримує якесь несподіване, невластиве підвищення, то найбільш ефективний спосіб — пустити чутку, що вона домоглася цього через ліжко.

Крендлер подумав, що для Кларіс Старлінг такі обвинувачення аж ніяк не підійдуть. По правді, він не міг пригадати жодну іншу жінку, якій би настільки було на користь, щоб її добряче трахнули. Інколи він думав про таке шліфування для неї — думав і колупався в носі.

Крендлер не міг пояснити свою ворожість до Старлінг. Вона йшла з самого нутра й займала таке місце в його душі, куди він не наважувався заходити. У тому місці були чохли для сидінь, плафон на стелі, дверні й віконні ручки, а ще дівчина з таким же кольором волосся, як у Старлінг, але не з таким розумом, її трусики опущені до кісточок, і вона все питала, що ж із ним не так, чи він якийсь голубий? голубий? голубий?

Якщо не брати до уваги, яка сучка ця Старлінг, думав Крендлер, то загалом результати її роботи у ФБР варті набагато більшого, ніж ті кілька підвищень, які вона отримала, — цього не можна не визнати. Винагороджували її нечасто, що радує: протягом років він раз у раз крапав отруту в її досьє і таким чином міг впливати на комісію професійного зростання у ФБР, не допустивши кількох вигідних призначень, що Старлінг мала б їх отримати, причому справі Крендлера допомагали її незалежна поведінка й зухвальство.

Мейсон не став чекати на розбір польотів щодо рибного ринку. До того ж не було гарантій, що на слуханні все лайно повісять на Старлінг. Те, що вона пристрелила Евелду Драмґо та інших, було результатом порушення процедури безпеки, це очевидно. Диво, що Старлінг змогла врятувати життя тому байстрючаті-немовляті. Ще одне дитя, яке доведеться годувати суспільству. Неважко зірвати кірку з ран, що тільки почали гоїтися після тої страшної події, але дістатися таким чином до Старлінг буде проблематично.

Краще піти шляхом Мейсона. Так швидше, і її стовідсотково виженуть. Момент дуже сприятливий. Одна вашингтонська аксіома, яка справджується набагато частіше за теорему Піфагора, твердить наступне: за наявності повітря одне гучне бздиння з очевидним винуватцем перекриє багато інших, менших вихлопів у кімнаті, за умови якщо вони всі відбуваються приблизно одночасно.

А міністерство юстиції настільки захопилося справою з імпічментом, що Крендлер може швидко й непомітно усунути Старлінг.

Мейсон хотів, щоб про це написали в пресі, яку може прочитати доктор Лектер. Але Крендлер мусив подбати про те, щоб журналісти з’явилися поблизу ніби за збігом обставин. На щастя, незабаром мала відбутися подія, якою можна буде вдало скористатися: ювілей самого ФБР.

Крендлер зумів приручити свою совість, щоб потім було легше очищатися від гріхів.

Ось що втішало його наразі: якщо Старлінг втратить роботу, то в найгіршому випадку тому клятому лесбійському лігву, де мешкає Старлінг, доведеться обходитися без великої супутникової тарілки, що транслює спортивні канали. У найгіршому випадку він просто дозволить неприпнутій гарматі перекотитися за борт і більше нікому не заважати.

Коли «неприпнута гармата» опиниться за бортом, човен припинить розгойдуватися — так думав Крендлер, задоволений і заспокоєний, мов ті дві морські метафори утворювали логічне рівняння. Те, що гармата рухається саме від гойдання човна, аж ніяк його не хвилювало.

Крендлер вів таке насичене уявне життя, яке тільки дозволяла його фантазія. Тепер заради власного задоволення він змальовував собі Старлінг старою, яка перечіпляється на ходу через цицьки, що її стрункі ноги стали безформними й посиніли від вен, що вона ледве пересувається сходами, несучи на прання білизну, відвертаючи обличчя від плям на простирадлах, заробляючи таким чином на куток у мотелі, яким володіє парочка старих, волохатих клятих лесбійок.

Він уявляв, що скаже їй наступного разу, після тріумфу над «діркою з кукурудзяної ферми».

Озброєний професійною оцінкою доктора Демлінга, він хотів опинитися поруч зі Старлінг, коли в неї заберуть зброю, і сказати їй, не розтуляючи рота: «Ти така стара, що можеш трахатися з власним татком, навіть за мірками білого непотребу з Півдня». Він подумки повторював цю фразу, думав занотувати її собі в блокнот.

Крендлер мав зброю, час і отруту, необхідні для руйнування кар’єри Старлінг, і, щойно він узявся до справи, йому на поміч прийшли фортуна і пошта з Італії.

Розділ 68

Цвинтар Беттл-Крік, що неподалік міста Габбарда, штат Техас, схожий на шрам на левиній шкурі, на яку перетворюється центральний Техас у грудні. Зараз там свище вітер, як він робитиме це завжди. Перечекати його не вийде.

У новій частині цвинтаря надгробки укладено на одному рівні з землею, щоб легше було косити траву. Сьогодні над могилою однієї маленької іменинниці танцює срібляста повітряна кулька у формі серця. У старій частині цвинтаря траву регулярно косять по стежках, і дещо рідше косарка пробирається між могил. У землю втоптуються уривки стрічок і стеблини висохлих квітів. У глибині цвинтаря є компостна купа, куди відносять старі букети. Між веселою кулькою у формі серця і компостною купою працює на холостому ходу екскаватор. Ним керує чорношкірий молодик, а ще один стоїть на землі й намагається прикрити долонями вогник сірника, щоб запалити сигарету…

— Містере Клостер, я попросив вас бути присутнім під час цієї операції, щоб ви самі побачили, з чим ми стикаємось. Певен, що ви відмовите родичів від споглядання, — сказав містер Ґрінлі, директор похоронного бюро міста Габбард. — Сама домовина, і я ще раз хочу похвалити ваш смак, сама домовина становитиме чудове видовище, і це все, що їм треба бачити. Радий надати вам на неї професійну знижку. Мій батько, наразі вже покійний, спочиває саме в такій.

Він кивнув молодикові за кермом екскаватора, і ківш машини відкусив шматок із порослої травою проваленої могили.

— Ви певні щодо надгробка, містере Клостер?

— Так, — відповів доктор Лектер. — Діти замовили єдиний надгробок для матері й батька.

Вони стояли мовчки, вітер тріпав холоші штанів, поки екскаватор не зупинився на глибині приблизно двох футів.

— Звідси краще працювати лопатами, — сказав містер Ґрінлі.

Двійко робочих пірнули в яму й почали викидати назовні землю легкими завченими рухами.

— Обережно, — попередив містер Ґрінлі. — Там від початку домовини, вважай, не було. У жодне порівняння не йде з тим, що він отримає зараз.

І дійсно, дешева домовина з пресованих деревоплит провалилася всередину, на свого мешканця.

Ґрінлі наказав копачам обчистити навколо неї землю й просунути брезент під уціліле дно ящика. За допомогою тканини труну підняли й закинули в багажник вантажівки.

У гаражі похоронного бюро міста Габбард стояв стіл на козлах, і саме туди поклали домовину й прибрали шматки проваленої кришки, під якими виявився чималий скелет.

Доктор Лектер швидко його оглянув. Куля лишила слід на коротких ребрах, а на верхній лівій частині чола виднівся компресійний перелом і також дірка від кулі. Череп поріс мохом, отвори забиті брудом, голу кістку видно лише подекуди. У черепа були високі вилиці, такі доктор Лектер уже бачив.

— Земля багато не лишає, — сказав містер Ґрінлі.

Кістки обтягували прогнилі рештки штанів і лахміття від ковбойської сорочки. Перламутрові кнопки-застібки провалилися крізь ребра. На грудях покоївся ковбойський капелюх, бобровий 3Х із заломом «форт Ворт». На крисах також була щербина, а в наголовку — дірка.

— Ви знали покійного? — запитав доктор Лектер.

— Ми викупили це бюро й почали порядкувати цвинтарем у 1989 році, у рамках розширення фірми, — відповів містер Ґрінлі. — Тепер я проживаю неподалік, але головний офіс компанії розташований у Сент-Луїсі. Хочете спробувати зберегти одяг? Або я можу порадити вам костюм, хоча не думаю…

— Ні, — відказав доктор Лектер. — Почистіть щіткою кістки, одягу не треба, крім капелюха, пряжки й черевиків, маленькі кістки від рук і ніг покладіть у мішечок і замотайте їх у найкращий шовковий саван разом із черепом та довгими кістками. Не треба викладати, просто зберіть усе докупи. Якщо надгробок залишиться вам, це компенсує витрати на закриття могили?

— Так, якщо ваша ласка, розпишіться ось тут, і я віддам вам копії всіх інших документів, — сказав містер Ґрінлі, дуже задоволений проданою домовиною.

Більшість похоронних розпорядників, що приходять за тілом, просто склали б кістки в картонну коробку й продали родині власну домовину.

Документи на ексгумацію, які надав доктор Лектер, цілком відповідали розділу 711.004 Кодексу з охорони здоров’я й безпеки штату Техас, про що йому було відомо, оскільки він сам їх виготовив, знайшовши всі вимоги й факсимільні форми на сайті Техаської асоціації окружних юридичних бібліотек швидкої довідки.

Двоє робітників, радіючи дверям у задній стінці кузова орендованої вантажівки доктора Лектера, вкотили на місце нову домовину і прикріпили її разом із транспортним візком пасками поряд із єдиним іншим вантажем — шафою для одягу.

— Яка чудова ідея возити з собою свій гардероб. Щоб церемоніальний одяг не м’явся у валізі, правда? — сказав містер Ґрінлі.

У Далласі доктор дістав із шафи кофр для альта і склав у нього перев’язаний у шовк пакунок із кістками, причому в нижню секцію вільно вмістився капелюх, а вже в нього уклався череп.

Біля кладовища Фіш-Треп доктор викинув через задні двері домовину й повернув орендовану вантажівку в аеропорт Даллас-Форт-Ворт, де здав у багаж кофр для альта, що мав прибути безпосередньо у Філадельфію.

IV. ВИЗНАЧНІ ПОДІЇ В КАЛЕНДАРІ ЖАХІВ

Розділ 69

У понеділок Кларіс Старлінг мала перевірити списки екзотичних покупок за вихідні, але система працювала з перебоями, тож довелося викликати комп’ютерного техніка з інженерного відділу. Навіть ураховуючи скорочений до мінімуму перелік із двох чи трьох особливих марочних вин від п’ятьох виноробів, усього двох постачальників фуа-ґра в США і п’ятьох ритейлерів делікатесів, кількість покупок вражала. Дані від окремих винних магазинів, господарі яких телефонували за номером у бюлетені, довелося вводити від руки.

За рахунок того, що особу доктора Лектера встановили в справі вбивства мисливця на оленів у штаті Вірджинія, Старлінг звузила пошук тільки до покупок на Східному узбережжі, за винятком фуа-ґра від «Сономи». Паризький «Фошон» відмовився співпрацювати. Старлінг не змогла розібрати, що їй сказали працівники магазину «Vera dal 1926» у Флоренції, тому надіслала до Квестури факс із проханням про допомогу, якщо доктор Лектер замовить білі трюфелі.

Наприкінці робочого дня в понеділок, 17 грудня, у Старлінг залишилося дванадцять варіантів, які треба було перевірити. Це були набори покупок, оплачені кредитними картками. Якийсь чоловік придбав ящик «петрю» та «ягуар» із суперчарджером і оплатив усе карткою «American Express».

Ще один замовив ящик «батар-монраше» і ящик зелених устриць із Жиронди.

Старлінг відправила варіанти до місцевих бюро, аби там усе перевірили.

Старлінг та Ерік Пікфорд працювали окремо, але їхні зміни частково накладались, аби в офісі лишалася хоч одна людина тоді, коли працюють роздрібні магазини.

Пікфорд уже чотири дні як заступив на посаду і частину робочого часу присвятив тому, що налаштував автоматичний набір номерів на телефоні. Жодних написів на кнопках він не зробив.

Коли Еріка не було в офісі, Старлінг натисла верхню кнопку на апараті. Відповів сам Пол Крендлер.

Вона поклала слухавку й деякий час сиділа в тиші. Уже був час іти додому. Повільно обертаючись на кріслі, вона роздивлялася речі в Ганнібаловому домі. Рентгенівські знімки, книжки, стіл, накритий для однієї персони. Потім вона розсунула штори й вийшла.

Кабінет Кроуфорда стояв незамкнений і порожній. Светр, який сплела йому покійна дружина, висів на шараґах у кутку. Старлінг потяглася рукою до светра, майже торкнулася, перекинула через плече своє пальто й вирушила в довгу путь до автівки.

Куантіко вона більше не побачить.

Розділ 70

Увечері 17 грудня у двері до Кларіс Старлінг подзвонили. Вона побачила, що на під’їзній доріжці за її «мустангом» стоїть машина федерального пристава.

Приставом виявися Боббі, той, хто відвіз її додому з лікарні після стрілянини на рибному ринку.

— Привіт, Старлінг.

— Привіт, Боббі. Заходь.

— Я б із радістю, але маю спершу дещо вам сказати. У мене тут повідомлення, яке я мушу вам вручити.

— Та ну. Вручиш мені його в будинку, там тепліше, — сказала Старлінг, похолонувши всередині.

Згідно з повідомленням на бланку Генерального прокурора з міністерства юстиції, їй належало з’явитися на слухання завтра, 18 грудня, о дев’ятій ранку до Будівлі Гувера.

— Вас завтра підвезти? — спитав пристав.

Старлінг похитала головою:

— Дякую, Боббі, я приїду на своїй машині. Хочеш кави?

— Ні, дякую. Мені шкода, Старлінг.

Пристав явно хотів піти. Запала незручна мовчанка.

— Бачу, вухо вже загоїлось, — зрештою мовив він.

Старлінг помахала приставу, коли той заднім ходом виводив автівку з під’їзної доріжки.

Лист просто наказував з’явитися на слухання. Жодних причин не було наведено.

Арделія Мепп, ветеран міжусобних війн Бюро та скалка в дупі клубу старих добрих хлопців, одразу ж заварила якнайміцніший лікувальний чай за рецептом своєї бабці, відомий здатністю покращувати розумові здібності. Старлінг завжди страхалася цього чаю, але тепер іншого виходу не було. Мепп постукала пальцем по бланку.

— Генеральний прокурор ні чорта не мусить тобі пояснювати, — сказала Мепп між ковтками. — Якби звинувачення висувала комісія з професійної відповідальності або та сама комісія при міністерстві юстиції щось на тебе нарила, то вони б мали все тобі сказати, мали б вручити тобі відповідні документи. Вони б мусили прислати тобі ту кляту форму 645 чи 644 з усіма звинуваченнями, і, якби ті мали кримінальний характер, ти могла би претендувати на адвоката й повний розголос, тобто на все, що отримують звичайні шахраї, атож?

— Атож, чорт забирай.

— Ну, у цьому випадку ти отримаєш хіба що дулю з маком. Генеральний прокурор має політичну владу, він може перебрати на себе будь-яку справу.

— То він і цю перебрав?

— Бо Крендлер язика з його дупи не виймає. Хай там як, якщо захочеш скористатися законом про рівність прав, то в мене є всі телефонні номери. А тепер, Старлінг, слухай мене уважно: ти маєш їм сказати, що хочеш все записати на диктофон. ГП не має справи з друкованими свідченнями. Лонні Ґейнз підняв колись із цього приводу велику бучу. Вони записують кожне твоє слово, але пізніше ці слова можуть якимось чином змінитися. Розшифровку тобі нізащо не покажуть.

Старлінг зателефонувала Кроуфорду. Голос у нього звучав так, наче він щойно прокинувся.

— Не знаю, у чому річ, Старлінг, — сказав він. — Треба попитати. Одне я знаю точно: завтра буду там.

Розділ 71

Ранок, і залізобетонна клітка Будівлі Гувера тьмариться під молочними небесами.

У ці часи, коли в автівки постійно підкладають бомби, центральний вхід і внутрішнє подвір’я здебільшого закриті для публіки, а саму будівлю обступає коло старих автомобілів Бюро, які слугують імпровізованим аварійним бар’єром.

Поліція округу Колумбія, додержуючись бездумного розпорядку, день у день виписує штрафні талони деяким машинам у цьому бар’єрі, аркуші накопичуються під склоочисниками, звідки їх вихоплює вітер і розносить вулицею.

Безхатько, що грівся над каналізаційною ґраткою при узбіччі, гукнув Старлінг і простягнув руку, коли та проходила поруч. Половина його обличчя була помаранчевого кольору, певно, від бетадину з якогось пункту невідкладної допомоги. Безхатько підставив полістиролову склянку з обшарпаними краями. Старлінг порилася в сумочці, шукаючи долар, і віддала два, похилившись до теплого затхлого повітря й пари.

— Хай вам Бог помагаʼ, — сказав безхатько.

— Дякую, — відповіла Старлінг. — Зараз мені будь-яка допомога не завадить.

Старлінг узяла велику каву в «Au Bon Pain» на Десятій вулиці, по сусідству з Будівлею Гувера, як вона робила вже багато разів протягом довгих років служби. Після неспокійного сну їй хотілося кави, але не хотілося під час слухання проситися за малою потребою в туалет. Тож вона вирішила випити тільки половину.

Крізь вікно вона помітила Кроуфорда й наздогнала його на тротуарі.

— Хочете, я поділюся з вами кавою, містере Кроуфорд? Вони можуть дати ще одну чашку.

— Без кофеїну?

— Ні.

— Тоді не варто, бо я зі шкіри можу вистрибнути.

Кроуфорд здавався змореним і старим. З кінчика носа звисала прозора крапля. Вони зупинилися осторонь від потоку пішоходів, які рушили до бічного входу в штаб-квартиру ФБР.

— Старлінг, мені невідомі причини цього слухання. Жодного іншого учасника перестрілки на «Фелічіано» не викликали, принаймні я не знайшов такої інформації. Я буду з тобою.

Старлінг дала йому серветку, і вони влилися в щільний потік робітників, що прибували на денну зміну.

Старлінг помітила, що адміністративний персонал має незвично ошатний вигляд.

— Дев’яноста річниця ФБР. Сьогодні приїде Буш із промовою, — нагадав їй Кроуфорд.

У провулку стояли чотири телевізійні фургони з супутниковим зв’язком.

Операторська група каналу WFUL облаштувалася на тротуарі й знімала молодика з каскадною зачіскою, який щось говорив у мікрофон. Помічник продюсера, який сидів на даху фургона, побачив у натовпі Старлінг і Кроуфорда.

— Он вона, он вона, у моряцькому плащі, — гукнув він униз.

— Поїхали, — скомандував Каскад. — Пишемо!

Телевізійники увігналися в людський потік, аби захопити крупним планом обличчя Старлінг.

— Спеціальний агенте Старлінг, як ви прокоментуєте розслідування бійні на рибному ринку «Фелічіано»? Ваш рапорт уже прийняли? Чи звинувачують вас у вбивстві п’ятьох…

Кроуфорд зняв свого непромокального капелюха й, удаючи, ніби прикриває очі від світла телекамери, зумів на мить затулити об’єктив. Телевізійників зупинили тільки двері з датчиком безпеки.

Ці сучі діти отримали наводку.

Проминувши контроль, вони зупинились у фойє. Надворі був туман, і їхній одяг усіявся дрібними крапельками. Кроуфорд насухо проковтнув таблетку «Ґінкґо білоба».

— Старлінг, гадаю, вони обрали саме цей день через гармидер навколо імпічменту й річниці. У цій бучі будь-яке рішення пройде непоміченим.

— Навіщо тоді нацьковувати пресу?

— Бо не всі на цьому слуханні співають однієї пісні. У тебе є десять хвилин, не хочеш припудрити носика?

Розділ 72

Старлінг нечасто бувала на сьомому поверсі Будівлі Гувера, де розташовувалась адміністрація. Сім років тому її разом з іншими випускниками класу викликали сюди, коли директор вітав Арделію Мепп з найкращими результатами в навчанні, і ще раз Старлінг викликав заступник директора, аби вручити медаль чемпіона стрільби з бойового пістолета.

Килим у кабінеті заступника директора Нунана мав такий довгий ворс, якого Старлінг у житті не бачила. Шкіряні крісла в залі для зустрічей створювали клубну атмосферу, у приміщенні стояв явний запах сигарет. Старлінг задумалася, чи встигли вони до її приходу викинути всі недопалки й провітрити кімнату.

Коли вони з Кроуфордом зайшли до зали, троє чоловіків підвелись, а один — ні. Серед тих, хто встав, був колишній бос Старлінг, Клінт Персалл з польового офісу у Вашингтоні й Баззардс-Пойнт, заступник директора ФБР Нунан і високий рудий чоловік у костюмі з шовку. У кріслі лишився Пол Крендлер з адміністрації Генерального прокурора. Крендлер повернув до Старлінг голову на довгій шиї, наче визначив місце її розташування за запахом. Коли він повністю до неї розвернувся, вона побачила обидва його круглі вуха. Дивно, але в кутку кімнати стояв федеральний пристав, якого Старлінг не знала.

Зазвичай співробітники ФБР і міністерства юстиції мають охайний вигляд, але ці чоловіки причепурилися для телебачення. Старлінг збагнула, що пізніше вони прийдуть на церемонію з колишнім президентом Бушем, що відбуватиметься внизу. Бо інакше їй наказали б з’явитися в міністерстві юстиції, а не в Будівлі Гувера.

Крендлер насупився, побачивши біля Старлінг Джека Кроуфорда.

— Містере Кроуфорд, не думаю, що ваша присутність на цьому слуханні необхідна.

— Я безпосередній начальник спеціального агента Старлінг. Моє місце — тут.

— Я так не думаю, — сказав Крендлер і повернувся до Нунана. — За документами її начальник — Клінт Персалл, з Кроуфордом вона працює тільки тимчасово. Гадаю, агента Старлінг слід допитувати без сторонніх. Якщо нам знадобиться додаткова інформація, то можна попросити завідувача відділу побути неподалік, де ми легко його знайдемо.

Нунан кивнув:

— Ми з задоволенням вислухаємо твою точку зору, Джеку, коли почуємо незалежні свідчення від неї… від спеціального агента Старлінг. Прошу тебе бути неподалік, Джеку. Якщо хочеш, зачекай у читальній залі бібліотеки, влаштовуйся зручніше, я тебе викличу.

Кроуфорд підвівся.

— Директоре Нунан, дозвольте зауважити, що…

— Вам дозволено піти, ось що вам дозволено, — сказав Крендлер.

Підвівся Нунан.

— Притримайте коней, містере Крендлер, на цих зборах головую я, доки не вирішу передати правління вам. Джеку, ми з тобою давні знайомі. Цей джентльмен із міністерства юстиції тільки нещодавно обіймає посаду, тому не розуміє. Ти скажеш своє слово, обіцяю. А тепер іди, і нехай Старлінг сама за себе говорить, — сказав Нунан, а тоді нахилився до Кренлера й прошепотів йому на вухо щось таке, від чого той почервонів.

Кроуфорд поглянув на Старлінг. Він тільки собі нашкодить.

— Дякую, що прийшли, сер, — сказала вона.

Пристав випустив Кроуфорда.

Почувши, як за спиною клацнув замок, Старлінг виструнчилась і поглянула на чоловіків, одна проти всіх.

З цього моменту слухання відбувалося з оперативністю ампутації вісімнадцятого століття.

Нунан обіймав найвищу посаду у ФБР з усіх присутніх, але Генеральний прокурор вищий за нього, і він, очевидно, прислав Крендлера як свого уповноваженого.

Нунан узяв папку, що лежала перед ним на столі.

— Представтесь, будь ласка, для протоколу.

— Спеціальний агент Кларіс Старлінг. А протокол складається, директоре Нунан, запис ведеться? Я була б рада, якщо так.

Коли директор нічого не відповів, вона продовжила:

— Ви не проти, якщо я записуватиму слухання на свій диктофон?

Вона дістала з сумочки маленьку надійну «Наґру». Тоді заговорив Крендлер:

— Зазвичай подібні попередні слухання відбуваються в управлінні Генерального прокурора, у міністерстві. Ми вирішили провести це тут, бо так усім зручніше через сьогоднішню церемонію, проте ми дотримуватимемось правил, заведених у міністерстві. Це тонка справа дипломатичного характеру. Жодних записів.

— Висуньте їй обвинувачення, містере Крендлер, — сказав Нунан.

— Агенте Старлінг, вам висувається звинувачення в незаконній видачі внутрішньої інформації злочинцеві-втікачеві, — сказав Крендлер, ретельно відстежуючи свою міміку. — Точніше, вас звинувачують у публікації у двох італійських газетах оголошення, де ви попереджаєте втікача Ганнібала Лектера про небезпеку й нашу пошукову операцію.

Пристав подав Старлінг розмазану копію сторінки «La Nazione». Вона піднесла її до вікна, щоб прочитати текст, обведений колом.

«А. А. Аарону. Здайтеся найближчим органам, вороги вже близько. Ханна».

— Як ви це прокоментуєте?

— Я цього не робила. Ніколи не бачила цього оголошення.

— Як ви поясните той факт, що в листі використано ім’я «Ханна», відоме тільки Ганнібалові Лектеру й Бюро? Кодове ім’я, яке Лектер попросив вас використовувати?

— Не знаю. Хто це знайшов?

— Співробітник відділу документації в Ленґлі випадково побачив, коли перекладав статті про Лектера в «La Nazione».

— Якщо в Бюро це кодове ім’я засекречене, то як співробітник відділу документації в Ленґлі зміг розпізнати його в газеті? Цим відділом керує ЦРУ. Нумо попитаймо в них, хто їм підказав ім’я «Ханна».

— Певен, що перекладач був знайомий з матеріалами справи.

— Настільки? Сумніваюся. То спитаймо в нього, хто дав йому наводку. Звідки я могла знати, що доктор Лектер у Флоренції?

— Саме ви знайшли запит з комп’ютера Флорентійської квестури на отримання матеріалів справи Лектера з ПЗНЗ, — сказав Крендлер. — Цей запит був надісланий за кілька днів до вбивства Пацці. Нам невідомо, коли саме ви на нього натрапили. Чому б іще Квестура у Флоренції цікавилася Лектером?

— А з якої причини я мала його попереджати? Директоре Нунан, чому цим займається Генеральний прокурор? Я в будь-який час готова пройти тест на поліграфі. Накажіть закотити апарат.

— Італійські дипломати заявили протест щодо спроби попередження відомого злочинця про небезпеку на території їхньої країни, — сказав Нунан і вказав на рудого чоловіка, який сидів поруч. — Це містер Монтенеґро з посольства Італії.

— Доброго ранку, сер. А як саме італійці про це дізналися? — запитала Старлінг. — Не з Ленґлі ж?

— Дипломатичні розбірки додають нам роботи, — вставив Крендлер, перш ніж Монтенеґро встиг відкрити рота. — Ми хочемо з усім розібратись, задовольнити вимоги італійської влади, а також Генерального прокурора і зробити це, чорт, якнайшвидше. Нам усім буде краще, якщо ми дивитимемось на факти в цілому. Що у вас із доктором Лектером, міс Старлінг?

— Я кілька разів допитувала доктора Лектера за наказом начальника відділу Кроуфорда. З моменту втечі доктора Лектера я отримала від нього два листи за сім років. Вони обидва у вас є, — відповіла Старлінг.

— Власне, у нас їх більше, — сказав Крендлер. — Ось це ми отримали вчора. Що ще ви могли отримувати, нам невідомо.

Він потягся за спину й дістав картонну коробку з багатьма штампами, добряче пом’яту після численних пересилок.

Крендлер з удаваним задоволенням удихнув пахощі з коробки. Він ткнув пальцем у транспортну етикетку, проте не потурбувався показати її Старлінг.

— Адресовано вам додому в Арлінгтон, спеціальний агенте Старлінг. Містере Монтенеґро, не скажете нам, що це за речі?

Італійський дипломат порився в загорнутих у тканину пакуночках, блимаючи запонками.

— Так, це лосьйони, sapone di mandorle, відоме мигдалеве мило з «Санта Марія Новелла» у Флоренції, з тамтешньої «Фармачії», кілька парфумів. Такі речі люди дарують, якщо закохані.

— Їх протестували на наявність токсинів і подразників, так, Клінте? — запитав Нунан колишнього начальника Старлінг.

Персалл видавався присоромленим.

— Так, — мовив він. — З ними все в порядку.

— Дари кохання, — сказав Крендлер із певним задоволенням. — А ще в нас є любовна записка.

Він дістав із коробки аркуш пергаменту, розгорнув і підняв угору, показавши фотографію з жовтої преси з обличчям Старлінг, до якої було домальовано тіло крилатої левиці. Він розвернув аркуш до себе, аби зачитати те, що доктор Лектер написав своїм каліграфічним почерком:

— «Кларіс, чи замислювалася ти коли-небудь, чому філістимляни тебе не розуміють? Тому що ти є відповіддю на загадку Соломона: ти мед у тілі левиці».

— Il miele dentro la leonessa, як гарно, — сказав Монтенеґро, подумки занотовуючи фразу, щоб скористатися нею пізніше.

— Що-що? — перепитав Крендлер.

Італієць відмахнувся від його питання, бо розумів, що Крендлер ніколи не почує музику в метафорі доктора Лектера, не відчує при нагоді тактильних алюзій.

— З цього моменту справа переходить до Генерального прокурора через імовірні наслідки для міжнародних відносин, — сказав Крендлер. — Як усе закінчиться, чи буде вас притягнуто до адміністративної чи кримінальної відповідальності, залежатиме від нашого подальшого розслідування. Якщо так станеться, що кримінальна, спецагенте Старлінг, то справа перейде до відділу суспільного контролю при міністерстві юстиції, який і керуватиме судом. Вас повідомлять заздалегідь, щоб ви підготувалися. Директоре Нунан…

Нунан глибоко вдихнув і завдав вирішального удару сокирою:

— Кларіс Старлінг, я відправляю вас в адміністративну відпустку, доки суд не винесе рішення у вашій справі. Вам належить здати зброю та посвідчення ФБР. Вам обмежується доступ до всіх будівель Бюро, крім публічних федеральних закладів. Будь ласка, здайте особисту зброю та посвідчення спеціальному агенту Персаллу. Підійдіть сюди.

Ідучи до стола, Старлінг на секунду подивилася на цих чоловіків як на мішені на стрілецьких змаганнях. Вона зможе вкласти всіх чотирьох, ніхто з них не встигне навіть зброю з кобури дістати. Момент пройшов. Вона дістала свій 45-й калібр і, не зводячи з Крендлера очей, піймала на долоню кільце з захватом, поклала його на стіл і витрусила з барабана набої. Крендлер ухопив один на льоту й стиснув у руці так, що аж кісточки побіліли.

Наступними були жетон і посвідчення.

— У вас є додаткова зброя? — спитав Крендлер. — Рушниця?

— Старлінг? — поквапив Нунан.

— Замкнена в машині.

— Ще якесь бойове спорядження?

— Шолом і жилет.

— Приставе, прошу вас забрати ці речі, коли підете проводжати міс Старлінг до її автомобіля, — сказав Крендлер. — Маєте зашифрований мобільний?

— Так.

Крендлер підвів брови на Нунана.

— Здайте, — мовив Нунан.

— Я хочу дещо сказати, гадаю, у мене є на це право.

Нунан позирнув на наручний годинник:

— Прошу.

— Мене підставили. Думаю, Мейсон Верджер намагається сам упіймати доктора Лектера з мотиву особистої помсти. Я думаю, що він майже схопив його у Флоренції. Я думаю, що містер Крендлер може перебувати у змові з Верджером і хоче, аби зусилля, які ФБР прикладає до ловів доктора Лектера, працювали на користь Верджера. Я думаю, що Пол Крендлер з міністерства юстиції заробляє на цьому гроші, і думаю, що заради цього він залюбки мене знищить. Раніше містер Крендлер уже поводився зі мною неналежним чином і зараз керується помстою та власними фінансовими інтересами. Тільки на цьому тижні він назвав мене «діркою з кукурудзяної ферми». Кидаю містеру Крендлеру виклик — хай він зі мною, у присутності комісії, пройде в цій справі тест на детекторі брехні. Я до ваших послуг. Можна зробити це просто зараз.

— Спеціальний агенте Старлінг, добре, що сьогодні з вас не взяли присягу… — почав Крендлер.

— То хай візьмуть. І з вас теж.

— Хочу вас запевнити, що в разі, коли доказів бракуватиме, вас мають поновити на посаді зі збереженням усіх прав і обов’язків, — якнайлагідніше мовив Крендлер. — А поки ви отримуватимете виплати й маєте право користуватися страховкою, у тому числі медичною. Адміністративна відпустка — це ще не покарання, агенте Старлінг, проведіть її з користю. Власне, у відставці з’явиться можливість вивести зі щоки отой бруд, я певен, що медична…

Останнє речення він промовив змовницьким тоном, але Старлінг перервала:

— Це не бруд. Це порох. Не дивно, що ви не розпізнали.

Пристав уже чекав, простягнувши до неї руку.

— Мені шкода, Старлінг, — сказав Клінт Персалл, тримаючи в обох руках усе її бойове спорядження.

Вона поглянула на нього й відвела очі. Пол Крендлер посувався до неї, поки інші чоловіки чекали, щоб дипломат Монтенеґро першим вийшов із кімнати. Крендлер почав щось сичати крізь зуби, готовий вимовити: «Старлінг, ти така стара, що можеш…»

— Перепрошую.

Це був Монтенеґро. У дверях високий дипломат розвернувся й підійшов до Старлінг.

— Перепрошую, — знову сказав Монтенеґро, дивлячись в обличчя Крендлерові, доки той, скривившись, не пішов.

— Мені шкода, що з вами так сталося, — сказав він. — Сподіваюся, ви не винні. Обіцяю, що натисну на Квестуру у Флоренції, аби вони з’ясували, як за цю inserzione[126], це оголошення, заплатили в «La Nazione». Якщо вам спаде на думку… якась інформація, яку я можу дістати в Італії у своїй сфері діяльності, прошу, повідомте мене, і я наполягатиму на розслідуванні.

Монтенеґро дав їй візитку, маленьку й цупку, з рельєфними надписами, і, здавалося, не помітив простягнутої руки Крендлера, коли виходив з кімнати.

Репортери, яких запустили крізь головний вхід на прийдешню ювілейну церемонію, роїлись у внутрішньому подвір’ї. І декотрі знали, кого виглядати.

— Ви обов’язково маєте тримати мене під лікоть? — спитала Старлінг у пристава.

— Ні, мем, не маю, — відповів він і став прокладати їй шлях крізь штангові мікрофони й гучні питання.

Очевидно, що Каскад цього разу знав, у чому річ. Він горлав до неї: «Правда, що вас усунули від справи доктора Лектера? Як гадаєте, чи вам висунуть кримінальне обвинувачення? Що ви скажете на вимоги італійців?»

У гаражі Старлінг віддала захисний жилет, шолом, рушницю й запасний револьвер. Пристав чекав, поки вона розрядила маленький револьвер і протерла його промасленою ганчіркою.

— Я бачив вас на стрільбищах у Куантіко, агенте Старлінг, — сказав він. — Я й сам дійшов до чвертьфіналу серед приставів. Протру ваш сорок п’ятий перед тим, як ми його здамо.

— Дякую, приставе.

Вона вже сіла в машину, а пристав усе не йшов. Він щось сказав крізь ревіння «мустанга». Старлінг опустила шибку, і він повторив:

— Мені дуже прикро, що з вами це сталося.

— Дякую, сер. Вельми вдячна за ваші слова.

Біля виїзду з гаража чатувала автівка телевізійників, що поїхали за Старлінг навздогін. Вона натиснула на газ, щоб відірватися, й отримала штраф за перевищення швидкості за три квартали від Будівлі Гувера. Фотографи робили знімки, поки патрульний округу Колумбія виписував квитанцію.

Заступник директора Нунан сидів після закінчення зборів за своїм столом і потирав плями, що лишилися на переніссі від окулярів.

Той факт, що вони позбулися Старлінг, не дуже його гнітив — він вважав, що жінкам притаманна емоційність, яка не дуже доречна в Бюро. Але йому було боляче дивитися, як обійшлися з Джеком Кроуфордом. Джек був одним зі «старих добрих хлопців». Може, Джека просто засліпила дівчина, ця Старлінг, таке трапляється — дружина в Джека померла, і все таке. Якось Нунан цілий тиждень не міг відвести очей від привабливої стенографістки, і довелося її позбутися, поки вона не довела його до гріха.

Нунан надів окуляри й спустився ліфтом у бібліотеку. Він знайшов Джека Кроуфорда в читальному залі, той сидів у кріслі, похиливши голову до стіни. Спершу Нунан вирішив, що Джек спить. Обличчя Кроуфорда було сірим і спітнілим. Він розплющив очі й зробив судомний вдих.

— Джеку?

Нунан поплескав його по плечу, потім торкнувся мокрого, холодного обличчя. Бібліотекою прокотився гучний голос Нунана:

— Агов, бібліотекарю! Кличте лікарів!

Кроуфорда відправили до медпункту ФБР, а потім у реанімацію кардіологічного відділення Меморіальної лікарні Джефферсона.

Розділ 73

Кращої прес-конференції Крендлерові було годі чекати.

На дев’яносту річницю ФБР новинарям організували екскурсію в новий центр управління в кризових ситуаціях. Телевізійники сповна скористалися цим рідкісним доступом у Будівлю Гувера, C-SPAN наживо транслювала повний виступ колишнього президента Буша, а також директора ФБР. CNN передавала уривки промов, а мережеві телеканали робили репортажі для вечірніх новин. Коли почесні гості один за одним зійшли з трибуни, настала хвилина слави для Крендлера. Молодий Каскад, який стояв біля сцени, поставив питання:

— Містере Крендлер, чи правда, що спеціального агента Кларіс Старлінг усунуто від розслідування у справі Ганнібала Лектера?

— Гадаю, ще зарано, та й несправедливо стосовно агента коментувати таку інформацію, принаймні наразі. Скажу просто, що справою доктора Лектера опікується управління Генпрокурора. Поки що жодних обвинувачень нікому не висунуто.

Сіененівці також відчули, що повіяло скандалом:

— Містере Крендлер, італійські ЗМІ твердять, що доктор Лектер міг незаконно отримати інформацію з урядового джерела про те, що йому варто тікати. Чи не в цьому причина усунення від справ спеціального агента Старлінг? Чи не тому до розслідування долучилося управління Генерального прокурора замість внутрішньої комісії з професійної відповідальності?

— Я не можу коментувати подібні новини з-за кордону, Джеффе. Але можу сказати, що Управління розслідує обвинувачення, які поки що не є обґрунтовані чи доведені. Ми несемо відповідальність як перед нашими співробітниками, так і перед зарубіжними друзями, — сказав Крендлер, здіймаючи вгору палець, як це колись робив Кеннеді. — Справа Ганнібала Лектера перебуває в надійних руках, і це не тільки руки Пола Крендлера, а й експертів з усіх сфер діяльності ФБР та міністерства юстиції. Наразі ми керуємо одним проектом, про подробиці якого ви дізнаєтеся вже тоді, як він принесе плоди.

Німецький лобіст, домовласник доктора Лектера, устаткував будинок велетенським телевізором фірми «Ґрюндіґ» і, намагаючись вписати його в інтер’єр, поставив на ультрамодернову телевізійну шафу бронзову статуетку Леди й Лебедя.

Доктор Лектер дивився фільм під назвою «Коротка історія часу» про великого астрофізика Стівена Гокінга та його працю. Він уже багато разів його бачив. Зараз розпочалась улюблена частина про чашку, що падає зі стола й розбивається об підлогу.

Гокінг, скрутившись у візку, говорив своїм комп’ютерним голосом: «Звідки походить різниця між минулим і майбутнім? Закони науки не розрізняють минулого і майбутнього. Але в повсякденному житті відмінність дуже відчутна. Наприклад, ви можете спостерігати, як зі стола падає чашка з чаєм і розбивається на друзки об підлогу. Але ви ніколи не побачите, як уламки чашки збираються докупи й вона стрибає назад на стіл».

Фільм показує кадри, прокручені в зворотному напрямку, і чашка ціла й неушкоджена опиняється на столі. Гокінг продовжує: «Збільшення безладу та ентропії — ось чим минуле відрізняється від майбутнього, і це дає напрямок часу».

Доктор Лектер дуже захоплювався роботою Гокінга й ретельно слідкував за його доробком у професійних математичних виданнях. Він знав, що Гокінг колись вважав, що всесвіт припинить розширюватися й почне скорочуватися, а ентропія піде зворотним шляхом. Пізніше Гокінг заявив, що помилявся.

Лектер був досить обізнаний у сфері вищої математики, але Стівен Гокінг узагалі належить до іншої площини, ніж решта смертних. Лектер роками крутив цю задачу, дуже хотів, аби Гокінг був правий у своєму першому твердженні, що всесвіт припинить розширюватися, що ентропія піде навспак, що з’їдена Міша знов повернеться до життя.

Час. Доктор Лектер зупинив відеозапис і ввімкнув новини.

Список подій за участі ФБР, на які запрошують телевізійників і новинарів, щодня оновлюється на публічному сайті ФБР. Доктор Лектер щодня відвідував цю веб-сторінку, аби пересвідчитися, що серед знімків десяти найнебезпечніших злочинців у розшуку й досі висить його стара фотографія. Так він заздалегідь дізнався про ювілей ФБР і час, коли мали транслювати репортаж. Він сидів у великому кріслі в домашньому піджаку й аскоті та дивився, як бреше Крендлер. Він стежив за Крендлером з-під примружених повік, тримаючи біля носа бокал для бренді з вузькою шийкою і легенько збовтуючи вміст. Він не бачив цього блідого обличчя відтоді, як Крендлер стояв перед його кліткою в Мемфісі сім років тому, незадовго до втечі.

У місцевих новинах з Вашингтона він побачив, як Старлінг отримує штраф за порушення правил дорожнього руху, як у віконце її «мустанга» тичуться мікрофони. Тепер телевізійні новини твердили, що Старлінг «звинувачують у порушенні режиму секретності США» у справі Лектера.

Побачивши Старлінг, доктор Лектер широко розчахнув свої бордові очі, і в глибині зіниць навколо її образу затанцювали іскри. Ще довго після того, як вона зникла з екрана, він утримував у пам’яті її подобу, цілісну й бездоганну, а тоді наклав на неї інший образ, Мішин, стикав їх в одне доти, доки з червоного плазмового ядра цього сплаву не здійнялися вгору іскри й не понесли їх злитий образ на схід, у нічне небо, де він разом із зірками покотився небосхилом над морем.

Тепер, якщо всесвіт стиснеться, якщо час обернеться навспак і розбиті чашки наново склеяться, у цьому світі можна буде знайти місце для Міші. Найбільш гідне місце, яке знав доктор Лектер, — місце Старлінг. Якщо до цього дійде, якщо та мить повернеться, то крах Старлінг звільнить місце для Міші, чисте і яскраве, наче мідна ванночка на городі.

Розділ 74

Доктор Лектер припаркував свій пікап за квартал від Мерілендської лікарні милосердя й протер монети перед тим, як опустити їх у лічильник. У таку холодну погоду він одягнув стьобаний робочий комбінезон і, пам’ятаючи про камери відеоспостереження, натягнув кепку з довгим козирком, а тоді увійшов до лікарні через центральний вхід.

Останнього разу доктор Лектер був у Лікарні милосердя штату Меріленд п’ятнадцять років тому, але основний план приміщення, здається, не змінився. Місце, де він колись розпочав свою медичну практику, не викликало в нього жодних емоцій.

На верхніх поверхах, де діяла охоронна система, встигли зробити косметичний ремонт, але розташування кімнат має бути практично те саме, що й за часів його практики, якщо вірити кресленням Департаменту архітектури.

Перепустка відвідувача, взята в реєстратурі, дозволила йому потрапити на поверхи, де лежали пацієнти. Доктор Лектер ішов коридором і читав імена пацієнтів та лікарів на дверях палат. Це був післяопераційний блок, куди пацієнтів переводили з відділення інтенсивної терапії після хірургічного втручання на серці й мозку.

Якби ви побачили, як доктор Лектер походжає коридором, то могли б подумати, що він не вміє швидко читати. Він беззвучно ворушив губами й раз у раз почісував голову, мов дурненький. Потім він присів у залі очікування, звідки було видно коридор. Прочекав півтори години в компанії літніх жінок, що переповідали одна одній сімейні трагедії, витерпів випуск «Правильної ціни» по телебаченню. Врешті-решт він побачив того, на кого чекав, — хірурга, який ще не встиг перевдягти після операції зелений халат і робив обхід на самоті. Це мав бути… хірург прийшов провідати пацієнта… лікар Сільверман. Доктор Лектер підвівся й потягнувся. Підібрав зі столика біля дверей пошарпану газету й вийшов із зали очікування. Ще один пацієнт лікаря Сільвермана лежав за дві палати далі коридором. Доктор Лектер ковзнув усередину. У кімнаті стояв півморок, пацієнт, на щастя, спав, голова й частина обличчя були перемотані товстим шаром бинтів. На моніторі розмірено стрибав світний черв’ячок.

Доктор Лектер швидко скинув із себе теплий комбінезон, під яким виявився зелений операційний халат. Він натягнув бахіли, шапочку, маску та рукавички. Дістав із кишені білий пакет для сміття та розгорнув його.

Лікар Сільверман увійшов до палати, говорячи через плече з кимось у коридорі. Із ним медсестра? Ні.

Доктор Лектер підняв сміттєвий кошик і став перекладати його вміст у пакет, повернувшись спиною до дверей.

— Вибачте, лікарю, я зараз піду, не заважатиму, — сказав доктор Лектер.

— Усе гаразд, — відповів Сільверман, знімаючи з бильця ліжка канцелярський планшет. — Робіть, що маєте.

— Дякую, — мовив доктор Лектер і стукнув хірурга в потилицю маленьким шкіряним кийком (злегка поворухнув зап’ястям, не більше), обхопив його за груди, коли той став валитися долі. Завжди дивно спостерігати, як доктор Лектер піднімає людину. Враховуючи його габарити, він має бути сильним, мов мураха. Доктор Лектер заніс лікаря Сільвермана у ванну кімнату й стягнув йому штани. Посадовив лікаря Сільвермана на унітаз.

Хірург похилився вперед, звісив голову через коліна. Доктор Лектер на хвильку підняв тулуб, тільки щоб перевірити зіниці й зняти з зеленого операційного халата кілька посвідчень на кліпсах.

Він замінив бейджі лікаря на власну перепустку відвідувача, обернувши її зворотним боком. Стетоскоп хірурга він повісив собі на шию, наче модне боа, а хитромудрі хірургічні окуляри відправилися йому на голову. Шкіряний кийок ліг у рукав.

Тепер він був готовий проникнути в саме серце Милосердя.

У поводженні з наркотичними препаратами лікарня притримувалася суворих федеральних законів. На тих поверхах, де лежать пацієнти, шафи з наркотиками на медсестринському блокпості стоять під замком. Для того щоб їх відімкнути, потрібні два ключі, що зберігаються в чергової медсестри та її першої заступниці. Усі видачі ретельно записуються в журнал.

Операційні блоки мають найкращу систему безпеки в усій лікарні, і в кожен із них ліки для чергової операції потрапляють за кілька хвилин до появи пацієнта. Наркотичні речовини, які використовує анестезіолог, кладуть біля операційного стола в шафу, половина якої охолоджується, а друга половина зберігає кімнатну температуру.

Склад із наркотиками розташовується в окремому аптечному пункті біля передопераційної кімнати. Там є ціла низка препаратів, яких не знайдеш у загальному аптечному пункті на першому поверсі, як-от потужні заспокійливі та екзотичні речовини з гіпнотично-седативним ефектом, що уможливлюють операції на відкритому серці й мозку, під час яких пацієнт лишається при тямі й може реагувати на дії хірурга.

Протягом робочих годин в аптечному пункті завжди хтось є, і шафи не замикаються, поки в кімнаті присутній фармацевт.

Коли під час операції на серці трапляються критичні ситуації, немає часу возитися з ключами. Доктор Лектер, не знімаючи маски, штовхнув двостулкові двері до операційного відділення.

У спробі якось пожвавити атмосферу операційний блок пофарбували в дику суміш яскравих кольорів, які могли б розізлити навіть пацієнтів при смерті. Кілька лікарів перед доктором Лектером розписалися в журналі біля стійки й пішли до передопераційної. Доктор Лектер узяв журнал реєстрацій і поводив над ним ручкою, не лишивши на папері слідів.

Згідно з заявленим графіком, за двадцять хвилин у блоці «Б» мала розпочатися операція з видалення пухлини мозку, перша за день. У передопераційній Лектер стягнув рукавички, поклав їх у кишеню, ретельно вимив руки аж по лікті, висушив, посипав тальком і знов одягнув рукавички. Тепер — у коридор. Аптечний пункт має бути за наступними дверима праворуч. Ні. На дверях, пофарбованих в абрикосовий колір, висіла табличка «АВАРІЙНІ ГЕНЕРАТОРИ», а далі були двійчасті двері, що вели до блоку «Б». Поруч із Лектером зупинилася якась медсестра.

— Доброго ранку, лікарю.

Доктор Лектер кашлянув у маску й пробурмотів привітання. Продовжуючи бурмотіти, він повернув назад до передопераційної, наче щось там забув. Медсестра трохи постояла, дивлячись йому вслід, а потім пройшла в операційну. Доктор Лектер зняв рукавички й жбурнув їх у сміттєвий кошик. Ніхто не звертав на нього увагу. Він узяв нову пару рукавичок. Його тіло перебувало в передопераційній, але насправді він мчав через вестибюль свого палацу пам’яті, повз бюст Плінія і вгору сходами до Зали архітектури. У цьому добре освітленому приміщенні, де стояла величезна модель собору Святого Павла авторства Крістофера Рена, на столі для креслень на нього чекав план лікарні. Операційні блоки Лікарні милосердя були достеменно відтворені з креслень Департаменту архітектури міста Балтимор. Він стояв тут. Аптечний пункт — там. Ні. Рисунки хибні. Імовірно, приміщення перепланували вже після того, як креслення подали в департамент. Генератори там були зображені з іншого боку, у дзеркальному коридорі, що вів до блоку «А». Може, хтось переплутав надписи. Певно, так і є. Часу зазирати в кожні двері в нього не було.

Доктор Лектер вийшов з передопераційної й рушив коридором до блоку «А». Двері ліворуч. Табличка з надписом «МРТ». Ідемо далі. Наступні двері — аптечний пункт. На плані це приміщення мало бути поділене на лабораторію магнітно-резонансних досліджень і окрему кімнату, де зберігалися наркотичні препарати.

Важкі двері до аптечного пункту були прочинені навстіж і утримувалися на місці фіксатором. Доктор Лектер хутко пірнув у кімнату й потягнув двері на себе.

Низенький товстенький фармацевт сидів навпочіпках і викладав щось на нижню полицю.

— Я можу вам допомогти, лікарю?

— Так, прошу.

Молодик почав підводитись, але так і не встиг. Удар кийком, і фармацевт, випустивши гази, повалився на підлогу.

Доктор Лектер підібрав поли хірургічного халата й заткнув кийок за садівничий фартух, який одягнув під низ.

Тепер чимскоріш оглянути всі полиці, з блискавичною швидкістю прочитати етикетки: амбієн, амітал, амобарбітал, гальціон, далман… згребти в кишені десятки флаконів. Потім Лектер перейшов до холодильника, читав і так само згрібав: квазепам, мідазолам, ноктек, пентотал, скополамін, сольцидем. Менш ніж за сорок секунд доктор Лектер уже повернувся в коридор, причинивши за собою двері до аптеки.

Дорогою до виходу він промайнув передопераційну, поглянув на себе в дзеркало, чи не видно під одягом зайвих опуклостей. Не гаючи часу — геть крізь двостулкові двері, бейдж із посвідченням навмисне перевернутий, на обличчі маска, на очах окуляри, однак збільшувальні лінзи піднято, пульс сімдесят два. Кидаючи на ходу незв’язні вітання іншим лікарям, він пройшов до ліфта, спустився вниз, не знімаючи маски, потупивши очі в канцелярський планшет, що він прихопив десь мимохідь.

Відвідувачам лікарні могло здатися дивним те, що хірург не знімав маски, поки не спустився сходами надвір і не опинився якомога далі від камер відеоспостереження. Перехожі на вулиці могли б зчудуватися, що лікар водить такий старий побитий пікап.

Тим часом в операційному блоці анестезіолог нетерпляче стукав у двері аптечного пункту і зрештою знайшов непритомного фармацевта. Поки вони виявили нестачу наркотиків, минуло ще п’ятнадцять хвилин.

Коли лікар Сільверман отямився, то зрозумів, що сидить зі спущеними штаньми на підлозі біля унітаза. Він не пам’ятав, як зайшов у палату, і гадки не мав, де перебуває. Сільверман вирішив, що з ним якийсь церебральний негаразд, можливо, невеликий інсульт, спричинений перенапругою під час випорожнення. Він намагався якомога менше рухатися, боячись зрушити ймовірний тромб, тому повз по підлозі палати, доки не випростав руку в коридор. Огляд виявив незначний струс мозку.

Перш ніж поїхати додому, доктор Лектер зробив іще дві зупинки. Він затримався в поштовому відділенні в передмісті Балтимора рівно на стільки, щоб забрати посилку, яку замовив через інтернет у похоронної фірми. Це був розрізаний на спині смокінг із вшитою сорочкою та краваткою.

Тепер лишалося тільки добути вино, якесь по-справжньому святкове. Заради цього доведеться їхати в Аннаполіс. Добре було б здійснити цю подорож на «ягуарі».

Розділ 75

Крендлер одягнувся для пробіжки на холоді, і, коли йому додому в Джорджтаун зателефонував Ерік Пікфорд, Полу довелося розстібнути спортивну куртку, щоб не упріти.

— Еріку, йди в кафетерій і набери мене з платного телефону.

— Прошу, містере Крендлер?

— Просто роби, що кажу.

Крендлер стягнув із голови пов’язку, зняв рукавички й поклав усе на піаніно у вітальні. Пальцем він настукував ритм мелодії з серіалу «Тенета зла». Розмова відновилася.

— Старлінг знається на техніці, Еріку. Нам невідомо, чи встановила вона «жучки» на телефони. Державні справи треба тримати в секреті.

— Так, сер. Містере Крендлер, мені телефонувала Старлінг. Хотіла забрати свою рослину й ту штуку… дурнувату пташку, що п’є зі склянки й пророкує погоду. Але вона повідомила й дещо корисне. Сказала передивитись останні цифри в поштових індексах, за якими передплачують журнали з нашого списку, і вибрати ті, що різняться не більш ніж на три одиниці. Сказала, що доктор Лектер може користуватися кількома поштовими відділеннями, які розташовані поблизу одне від одного.

— І що?

— І я відразу отримав збіг. «Журнал нейрофізіології» надсилають за одним поштовим індексом, а «Physica Scripta» й «ICARUS» — за другим. Відстань між цими відділеннями — десять миль. Передплата на різні імена, оплачується поштовими переказами.

— Що таке «ICARUS»?

— Міжнародний журнал із вивчення Сонячної системи. Двадцять років тому Лектер став одним із перших передплатників. Поштові відділення в Балтиморі. Зазвичай журнали привозять десятого числа кожного місяця. Ще один збіг, трапився хвилину тому, — продаж пляшки «шато…» як його, «Юкім»?

— Правильно казати «Ікім». То що там?

— Крамничка першокласних вин в Аннаполісі. Я перевірив покупки й отримав збіг за важливими датами, що їх ввела Старлінг. Програма видала рік народження Старлінг. Саме того року було випущено продане вино, у рік, коли вона народилася. Покупець заплатив за нього триста двадцять п’ять доларів готівкою і…

— Це було після чи до розмови зі Старлінг?

— Одразу після, хвилину тому…

— Тож вона нічого не знає.

— Ні. Я маю зателефонувати…

— То, кажеш, продавець повідомив тебе про продаж єдиної пляшки?

— Так, сер. У Старлінг тут записано, що на всьому Східному узбережжі є тільки три такі пляшки. І вона відзначила всі три. Треба віддати їй належне.

— Хто купив вино, який він був на вигляд?

— Білий чоловік середнього зросту, з бородою. Замотаний по самі вуха.

— У магазині ведеться відеоспостереження?

— Так, сер, це перше, про що я запитав. Сказав, що ми пошлемо когось по плівку. Поки ще не встиг нікого відправити. Продавець у винному магазині бюлетень не читав, але розповів усе власникові, бо покупка дуже незвична. Власник вибіг надвір, якраз вчасно, щоб побачити, як покупець… принаймні він так вирішив, що це покупець… від’їжджає на старому пікапі. Сірий, з лещатами в кузові. Як гадаєте, якщо це Лектер, то він спробує передати це вино Старлінг? Краще її попередити.

— Ні, — сказав Крендлер. — Нічого їй не кажи.

— Можна мені оновити інформацію в ПЗНЗ й справі Лектера?

— Ні, — відказав Крендлер, миттєво все обдумавши. — Ти отримав відповідь від Квестури щодо комп’ютера Лектера?

— Ні, сер.

— Тоді жодних нових даних у ПЗНЗ, доки ми не переконаємося, що Лектер не має доступу до системи. Він міг скористатися паролем Пацці. Або ж Старлінг читає матеріали справи та все переказує Лектерові, як вона робила у Флоренції.

— Ага, точно, зрозуміло. Плівку можуть забрати співробітники польового офісу в Аннаполісі.

— Я сам про це подбаю.

Пікфорд продиктував адресу винної крамнички.

— Продовжуй працювати з передплатами, — наказав Крендлер. — Можеш повідомити Кроуфорда про журнали, коли він повернеться на роботу. Хай організує стеження за поштовими відділеннями після десятого числа.

Крендлер набрав номер Мейсона й вибіг зі свого міського будинку в Джорджтауні, легко рухаючись підтюпцем у напрямку парку Рок-Крік.

Сутеніло, і в півмороку було видно тільки його білу головну пов’язку «Найк», білі кросівки «Найк» і білі смуги на темному спортивному костюмі «Найк», наче серед усіх тих лейблів не було ніякої людини.

Пробіжка тривала короткі півгодини. Крендлер почув гул гвинтокрила, щойно вийшов до посадкового майданчика, що біля зоопарку. Він зумів пригнутися під рухливими лопатями й стрибнути на підніжку, не спиняючи бігу. Він був у захваті від польоту на реактивному гелікоптері. Місто з його підсвіченими монументами лишилося далеко внизу, а літальний апарат піднімав Крендлера на гідну його висоту — спершу в Аннаполіс по плівку, потім до Мейсона.

Розділ 76

— Налаштуй уже фокус на цій фігні, Корделле!

Це пролунав гучний радіоголос Мейсона, і за відсутності губ приголосні пропадали, тому «фігня» і «фокус» прозвучали як «хігня» і «хокус».

Крендлер стояв поруч із Мейсоном у темній частині кімнати, аби краще бачити підвішений монітор. У Мейсоновій кімнаті було спекотно, тож йому довелося зняти свою спортивну куртку багатенького міщанина та обв’язати її за рукава навколо пояса. Під курткою виявилася футболка Принстонського університету. Головна пов’язка й кросівки біліли в світлі з акваріума.

На думку Марґо, Крендлерові дісталися плечі курчати. Вони практично не звертали одне на одного уваги відтоді, як Пол прибув до маєтку.

Камера з винної крамнички не мала лічильника часу чи кадрів, а різдвяна торгівля йшла повним ходом. Корделл промотував плівку від одного клієнта до наступного, покупок було багато. Мейсон вередував, аби якось згаяти час.

— І що ж ти, Крендлере, сказав, коли ввірвався до винної крамнички у своєму спортивному костюмі й блиснув бляхами? Що береш участь у Спеціальній олімпіаді?

Мейсон виявляв набагато менше поваги до Крендлера відтоді, як став виписувати йому чеки. Але Крендлера важко було образити, коли на кону стояли особисті інтереси.

— Сказав, що працюю під прикриттям. Хто в нас на цей момент стежить за Старлінг?

— Розкажи йому, Марґо, — Мейсон, здавалося, хотів приберегти кволе дихання для образ.

— Ми виділили дванадцять осіб із нашої охорони в Чикаго. Вони вже у Вашингтоні. Три команди, у кожній є один помічник шерифа від штату Іллінойс. Якщо поліція до них причепиться, коли вони вже схоплять Лектера, то вони можуть сказати, що впізнали злочинця, що це цивільний арешт і таке інше. Команда, яка впіймає Лектера, мусить передати його Карло. Потім вони повертаються в Чикаго, і більше їм нічого не відомо.

Відеозапис тим часом не зупинявся.

— Стривайте хвилинку… Корделле, відмотай секунд на тридцять назад, — сказав Мейсон. — Погляньте.

В об’єктив камери винної крамнички потрапляла територія від вхідних дверей до каси.

На беззвучному зернистому відеозаписі з’явився чоловік у кепці з козирком, куртці лісоруба й рукавицях. Вуса, борода, бакенбарди та сонцезахисні окуляри. Він повернувся спиною до камери та обережно причинив за собою двері.

Якусь мить клієнт пояснював, що йому треба, а тоді пішов за продавцем до винних стелажів, геть із поля зору камери.

Минули три нескінчені хвилини. Нарешті чоловіки повернулися до прилавка. Продавець витер пляшку від пилу та загорнув у м’яку тканину, перш ніж покласти її в сумку. Клієнт зняв тільки праву рукавицю й розрахувався готівкою. Губи продавця заворушилися, коли він промовив «дякую» в спину клієнту, який уже виходив із крамниці.

Пауза на кілька секунд, а потім продавець покликав когось поза межами екрана. Вийшов дебелий чоловік і поспішив до дверей.

— Це власник крамниці, той, що бачив вантажівку, — сказав Крендлер.

— Корделле, можеш скопіювати це зображення та збільшити голову покупця?

— Секундочку, містере Верджер. Але картинка буде нечітка.

— Виконуй… Він так і не зняв ліву рукавицю, — мовив Мейсон. — Може, мене й надурили з тим рентгенівським знімком, що я був купив.

— Пацці говорив, що Лектер зробив операцію на руці, так? Відтяв зайвий палець, — сказав Крендлер.

— Може таке бути, що Пацці пальця з дупи не виймав, я вже не знаю, кому вірити. Ти бачила його, Марґо, що думаєш? Це Лектер?

— Уже вісімнадцять років минуло, — сказала Марґо. — У нас було всього три сеанси, і він завжди стояв за своїм столом, коли я приходила, по кімнаті не пересувався. Узагалі він був практично нерухомим. Найкраще я пам’ятаю його голос.

У цю мить пролунав голос Корделла з інтеркому:

— Містере Верджер, Карло прийшов.

Від Карло тхнуло свинями й не тільки. Він увійшов до кімнати, тримаючи капелюха біля грудей, і від запаху зіпсутих свинячих ковбас, що походив від голови Карло, Крендлер різко видихнув повітря через ніс. На знак поваги сардинець-викрадач сховав у роті оленячий зуб, що його постійно жував.

— Карло, поглянь-но. Корделле, відмотай плівку до того моменту, як він з’являється у дверях.

— Це той stronzo, сучий син, — сказав Карло, хоча чоловік на плівці не встиг і чотирьох кроків зробити. — Борода нова, але рухається він саме так.

— У Firenze[127] ти бачив його руки, Карло.

— Sì[128].

— П’ять чи шість пальців на лівиці?

— П’ять, — за мить відповів Карло.

— Ти завагався.

— Тільки щоб пригадати, як буде cinque англійською. П’ять, я певен.

Мейсон розтулив голі щелепи — усе, що лишилося від його посмішки:

— Чудесно. Він одягає рукавиці, аби прикмету про шостий палець не міняти.

Певно, аромат Карло потрапив в акваріум через систему аерації. Вугор виплив подивитися, у чому річ, і більше не ховався, безупинно кружляючи, виписуючи нескінченну вісімку Мебіуса, шкірячи зуби під час вдихів і видихів.

— Карло, я гадаю, що наша справа скоро дійде кінця, — сказав Мейсон. — Ти, Пʼєро й Томмазо — моя перша команда. Я у вас вірю, хоча він і переграв вас у Флоренції. Я хочу, аби ви почали стежити за Кларіс Старлінг за день до її дня народження, потім — на сам день народження і протягом наступного дня. Можете відпочивати, поки вона спить у себе вдома. Я дам вам водія і фургон.

— Padrone[129], — звернувся Карло.

— Так.

— Мені треба провести деякий час сам на сам із dottore, ушанувати пам’ять мого брата Маттео. Ви казали, що дасте мені таку можливість.

Промовивши ім’я покійного, Карло перехрестився.

— Я цілком розумію, що ти відчуваєш, Карло. Прийми мої найщиріші співчуття. Карло, мені треба, щоб доктора Лектера з’їли у два прийоми. Першого вечора я хочу, аби свині відгризли йому стопи, а він дивився на це крізь ґрати. Мені треба, аби при цьому він був у хорошій формі. Ти маєш доправити його мені в хорошій формі. Ніяких ударів по голові, ніяких зламаних кісток, ніякої шкоди очам. Потім він мусить перечекати ніч без стоп, а вже наступного дня з ним свині покінчать. Я трохи з ним поспілкуюсь, а потім можеш сидіти з ним цілу годину перед подачею останньої страви. Мені треба, щоб ти лишив йому хоч одне око і щоб він був при тямі й бачив, як до нього суне стадо. Хочу, аби він бачив їхні морди, коли вони пожиратимуть його морду. Якщо ти захочеш, скажімо так, позбавити його чоловічої гідності, то роби як заманеться, але Корделл буде при цьому присутній, аби контролювати втрату крові. І мені потрібне відео.

— Що, як він за першим разом у загоні сплине кров’ю на смерть?

— Не сплине. І за ніч не помре. Усю ніч він тільки й робитиме, що чекатиме на смерть зі з’їденими стопами. Корделл про це потурбується й відшкодує втрату рідини. Припускаю, що він усю ніч буде під крапельницею, може, навіть двома.

— Або чотирма, якщо виникне потреба, — пролунав безтілесний голос Корделла з динаміків. — Можу зробити йому на ногах артеріосекцію.

— Можеш наостанок плюнути чи насцяти йому у фізрозчин перед тим, як закочувати в загін, — сказав Мейсон до Карло з показним співчуттям. — Або кінчити туди, якщо заманеться.

Карло просяяв від такої думки, а потім згадав про мускулясту синьйорину й кинув на неї винуватий погляд.

— Grazie mille, Padrone[130]. Ви прийдете подивитися, як він помирає?

— Не знаю, Карло. Пил у сараї для мене шкідливий. Певно, спостерігатиму за процесом на відео. Можеш привести до мене одну свиню? Хочу покласти на тварину руку.

— До цієї кімнати, Padrone?

— Ні, але мене ненадовго можуть спустити на перший поверх, разом із блоком живлення.

— Мені доведеться приспати тварину, Padrone, — із сумнівом відповів Карло.

— Обери якусь свиноматку. Принесеш її на моріжок перед ліфтом. По траві зможеш проїхати на автонавантажувачі.

— Ви сподіваєтеся провернути оборудку з єдиним фургоном чи візьмете фургон і ще одну автівку на допомогу? — запитав Крендлер.

— Карло?

— Одного фургона досить. Дайте мені за водія помічника шерифа.

— Маю для тебе ще дещо, — сказав Крендлер. — Можна ввімкнути світло?

Марґо покрутила ручку реостата, і Крендлер виклав на стіл біля вази з фруктами свій наплічник. Він надягнув бавовняні рукавички й дістав апарат у вигляді маленького монітора з антеною та кріпильним кронштейном, а також зовнішній жорсткий диск і акумулятор.

— Стежити за Старлінг незручно, оскільки вона мешкає на сліпій вулиці, і сховатися там немає де. Проте вона обов’язково виходитиме надвір — Старлінг схиблена на заняттях спортом, — сказав Крендлер. — Їй довелося записатися в приватний зал, бо вона більше не має права відвідувати заклади для персоналу ФБР. У четвер ми підловили її біля того фітнес-клубу й поставили їй на днище машини маячок. Він на нікель-кадмієвому акумуляторі, що заряджається від двигуна, тож вона не помітить його через те, що в її «мустангу» сів акумулятор. Програмне забезпечення дозволяє стежити за нею в цих п’ятьох суміжних штатах. Хто працюватиме з апаратурою?

— Корделле, ходи сюди, — покликав Мейсон.

Корделл і Марґо присіли біля Крендлера, а Карло схилився над ними, тримаючи капелюха на рівні їх ніздрів.

— Дивіться, — сказав Крендлер, вмикаючи монітор. — Схоже на автомобільну навігаційну систему, тільки вона показує розташування машини Старлінг.

На екрані з’явилася карта Вашингтона з передмістями.

— Збільшення тут, рухатись по карті можна за допомогою стрілок, зрозуміло? Окей, наразі нічого не відображається. Сигнал від маячка на машині Старлінг увімкне цю лампочку, і ви почуєте це. Тоді можна буде вибрати джерело випромінювання на карті й збільшити картинку. Що ближче ви перебуваєте до джерела, то частіше звучатиме сигнал. Ось район Старлінг з усіма прилеглими вулицями. Ми не отримуємо сигналу від її машини, бо перебуваємо поза зоною дії маячка. Сигнал з’явиться у Вашингтоні, передмісті чи Арлінгтоні. Я впіймав його з гелікоптера, коли сюди вилітав. Ось випрямляч змінного струму, знадобиться вам у фургоні. І ще одне. Ви маєте гарантувати мені, що ця річ нізащо не попаде в чужі руки. Мені за це сильно перепаде, такі штуки ще не продають у магазинах шпигунського обладнання. У будь-якому випадку вона має або повернутися до мене, або опинитися на дні Потомаку. Зрозуміло?

— Ти зрозуміла, Марґо? — спитав Мейсон. — А ти, Корделле? Саджайте Мольї за кермо й проінструктуйте його.

V. ФУНТ ПЛОТІ[131]

Розділ 77

Принада пневматичної гвинтівки полягає в тому, що з неї можна стріляти, не висовуючи дульного зрізу з салону фургона й при цьому нікого не оглушити. Нема потреби світити дулом у вікні там, де це можуть побачити перехожі.

Дзеркальна шибка опуститься на кілька дюймів, і з-за неї кулею вилетить маленький шприц, який впорсне в м’язову тканину на спині чи сідницях доктора Лектера величезну дозу ацепромазину.

Буде чутно тільки легенький тріск від дульної хвилі, характерної для цієї рушниці, наче зелена гілочка зламалась. Дозвуковий патрон не видасть жодного балістичного вибуху, що міг би привернути увагу.

Вони розпланували все так: коли доктор Лектер почне падати, Пʼєро й Томмазо в білих халатах «допоможуть» йому потрапити у фургон і запевнять усіх свідків, що відвезуть його до госпіталю. Найкраще англійською володів Томмазо, бо ж він навчався в семінарії, але від початкового «г» у слові «госпіталь» Томмазо просто тіпало[132].

Мейсон не помилявся, коли в ловах доктора Лектера головну роль призначив італійцям. Попри невдачу у Флоренції, вони мали найкращі здібності, аби фізично впоратися з людиною, і найбільші шанси схопити доктора Лектера живцем.

Мейсон дозволив узяти на завдання тільки один «ствол», окрім тієї рушниці з транквілізатором — він належав водієві, Джонні Мольї, позаштатному помічникові шерифа зі штату Іллінойс і давньому годованцю Верджерів. Мольї виріс у родині, де говорили італійською. А ще він був одним із тих, хто погоджується з кожним словом жертви перед тим, як її вбити.

Карло й брати Пʼєро і Томмазо взяли з собою сітку, «бінбеґ», «Мейс» і цілу низку різноманітних пут. Цього мало вистачити.

Вони прибули на місце з першими променями сонця, зупинилися за п’ять кварталів від оселі Старлінг в Арлінгтоні, на паркувальному місці для інвалідів, на вулиці з крамницями.

Сьогодні фургон прикрашали надписи на липкій стрічці «МЕДИЧНИЙ ТРАНСПОРТ ДЛЯ ГРОМАДЯН ПОХИЛОГО ВІКУ». З дзеркальця звисав дозвіл на паркування для інвалідів, а на бампері стояли фальшиві номерні знаки, також призначені для інвалідів. У бардачку лежав чек з автосервісу на нещодавню заміну бампера — якщо автомобільні номери почнуть перевіряти, то італійці зможуть послатися на недолугих працівників СТО й на деякий час заплутати справу. Реєстрація та паспортні дані фургона були в порядку. Усе гаразд було й зі стодоларовою банкнотою, яку підклали в документи як можливий хабар.

Монітор прикріпили до приладової дошки липучками «велкро» й увімкнули через прикурювач. Екран загорівся, і на ньому з’явилася карта вулиць у районі Старлінг. Тепер система глобального позиціонування показувала не тільки розташування фургона, а й машини Старлінг — яскрава цятка перед її будинком.

О дев’ятій ранку Карло дозволив Пʼєро перекусити. О десятій тридцять зміг поїсти Томмазо. Карло не хотів, аби вони одночасно набивали собі черева, на випадок якщо доведеться наздоганяти доктора бігом. Обід також їли по черзі. Уже надвечір, коли Томмазо рився в холодильнику в пошуках сендвіча, пролунав сигнал.

Карло різко повернув свою смердючу голову до монітора.

— Вона від’їжджає, — сказав Мольї, і фургон рушив з місця.

Томмазо причинив кришку холодильника.

— Поїхали. Поїхали… Ось вона рухається по Тіндал у напрямку головної вулиці.

Мольї влився в потік машин. Він дозволив собі велику розкіш — тягтися за Старлінг на відстані трьох кварталів, де вона не могла їх побачити.

А сам Мольї не побачив, як за квартал від Старлінг на дорогу виїхав старий сірий пікап, із кузова якого звисала різдвяна ялинка.

Їзда на «мустангу» була одним із тих занять, які завжди приносили Старлінг задоволення. Потужна автівка, без АБС чи протибуксувальної системи, водити її слизькими вулицями більшу частину зими — справжня мука. Але, коли асфальт висихав, Старлінг із насолодою розганяла восьмициліндровий двигун на другій передачі й прислухалася до ревіння у вихлопних трубах.

Мепп була світовою рекордсменкою зі збирання купонів. Вона послала Старлінг у магазин разом із тугеньким згортком знижок, приколотим до списку покупок. Вони зі Старлінг вирішили приготувати шинку, печеню й потушкувати у двох горщиках овочі. Гості мали принести індичку.

Останнє, чого хотілося Старлінг, так це святкової вечері на день народження. Але довелося підкоритися, бо Мепп і на диво велика кількість жінок-агентів (деякі знали її тільки побіжно й не дуже любили) виявили бажання підтримати її в скруті.

Старлінг увесь час думала про Кроуфорда. Вона не могла відвідати його у відділенні інтенсивної терапії, не могла зателефонувати. Вона лишала на медсестринському пості записки, листівки з потішними собачками й такими веселими посланнями, які тільки була здатна написати.

Старлінг відволікалася від лихих думок, граючись із «мустангом». Вона побавилася подвійним зчепленням, перейшла на нижчу швидкість і скористалася компресійними гальмами двигуна, аби вповільнитися перед поворотом на паркову супермаркету «Сейфвей». На самі гальма вона натиснула хіба що на мить, щоб водії позаду зауважили стоп-сигнал.

Їй довелося зробити чотири кола паркінгом, і тільки тоді вона знайшла місце для машини — порожнє, оскільки в’їзд перегородив покинутий магазинний візочок. Старлінг вийшла з «мустанга» й посунула перешкоду. Поки вона паркувалася, візочок поцупив якийсь інший покупець.

Старлінг знайшла собі візок біля входу й закотила його крізь двері супермаркету.

Мольї побачив на моніторі, як вона звернула з дороги й зупинилася, а крізь шибку фургона вдалині праворуч примітив велику будівлю «Сейфвею».

— Вона йде в супермаркет, — сказав він і завернув на паркінг.

За кілька секунд Мольї знайшов «мустанг». Він побачив, як молода жінка штовхає до входу в крамницю візочок.

Карло навів на неї оптику:

— Це Старлінг. Така сама, як на фотографіях.

Він передав бінокль Пʼєро.

— Хочу зробити її знімок, — сказав той. — У мене під рукою об’єктив із зумом.

Через одну паркувальну смугу від фургона знайшлося вільне місце — для інвалідів. Мольї його зайняв, випередивши великий «лінкольн» з інвалідними номерами. Водій розлючено засигналив.

Тепер із заднього вікна фургона вони могли роздивитися задній бампер «мустанга».

Певно, Мольї призвичаївся спостерігати за американськими автівками, бо першим помітив стару вантажівку, що зупинилася далеко, біля самого краю паркінгу. З фургона було видно тільки сірий кузов пікапа.

Мольї показав Карло вантажівку:

— То не лещата в кузові? Що там казав хлопець із винної крамнички? Подивися в бінокль, я за тим деревом ніхріна не бачу. Carlo, c’è una morsa sul camione?

— Sì[133]. Так, це вони, лещата. У салоні нікого.

— А нам не треба стежити за нею в магазині? — спитав Томмазо, який нечасто ставив під сумнів рішення Карло.

— Ні, якщо він щось і зробить, то тільки тут, — відповів Карло.

Першими в списку йшли молочні продукти. Звіряючись із купонами, Старлінг обрала сир для тушкованих овочів і прихопила кілька рулетиків, які лишалося тільки розігріти й з’їсти. Нафіг самотужки крутити рулетики для такого натовпу. Вона дісталася м’ясного відділу, коли збагнула, що забула масло. Полишила візочок і пішла назад до молочного відділу.

Коли Старлінг повернулася до м’ясного прилавка, візочок зник. Хтось вийняв із нього нечисленні покупки й склав їх на найближчу полицю. Купони й список цей хтось лишив собі.

— Чорти б узяли, — мовила Старлінг достатнього голосно, аби її почули покупці навколо. Вона роззирнулася. Ні в кого не було в руках товстої пачки купонів. Старлінг кілька разів глибоко вдихнула. Вона могла б потинятися біля кас і спробувати впізнати свій список, якщо він і досі був прикріплений до купонів. Та якого ж біса, це всього лиш кілька баксів. Не варто цим так сильно перейматися.

Біля кас вільних візочків не знайшлося. Старлінг пішла надвір, аби підібрати інший на паркінгу.

— Ecco![134] — Карло побачив чоловіка, який рухався між автівками легкою, стрімкою ходою.

Доктор Ганнібал Лектер, у верблюжому пальті й фетровому капелюсі, ніс подарунок, потураючи своїй забаганці.

— Madonna! Він іде до її машини.

Тоді в Карло прокинувся мисливець, і він почав контролювати дихання, готуючись до пострілу. Між губ на мить показався оленячий зуб, що він його жував. Задні шибки у фургоні не опускалися.

— Metti in mòto![135] Розвернися, щоб стати до нього боком, — наказав Карло.

Доктор Лектер зупинився біля пасажирських дверцят «мустанга», потім передумав і підійшов до водійських дверей, певно, з наміром понюхати кермо.

Він роззирнувся навколо й дістав із рукава відмичку.

Фургон уже стояв до Лектера боком. Карло тримав напоготові рушницю. Він торкнувся кнопки, що мала опускати шибку. Нічого не відбулося.

— Mogli, il finestrino![136] — пролунав голос Карло, неприродно спокійний як для бойового завдання.

Мабуть, річ у запобіжній системі, яка блокує вікна від дітей. Мольї намацував перемикач.

Доктор Лектер просунув відмичку в щілину біля вікна й відімкнув двері до машини Старлінг. Він почав сідати в салон.

Карло вилаявся, відсунув бокові дверцята й просунув у шпарину гвинтівку. Пʼєро саме відсахнувся вбік, аби не заважати, і фургон загойдався в ту саму мить, коли протріщав постріл.

Шприц зблиснув на сонці, з тихим чмоканням проштрикнув накрохмалений комір сорочки доктора Лектера й уп’явся в шию. Наркотик подіяв швидко, велика доза в критичному місці. Доктор спробував виструнчитись, але коліна вже не слухались. Із його рук випав пакунок і закотився під машину. Він примудрився дістати з кишені ніж, розкрив його та повалився долі між дверцятами й салоном «мустанга». Транквілізатор мов перетворив його ноги на воду.

— Міша, — мовив Лектер і поринув у темряву.

Пʼєро й Томмазо накинулися на нього, наче два великі коти, притискали його до землі між машинами, аж поки не переконалися, що доктор не має сил пручатися.

Старлінг котила паркінгом другий за день магазинний візочок, аж раптом почула вихлоп пневматичної рушниці й одразу пізнала характерний звук пострілу. Вона інстинктивно пригнулась, а народ навколо човгав собі далі, сліпий і глухий до стрілянини. Важко сказати, звідки це пролунало. Старлінг поглянула в напрямку своєї автівки й побачила, як у якомусь фургоні зникають чоловічі ноги. Їй спало на думку, що то випадок вуличного бандитизму.

Вона ляснула себе по стегну, по тому місцю, де колись мешкав її пістолет, а тоді, ухиляючись від машин, побігла до фургона.

Повернувся «лінкольн» із літнім водієм, він сигналив фургону, що перегородив заїзд на паркувальне місце для інвалідів, ревіння клаксона заглушало крики Старлінг.

— Стійте! Зупиніться! ФБР! Стійте, або я стрілятиму!

Може, їй удасться роздивитися номерні знаки.

Пʼєро побачив, що Старлінг наближається, швидко перерізав Лектеровим ножем трубку клапана на передній шині «мустанга», з боку водія, а тоді пірнув у фургон. Мікроавтобус перевалився через розділовий бордюр і покотився до виїзду з паркінгу. Старлінг побачила номери. Вона вивела їх пальцем на брудному капоті сусідньої автівки.

Старлінг дістала ключі. Коли сіла в машину, то почула свист, із яким з перерізаного клапана виходило повітря. Між машинами промайнув дах фургона, уже майже біля виїзду.

Вона постукала у вікно «лінкольна», який сигналив уже до неї.

— Маєте мобільний? Я з ФБР, будь ласка, чи є у вас мобільний телефон?

— Їдь, Ноелю, — сказала жінка в «лінкольні» та почала щипатися й тикати пальцем водієві в ногу. — То їхні проблеми, а може, якийсь трюк. Не втручайся.

«Лінкольн» поїхав геть.

Старлінг побігла до платного телефону й набрала 911.

Помічник шерифа Мольї ще п’ятнадцять кварталів їхав на межі дозволеної швидкості.

Карло дістав із шиї доктора Лектера шприц і з полегшенням помітив, що з ранки не бризнула кров. Під шкірою починав проявлятися синець завбільшки з середніх розмірів монету. Карло розраховував на те, що ін’єкція припаде у велику м’язову масу. А тепер цей сучий син може померти ще до того, як стане поживою для свиней.

У фургоні не чулося розмов, тільки важке дихання чоловіків і пискіт поліцейського сканера на приладовій дошці. Доктор Лектер лежав на підлозі фургона у своєму дорогому пальті, капелюх скотився з прилизаної голови, на комірі сорочки виднілася єдина яскрава пляма крові. Доктор Лектер був елегантний, мов фазан у клітці різника.

Мольї заїхав у громадський гараж і рушив на третій поверх, зупинившись лише для того, аби зняти з боків фургона наліпки й поміняти номерні знаки.

Останнє було зайвим. Мольї сам до себе усміхнувся, коли почув із поліцейського сканера орієнтування на розшук. Оператор служби 911, певно, не розчув слова Старлінг про «сірий фургон або мікроавтобус» і видав інформацію про «автобус „Greyhound“»[137]. Треба додати, що оператор майже впорався з автомобільним номером — правильно занотував усі цифри, крім однієї.

— Зовсім як в Іллінойсі, — сказав Мольї.

— Я коли побачив ніж, то злякався, що він себе вб’є, аби уникнути мук, — звернувся Карло до Пʼєро й Томмазо. — Він іще пошкодує, що не встиг перерізати собі горлянку.

Коли Старлінг узялася перевіряти інші шини на «мустангу», то побачила на землі під автівкою пакунок.

Пляшка «шато-дʼІкем» вартістю в триста доларів, а також записка, виведена таким знайомим почерком: «З днем народження, Кларіс».

Саме тоді вона зрозуміла, що насправді сталося.

Розділ 78

Усі потрібні номери Старлінг знала напам’ять. Чи варто проїхати десять кварталів додому й зателефонувати звідти? Ні, назад до платного телефону, забрати липку слухавку в молодої жінки, вибачитися, вкинути в апарат монети, поки жінка викликає охорону з супермаркету.

Старлінг зателефонувала у відділ швидкого реагування при польовому офісі ФБР у Вашингтоні, що в Баззардс-Пойнт.

У цьому відділі Старлінг дуже добре знали, бо ж вона довго там служила, і перевели її дзвінок до Клінта Персалла. Старлінг доводилось одночасно ритися в кишенях у пошуках монет і розбиратися з охоронцем із супермаркету, який безперестанку вимагав у неї посвідчення.

Нарешті в слухавці пролунав знайомий голос Персалла.

— Містере Персалл, я бачила, як троє, можливо, четверо чоловіків викрали Ганнібала Лектера на парковці «Сейфвею», це сталося хвилин п’ять тому. Вони прокололи мені шини, я не змогла кинутися навздогін.

— Це той випадок з автобусом, з орієнтуванням на розшук, що видала поліція?

— Про автобус мені нічого не відомо. То був сірий фургон з інвалідними номерами, — сказала Старлінг і продиктувала номер.

— Як ви знаєте, що то був Лектер?

— Він… лишив для мене подарунок, я знайшла його під машиною.

— Зрозуміло…

Персалл замовк, і Старлінг скористалася паузою:

— Містере Персалл, ви знаєте, що за цим стоїть Мейсон Верджер. Більш ніхто на таке не здатний. Він садист, він мучитиме доктора Лектера до смерті, ще й спостерігатиме за процесом. Треба скласти орієнтування на всі транспортні засоби Верджера й попросити прокурора США в Балтиморі, аби той видав дозвіл на обшук маєтку.

— Старлінг… Господи, Старлінг. От що, я спитаю ще раз. Ви впевнені в тому, що бачили? Подумайте секунду. Подумайте про всю ту добру службу в наших лавах. Подумайте про свою присягу. Шляху назад уже не буде. То що ви бачили?

Що мені казати — що я не істеричка? Так це перше, що кажуть істерички.

Цієї миті вона зрозуміла, що більше не викликає в Персалла довіри і що його довіра зроблена з дешевої сировини.

— Я бачила, як троє чоловіків, може, четверо, викрали ще одного чоловіка на паркінгу супермаркету «Сейфвей». На місці злочину я знайшла подарунок від доктора Ганнібала Лектера, пляшку вина «шато-дʼІкем», чий рік розливу збігається з роком мого народження, а також записку, написану його почерком. Я вже описала той транспортний засіб. І тепер доповідаю про це вам, Клінте Персалл, відповідальному оперативному співробітнику в Баззардс-Пойнт.

— Ми розслідуватимемо цей інцидент як викрадення людини, Старлінг.

— Я до вас приїду. Ви можете надати мені повноваження, щоб я приєдналася до групи швидкого реагування.

— Не треба приїжджати, я не маю права пускати вас на територію.

Шкода, що Старлінг не встигла забратися з паркінгу до того, як прибула поліція Арлінгтона. П’ятнадцять хвилин пішло на те, щоб виправити орієнтування на транспортний засіб. Огрядна жінка-офіцер у черевиках із товстої шкіри прийняла в Старлінг свідчення. На великому гузні жінки під різними кутами стирчали наручники, пістолет, «Мейс», рація та книжка зі штрафними талонами. Шліци на поліцейський куртці надимались. Офіцер усе не могла вирішити, як записати місце роботи Старлінг — ФБР чи ніякого взагалі.

Потім Старлінг розлютила її, коли завчасно стала відповідати на всі питання, й офіцер уповільнилася. Коли Старлінг указала на сліди від шин, що лишилися в багнюці й снігу в тому місці, де фургон перескочив через розділовий бордюр, то в поліцейських не знайшлося фотоапарата. Вона дістала свій і показала, як ним користуватися.

Повторюючи відповіді, вона знову й знов подумки картала себе: «Треба було їхати за ними, треба було їхати за ними. Треба було викинути з „лінкольна“ того бздуна та їхати за ними».

Розділ 79

Крендлер одним із перших дізнався про викрадення завдяки своїм доносителям. Він зв’язався з кількома джерелами, а потім набрав номер особистого телефону Мейсона.

— Старлінг бачила, як його схопили, на це ми не розраховували. Вона здійняла бучу в польовому офісі Вашингтона. Порадила виписати ордер на обшук вашого маєтку.

— Крендлере… — Мейсон зачекав на вдих, а може, він просто був занадто збуджений, Крендлер не міг сказати напевне. — Я вже зареєстрував кілька скарг у місцевій владі, у відділку шерифа й управлінні прокурора США про те, що Старлінг мені докучає, телефонує серед ночі й закидає незв’язними погрозами.

— А що, справді телефонує?

— Звісно, ні, але вона не зможе довести протилежне, і це скаламутить воду. Отже, я можу ухилитися від ордера на обшук у цьому окрузі і в цьому штаті. Але мені потрібно, щоб ти зателефонував місцевому прокуророві США та нагадав йому, що ця істерична сучка на мене полює. З місцевою поліцією я сам розберуся, повір мені.

Розділ 80

Звільнившись нарешті від поліції, Старлінг поміняла колесо й поїхала додому до власних телефонів і комп’ютера. Їй до болю бракувало мобільного ФБР, якому вона так і не встигла знайти заміну.

На автовідповідачі було повідомлення від Мепп: «Старлінг, укинь у печеню приправи й постав на маленький вогонь. Овочі поки не закладай. Згадай, що сталося минулого разу. Я пробуду на цьому довбаному слуханні щодо висилання з країни приблизно до п’ятої».

Старлінг запустила ноутбук і спробувала дістатися до файлу Лектера в Програмі запобігання насильницьких злочинів, проте доступ їй закрили не лише до системи ПЗНЗ, а й до всієї мережі ФБР. Вона могла отримати не більше інформації, ніж сільський констебль в американській глибинці.

Задзвонив телефон. То був Клінт Персалл:

— Старлінг, ви коли-небудь погрожували Мейсонові Верджеру телефоном?

— Ніколи, присягаюся.

— А він заявляє, що погрожували. Запросив шерифа на екскурсію своїм маєтком, власне, подав запит на те, щоб той приїхав і все оглянув. Шериф із помічниками вже туди прямують. Тож ордера нема й не передбачається. Інших свідків викрадення ми не знайшли. Тільки ви.

— Там іще був старий «лінкольн», у ньому сиділа літня пара. Містере Персалл, а як щодо того, аби перевірити покупки в «Сейфвеї», оплачені кредитними картками незадовго до викрадення? На всіх чеках стоятиме час покупки.

— До цього ми ще дійдемо, але такі речі…

— …забирають багато часу, — закінчила Старлінг.

— Старлінг?

— Так, сер?

— Суто між нами, Старлінг, я повідомлятиму вас про найголовніші події. Але не втручайтеся. Тепер ви вже не офіцер при виконанні, ваші повноваження тимчасово призупинено, тож ви не маєте права отримувати подібну інформацію. Ви тепер звичайний Джо Блоу[138].

— Так, сер, я знаю.

На що ви дивитеся, коли маєте дійти якогось рішення? Наша культура не вирізняється рефлективним мисленням, ми не звикли зводити очі на далекі пагорби. У більшості випадків, коли треба приймати рішення в критичній ситуації, ми споглядаємо лінолеум у коридорах державних закладів або шепочемо собі під ніс у залі очікування, поки з телевізора лунає бездумне лопотіння.

У пошуках чогось, хоч якоїсь зачіпки, Старлінг пройшла через кухню в спокій і порядок, що панував у половині Арделії Мепп. Поглянула на фотографію суворої маленької бабці Мепп, авторки рецепта знаменитого чаю. Подивилася на страховий поліс бабці Мепп, що висів у рамці на стіні. Оселя Мепп мала чіткі ознаки того, що там мешкає Арделія.

Старлінг повернулася на свою половину. Це приміщення мало такий вигляд, наче там узагалі ніхто не жив. Що вона повісила на стіни? Диплом з Академії ФБР. Жодних фото батьків у неї не лишилося. Минуло вже багато часу, і їхні о`брази збереглися хіба що в пам’яті Кларіс. Інколи, зачувши запах сніданку чи якийсь інший аромат, уловивши уривок розмови чи знайомий вислів, вона відчувала, наче батьки кладуть їй руки на плечі. Але найсильніше це відчуття проявлялося саме тоді, коли вона розмірковувала про правду і кривду.

Та хто ж вона така? Чи є людина, що зможе її пізнати?

Ти воїн, Кларіс. Ти можеш бути настільки сильною, наскільки забажаєш.

Старлінг розуміла бажання Мейсона вбити Ганнібала Лектера. Чи він сам це зробить, чи когось для цього найме, вона усвідомлювала його мотивацію — Мейсон мав усі підстави для невдоволення.

Але вона не могла змиритися з думкою про те, що доктора Лектера замучать до смерті. Вона тікала від цієї думки так само, як колись давно тікала від забою ягнят і коней.

Ти воїн, Кларіс.

Не менш огидним за це дійство був той факт, що Мейсон зробить свою справу з мовчазної згоди людей, які заприсяглися підтримувати закон і порядок. Так уже заведено в цьому світі.

З цією думкою вона дійшла простого рішення: світ можна змінити, варто тільки простягти руку.

Старлінг сама не зрозуміла, як опинилася в коморі на стільці і вже тяглася до горішньої полички.

Вона дістала коробку, яку нотаріус Джона Бріґема передав їй цієї осені. Здавалося, що з того часу минула ціла вічність.

Традиція передавати особисту зброю вцілілому бойовому товаришу сповнена містики. Вона пов’язана з передачею цінностей, які виходять за рамки людської смертності.

Це важко зрозуміти людям, які живуть у безпеці за рахунок зусиль інших громадян.

Коробка, у якій Джон Бріґем тримав свою зброю, сама по собі мала неабияку цінність. Певно, він купив її на Сході, ще коли був морським піхотинцем. Коробка з червоного дерева, кришка інкрустована перламутром. І зброя характерна для Бріґема — видно, що її багато використовували, проте доглядали й ретельно чистили. Пістолет «кольт Ml9llA1» 45-го калібру і маленький «сафарі армз» з укороченим стволом того ж калібру, а також кинджал із зазубреним лезом, що легко вміщався за халяву черевика. Старлінг мала власну кобуру. Старий жетон ФБР Джона Бріґема було прибито до дощечки з того ж червоного дерева. Жетон УБН просто валявся в коробці.

Старлінг відчепила від дощечки жетон ФБР і поклала собі в кишеню. Пістолет пішов у кобуру-«які», що кріпилася позаду на стегні під курткою.

«Сафарі армз» з укороченим дулом розмістився в неї на литці, з іншого боку за халявою сховався ніж. Вона дістала з рамки свій диплом, згорнула й поклала в кишеню. У темряві його можуть сприйняти за ордер на обшук. Поки вона згортала цупкий папір, усвідомила, що наразі сама не своя, і зраділа цьому.

Ще три хвилини за ноутбуком. З сайту Mapquest вона завантажила й роздрукувала великомасштабну карту ферми «Мускусний щур» і прилеглого до неї національного заповідника. На секунду вона затримала погляд на м’ясному королівстві Мейсона, обвела пальцем його кордони.

Від викидів із великих вихлопних труб «мустанга» мертва трава похилилася до землі — Старлінг викотилася з під’їзної доріжки, аби відвідати Мейсона Верджера.

Розділ 81

Тиша на фермі «Мускусний щур». Така тиша западала на шабат у сиву давнину. Мейсон був радісний і надзвичайно гордий з того, що зумів провернути таку оборудку. Подумки він порівнював своє досягнення з відкриттям радію.

Саме цей текст із ілюстраціями Мейсон найкраще запам’ятав зі своїх шкільних підручників. Наукова стаття містилася в тій єдиній великій книжці, затуляючись якою, він міг вільно мастурбувати на уроках. За цим заняттям він часто поглядав на малюнок із зображенням мадам Кюрі. Зараз він також про неї думав, думав про тонни уранової смолки, яку вона переварила, аби отримати радій. Думав про те, що доклав стільки ж зусиль для досягнення мети, скільки й ця жінка.

Мейсонові уявлялося, що доктор Лектер — то кінцевий результат усіх його пошуків і витрат, що він сяє в темряві, наче пробірки в лабораторії мадам Кюрі. Йому уявлялося, що свині з’їдять доктора, а потім підуть спати в ліс, і їхні черева світитимуться в темряві, наче лампочки.

Був вечір п’ятниці, майже стемніло. Прислуга вже пішла додому. Жоден працівник ферми не бачив, як прибув фургон, бо сардинці заїхали не через головні ворота, а з пожежної дороги, що пролягала через національний заповідник і виконувала роль службового проїзду для Верджерів. Шериф зі своєю командою вже завершили поверховий огляд ферми й поїхали задовго до того, як фургон зупинився біля сараю. Тепер на фермі «Мускусний щур» лишалися тільки охоронці на головних воротах і невелика група найнадійніших людей.

Корделл поки сидів на своєму посту в ігровій кімнаті — опівночі його замінить інший медбрат. Марґо та помічник шерифа Мольї, який почепив поліцейський жетон, аби задурити голову шерифу, перебували в кімнаті Мейсона, а команда професійних викрадачів поралася в сараї.

До вечора неділі все завершиться, речові докази згорять чи перетравляться в кишках шістнадцяти свиней. Мейсон вирішив, що згодує вугрові якийсь делікатес із доктора Лектера, наприклад ніс. І тоді Мейсон ще багато років зможе спостерігати за цією навіженою стрічкою, що безперестанку виписуватиме в акваріумі вісімку, і він знатиме, що цей знак нескінченості матиме тільки одне тлумачення — Лектер мертвий, назавжди, назавжди.

Водночас Мейсон розумів, що повністю отримати бажаний результат буває небезпечно. Що він робитиме, коли вб’є доктора Лектера? Можна буде розорити ще кілька сирітських будинків, помучити ще кількох дітей. Можна буде пити мартіні з їхніми сльозами. Але що ще зможе принести йому таке велике, гостре задоволення?

Проте не треба бути дурнем і псувати цей прекрасний час страхами про майбутнє. Мейсон почекав, поки рідина зволожить око, поки лінза проясниться, а тоді дмухнув у трубочку: тепер він будь-якої миті, коли забажає, зможе подивитися на монітор і побачити свою винагороду…

Розділ 82

У збруярні в сараї Мейсона пахне багаттям, розведеним на вугіллі, там чути непозбутні запахи тварин і людей. Відблиски вогню танцюють на довгому черепі Стрімкої Тіні. Порожні, мов Провидіння, очі спостерігають за світом з-за шор.

Червоне вугілля в пічці з примусовою тягою розгоряється, палає під шипіння духала, поки Карло нагріває смугу заліза, що вже набула вишневого кольору.

Доктор Ганнібал Лектер висить на стіні під кінським черепом, мов жаский запрестольний образ. Прямі руки випростано в обидва боки, тіло надійно прив’язане мотузкою до товстого дубового барка у формі хреста, що його взяли від упряжі для поні. Барок тягнеться вздовж рук доктора, мов ярмо, і кріпиться до стіни клямою, яку власноруч викував Карло. Ноги доктора до підлоги не дістають. Поверх штанів ноги перев’язані, наче шмат м’яса, який скрутили для запікання, багато витків мотузки через рівномірні проміжки, кожен виток зав’язаний на окремий вузол. Жодних ланцюгів чи наручників — ніякого металу, що може ушкодити свиням зуби та відохотити їх від поживи.

Коли залізо в печі нагрівається до білого жару, Карло переносить його кліщами на ковадло й замахується молотом, б’є яскраву смугу, щоб надати їй форму клями. У півтемряві розлітаються червоні іскри, відскакують від грудей Карло, миготять на тлі фігури доктора Ганнібала Лектера, що висить на стіні.

На тонкому металевому триніжку стоїть Мейсонова телекамера, така чужорідна серед старовинних інструментів. Об’єктив вирячився на доктора Лектера. На верстаті — монітор, що наразі не працює.

Карло знову нагріває кляму й спішить надвір, аби прикувати її до вилкового навантажувача, поки вона ще гаряча й гнучка. Під високу стелю сараю злітає звук молота, удар та відлуння — ТУК-тук, ТУК-тук.

На галереї щось шепотить і цвірінькає — це Пʼєро на короткохвильовому приймачі ловить трансляцію футбольного матчу. Його улюблена команда «Кальярі» грає проти ненависного «Ювентуса».

Томмазо сидить у плетеному кріслі, поруч із ним до стіни тулиться рушниця з транквілізатором. Темні очі священика ні на секунду не полишають обличчя доктора Лектера.

Томмазо помічає зміни в нерухомій поставі зв’язаного чоловіка. Зміни ледь помітні, перехід від безтями до неприродного самоконтролю, який можливо вирізнити хіба що за зміною ритму дихання.

Томмазо підводиться з крісла й гукає в сарай:

— Si sta svegliando[139].

Карло повертається до збруярні, оленячий зуб то виринає, то пропадає між його губ. Він несе пару штанин, напханих фруктами, зеленню й курятиною. Він тре штани об тіло доктора Лектера, проходиться під пахвами.

Обережно тримаючи руку подалі від обличчя бранця, він хапає Лектера за волосся й піднімає йому голову.

— Buona sera, Dottore[140].

Тріскіт із колонки на телемоніторі. Екран загоряється, на ньому з’являється обличчя Мейсона…

— Увімкніть світло над камерою, — каже Мейсон. — Доброго вечора, докторе Лектер.

Доктор уперше розплющує очі.

Карло здалося, що з очей ворога вилетіли іскри, але, певно, то просто відбиваються спалахи вогню. Він перехрестився від лихого ока.

— Мейсон, — мовив доктор, дивлячись у камеру.

За Мейсоном Лектер розгледів силует Марґо, що чорнів на тлі акваріума.

— Доброго вечора, Марґо, — сказав він, цього разу чемним тоном. — Радий тебе знову бачити.

Мовлення в доктора Лектера зв’язне, а це свідчить про те, що він уже певний час при тямі.

— Докторе Лектер, — пролунав хрипкий голос Марґо.

Томмазо намацав перемикач і запалив над камерою потужний прожектор.

На мить усіх засліпило яскраве світло.

Глибокий голос радіодиктора, що належить Мейсону:

— Докторе, хвилин за двадцять ми подамо свиням першу страву, тобто ваші стопи. Після цього ми влаштуємо невеличку піжамну вечірку, тільки ви і я. Але на той час вам уже пасуватимуть шортики. Корделл іще довго стежитиме за тим, щоб ви не померли…

Мейсон продовжував говорити, Марґо нахилилася вперед, щоб роздивитися сцену в сараї. Доктор Лектер поглянув на монітор, аби переконатися, що Марґо на нього дивиться. Тоді він зашепотів до Карло, його металевий голос уїдливо забринів у вусі викрадача:

— Певно, твій брат Маттео наразі пахне ще гірше за тебе. Він обхезався, коли я його порізав.

Карло потягся рукою до задньої кишені й дістав ветеринарний електрошокер. У яскравому світлі телекамери він стукнув ним Лектера у скроню. Потім, тримаючи однією рукою волосся доктора, натиснув кнопку на ручці шокера й підніс щуп до обличчя Лектера. Між електродами на кінці щупа проскакували високовольтні розряди, утворюючи нерівну електричну дугу.

— Їбав я твою маму, — сказав Карло й тицьнув електрошокером доктору Лектеру в око.

Доктор Лектер не видав ані звуку. Звук прийшов із колонки — це був Мейсон, він волав, наскільки йому дозволяло дихання, а Томмазо вже силкувався відтягти Карло геть. На допомогу з галереї спустився Пʼєро. Вони посадовили Карло в плетене крісло. І не відпускали.

— Засліпиш його, і грошей нам не бачити, — одночасно закричали вони Карло в обидва вуха.

Доктор Лектер налаштував колірну гаму в палаці пам’яті, аби притлумити нестерпне сліпуче світло. Ах-х-х-х. Він притулився обличчям до прохолодного мармурового стегна Венери.

Доктор Лектер повернув обличчя до камери й чітко мовив:

— Я не візьму в тебе шоколадку, Мейсоне.

— Божевільний байстрюган. Ну, про його божевілля ми й так знали, — сказав помічник шерифа Мольї. — Але Карло теж несповна розуму.

— Іди туди й дивися, щоб вони нічого не накоїли, — наказав Мейсон.

— А ви певні, що в них немає зброї? — спитав Мольї.

— Недовірливість допомагає тобі на службі, еге ж? Ні. Тільки рушниця з транквілізатором.

— Краще я піду, — сказала Марґо. — При мені вони не стануть розбиратися, хто крутіший мачо. Італійці поважають своїх матусь. І Карло знає, що я завідую грошима.

— Винеси камеру надвір і покажи мені свиней, — сказав Мейсон. — Вечеря о восьмій!

— І я не мушу на неї лишатися, — кинула Марґо.

— О, ще й як мусиш, — відповів Мейсон.

Розділ 83

Перед сараєм Марґо глибоко вдихнула. Якщо вона хоче його вбити, то має набратися сміливості поглянути на нього. Вона відчула запах Карло ще до того, як прочинила двері до збруярні. Пʼєро й Томмазо стояли обабіч Лектера. Вони поглядали на Карло, що сидів перед ними в плетеному кріслі.

— Buona sera, signori[141], — привіталася Марґо. — Ваші друзі мають рацію, Карло. Попсуєте його, і грошей не побачите. А ви вже провели таку роботу, так добре вправлялися.

Карло не зводив очей з обличчя доктора Лектера.

Марґо дістала з кишені мобільний телефон. Набрала кілька цифр на світних кнопках і передала апарат Карло.

— Тримайте, — сказала вона й піднесла екран до очей Карло. — Читайте.

Автоматичний набір номера видав надпис: «BANCO STEUBEN».

— Це ваш банк у Кальярі, синьйоре Деоґрасіас. Завтра зранку, коли ви все завершите, коли він поплатиться за смерть вашого хороброго брата, я зателефоную за цим номером, назву вашому банкіру код і скажу: «Віддайте синьйору Деоґрасіасу решту грошей, що ви для нього тримаєте». Банкір усе підтвердить вам телефоном. Завтра ввечері ви вже летітимете додому, повертатиметесь справжнім багатієм. Сім’я Маттео теж розбагатіє. Можете забрати в пластиковому мішечку докторове причандалля, аби трохи розважити родичів. Але якщо доктор Лектер не побачить власну смерть, якщо не побачить свиней, які збираються зжерти його обличчя, то нічого не отримаєте. Наберіться мужності, Карло. Ідіть готуйте своїх свиней. Я посиджу з цим покидьком. За півгодини ви вже почуєте його крики, коли свині відгризатимуть йому стопи.

Карло відкинув голову назад і глибоко вдихнув:

— Piero, andiamo! Tu, Tommaso, rimani[142].

Томмазо зайняв своє місце в плетеному кріслі біля дверей.

— Усе під контролем, Мейсоне, — сказала Марґо в камеру.

— Я хочу принести з собою до будинку його ніс. Повідом про це Карло, — відгукнувся Мейсон.

Монітор згас. Мейсон і його оточення мусили докласти багато зусиль, аби вивезти його за межі кімнати. Для цього треба було наново з’єднати всі трубочки з контейнерами на пересувному ліжку, а також підключити до джерела змінного струму апарат штучного дихання, що ховався під жорстким панциром.

Марґо зазирнула в обличчя доктора Лектера.

Поранене око набрякло й не розплющувалося, мов затиснуте між двома чорними опіками від електродів, що торкнулися шкіри з обох кінців брови.

Доктор Лектер розплющив здорове око. Шкірою обличчя він і досі відчував прохолоду від стегна мармурової Венери.

— Мені подобається запах мазі, якою ти користуєшся. Такий свіжий, лимонний, — сказав доктор Лектер. — Дякую, що прийшла, Марґо.

— Точно те саме ви сказали, коли медсестра завела мене до вашого кабінету на перший сеанс. Коли суд уперше вивчав справу Мейсона, ще до того, як винести вирок.

— Так і сказав?

Доктор щойно повернувся з палацу пам’яті, де перечитував записи своїх бесід із Марґо, тому знав, що все так і було.

— Точно. Я плакала, страх як боялася розповідати вам про нас із Мейсоном. А ще боялася, що доведеться присісти. Але ви так і не запропонували мені стілець, бо знали, що мені наклали шви, так? Ми гуляли в саду. Пам’ятаєте, що ви мені тоді сказали?

— Що в тому, що сталося, твоєї провини не більше…

— …ніж якби мене вкусив за зад скажений пес, ось що ви сказали. Тоді мені полегшало, як і під час наступних сеансів, хоч і тимчасово, і я вдячна вам за це.

— Що ще я тобі казав?

— Казали, що ви такий дивак, яким мені ніколи не стати, — відповіла Марґо. — Казали, що бути диваком — не біда.

— Якщо ти напружишся, то згадаєш усе, про що ми говорили. Пригадай…

— Будь ласка, не просіть мене ні про що.

Остання фраза вирвалася з Марґо мимоволі. Вона не збиралася казати нічого подібного, ще й таким тоном. Доктор Лектер трохи посунувся, мотузки зарипіли.

Томмазо підвівся й перевірив пута:

— Attenzione alla bocca, Signorina. Стережіться рота, синьйорино.

Марґо не зрозуміла, що саме мав на увазі Томмазо — буквально рот Лектера чи його слова.

— Марґо, ти вже давно проходила зі мною терапію, але мені кортить обсудити історію твоєї хвороби. Поговорити якусь хвилинку сам на сам.

Доктор покосився здоровим оком на Томмазо. Марґо на мить задумалася.

— Томмазо, чи не міг би ти нас залишити ненадовго?

— Ні, вибачте, синьйорино, та я постою зовні, за прочиненими дверима.

Томмазо вийшов із рушницею до сараю й став стежити за доктором Лектером здаля.

— Марґо, я не збираюся просити тебе про такі речі, що можуть поставити тебе в ніякове становище. Мені просто цікаво знати, чому ти це робиш. Не розповіси мені? Невже після всієї тієї боротьби та опору ти почала брати шоколадки, як любить казати Мейсон? Ти не мусиш удавати, що мстишся за обличчя Мейсона.

І вона все йому розповіла. Про Джуді, про таку бажану дитину. Уся оповідка зайняла не більш ніж три хвилини. Марґо аж здивувалася, з якою легкістю підсумувала всі свої негаразди.

Удалині — шум, скрегіт і крик, що урвався на половині. Карло стояв надворі, біля загорожі, яку сам збудував між сараєм і загоном просто неба. Він возився з магнітофоном, готуючись викликати з лісового пасовища свиней за допомогою страдницьких криків жертв, що вже давно або померли, або повернулися додому за викуп.

Якщо доктор Лектер щось почув, то не показав цього.

— Марґо, невже ти думаєш, що Мейсон просто так віддасть тобі те, що обіцяв? Зараз ти його благаєш. Та чи допомогли благання, коли він розривав тебе на шматки? Це все одно що взяти в нього шоколадку, а далі хай він робить що хоче. Але цього разу він нагодує Джуді сиром[143]. А вона до цього не звикла.

Марґо не відповіла, проте стиснула щелепи.

— Знаєш, що буде, якщо ти відмовишся повзти до Мейсона на колінах, а натомість простимулюєш йому простату тим електорошокером від Карло? Бачиш, он він лежить, біля стола?

Марґо почала підводитися.

— Послухай мене, — прошипів доктор. — Мейсон тобі відмовить. Ти знаєш, що тобі доведеться його вбити, уже двадцять років як знаєш. Знала про це з тих самих пір, як він наказав тобі кусати подушку й не чинити багато галасу.

— То ви хочете сказати, що зробите це за мене? Я ніколи не зможу вам довіритися.

— Ні, звісно, ні. Але можеш мені довіритися ось у чому: я ніколи не заперечуватиму, що зробив це сам. Власне, буде більше терапевтичної користі, якщо ти сама його вб’єш. Якщо пригадуєш, я давав тобі такі рекомендації, коли ти ще була малою.

— Почекай, доки зможеш умити руки, — так ви казали. Я втішалася цією думкою.

— Саме такий катарсис я й рекомендую з професійної точки зору. Тепер ти вже доросла. А для мене немає великої різниці, скільки вбивств на мене повісять. Одним більше, одним менше. Ти знаєш, що мусиш його вбити. А коли вб’єш, то законники неодмінно підуть на запах грошей — і він приведе просто до тебе й твоєї новонародженої дитини. Марґо, другим підозрюваним можу бути тільки я, інших немає. Якщо я помру до Мейсона, то на кого переводити підозру? Уб’єш, коли тобі буде зручно, а згодом я напишу тобі листа про те, з яким задоволенням і насолодою я сам убив Мейсона.

— Ні, докторе Лектер, вибачте. Вже запізно. Я вже про все домовилася, — вона поглянула йому в обличчя своїми яскравими, блакитними очима різника. — Я все зроблю і потім спокійно спатиму, ви знаєте, що мені це під силу.

— Так, знаю, що під силу. Мені завжди подобалася ця твоя риса. Ти набагато цікавіша, набагато… здібніша за свого брата.

Марґо підвелася, збираючись іти.

— Мені шкода, докторе Лектер, хай там як.

Не встигла вона дістатися дверей, як доктор запитав:

— Марґо, коли в Джуді наступна овуляція?

— Що? Здається, за два дні.

— Ви все інше вже приготували? Середовище, устаткування для швидкої заморозки?

— Я маю все обладнання, що є в клініках штучного запліднення.

— Зроби для мене дещо.

— Що?

— Вилай мене та висмикни жмут волосся, подалі від чола, якщо не складно. Прихопи трохи шкіри. Тримай усе в кулаку, поки йтимеш додому. Подумай про те, що жмут можна вкласти Мейсонові в руку. Після того як він помре. Коли будеш удома, то попроси в Мейсона те, що він обіцяв. Подивишся, що він відповість. Ти допомогла мене впіймати, виконала зі свого боку всі умови. Тримай волосся в кулаку й проси те, що він обіцяв. Подивишся, що він відповість. І коли він розсміється тобі в обличчя, повертайся сюди. Тобі тільки треба буде взяти рушницю з транквілізатором і встрелити того одного, що стоїть у тебе за спиною. Або стукнути молотком. У нього кишеньковий ніж. Просто переріжеш мотузки на одній руці й даси мені ніж. І підеш. Решту я зроблю сам.

— Ні.

— Марґо?

Вона вже поклала долоню на ручку дверей і наготувалася протистояти проханням.

— Ти й досі можеш розчавити волоський горіх?

Вона потяглася в кишеню й дістала два горіхи. М’язи на передпліччі понапиналися, горіхи тріснули. Доктор загиготів:

— Чудово. Яка ж у тебе сила, аж горіхи чавиш. Можеш запропонувати Джуді парочку волоських, аби перебити смак від Мейсона.

Марґо повернулася до доктора, тепер із рішучим виглядом. Вона плюнула йому в обличчя й висмикнула пасмо волосся ближче до маківки. Було важко визначити, чи вона справді образилася, чи вирішила діяти за новим планом.

Виходячи з кімнати, Марґо почула, як доктор Лектер мугикає якусь мелодію.

Поки вона йшла до підсвіченого будинку, маленьке закривавлене пасмо зі шматочком шкіри прилипло до її долоні, волосся звисало з руки, їй навіть не треба було притримувати його пальцями.

Повз неї проїхав гольф-кар, навантажений медичним обладнанням, — це Корделл поспішав приготувати пацієнта до операції.

Розділ 84

Їдучи швидкісним шосе повз поворот на трасу 30, Старлінг побачила за півмилі[144] ворота з ліхтарями — дальній в’їзд на ферму «Мускусний щур». Старлінг уже все вирішила дорогою до Меріленду: треба скористатись обхідним шляхом. Якщо вона дістанеться головних воріт без усілякого посвідчення чи ордера, то шерифи витурять її за межі округу або ж запроторять до окружної в’язниці. Поки вона вийде на волю, вже буде пізно.

Плювати на дозволи. Лишивши «Мускусного щура» далеко позаду, вона доїхала до з’їзду на трасу 29 і стала повертатися до ферми службовою дорогою. Після ліхтарів на швидкісному шосе асфальт на цій дорозі видавався аж надто темним. Шосе опинилося по праву руку, а ліворуч пролягала канава й високий сітчастий паркан, що відокремлював дорогу від неосяжної чорноти національного заповідника. На карті Старлінг була позначена гравійна пожежна дорога, що перетинала цей асфальт за милю — так далеко, що від головних воріт її неможливо побачити. Саме там вона помилково зупинилася під час першого візиту на ферму. Згідно з картою, цей під’їзний шлях для пожежних машин тягнувся крізь національний заповідник аж до самого «Мускусного щура». Старлінг відміряла відстань за допомогою одометра. Здавалося, «мустанг» ревів голосніше, ніж зазвичай, хоч і працював майже на холостому ходу. Гуркіт мотора відбивався від дерев.

І ось вони виринули в світлі її фар — важкі ворота, приварені до металевих труб і увінчані колючим дротом. Табличка з надписом «СЛУЖБОВИЙ ВХІД», яка висіла там під час першого візиту, тепер зникла. Перед воротами й у канаві з водопровідною трубою поріс бур’ян.

При світлі фар вона побачила, що бур’ян нещодавно прим’яли колеса. Пил і пісок, які змилися з асфальту, утворили в одному місці невеликий острівець, і на ньому вона розгледіла сліди від зимових шин. Чи не такі самі сліди вона бачила біля розмежувального бордюру на паркінгу «Сейфвею»? Вона не знала, чи вони цілком збігаються, але ймовірність була висока.

На воротах висів хромований замок із ланцюгом. Тут проблем не буде. Старлінг роззирнулася на дорозі, подивилася праворуч і ліворуч. Нікого. Невеличке незаконне проникнення, та й по всьому. Старлінг почувалася так, наче скоює злочин. Вона перевірила, чи нема на стовпах воріт якихось датчиків. Нічого. Управляючись із двома відмичками й тримаючи в зубах маленький ліхтарик, вона менш ніж за п’ятнадцять секунд відімкнула навісний замок. Старлінг заїхала у ворота й не зупинялася, доки не опинилася в самій гущавині лісу, і тільки потім пішла назад, аби причинити ворота. Вона обмотала їх ланцюгом, повісила ззовні замок. Якщо не придивлятися, то нічого підозрілого. Вільні кінці ланцюга Старлінг заправила всередину, щоб легше було вибити ворота машиною, якщо доведеться тікати.

Відміряючи відстань на карті великим пальцем, вона розрахувала, що до ферми їхати ще дві милі лісом. «Мустанг» рухався темним тунелем пожежної дороги. Інколи над головою виринало нічне небо, інколи зникало за гілками дерев. Старлінг неквапливо їхала на другій передачі, ввімкнувши тільки передні габаритні вогні, намагаючись пересуватися якомога тихіше. Під днищем «мустанга» шурхотіла суха трава. Коли на одометрі висвітилася цифра 1,8, Старлінг зупинилася. Вимкнувши двигун, вона почула, як із темряви кричить ворона. Птаху щось добряче обурило. Кларіс тільки лишалося молитися, щоб то дійсно була ворона.

Розділ 85

До збруярні зайшов Корделл, завзятий, мов той кат. У руках він ніс пляшки з фізрозчином, від яких тяглися прозорі трубки.

— Знаменитий доктор Ганнібал Лектер! — сказав він. — Мені завжди кортіло добути вашу маску для нашого клубу в Балтиморі. Ми з дівчиною влаштували таку собі кімнату тортур, устатковану для мастурбації та садо-мазо.

Він поклав пляшечки на ковадло й засунув у вогонь кочергу, щоб нагріти.

— Маю хороші новини й погані новини, — продовжував Корделл із життєрадісними інтонаціями медбрата та легким швейцарським акцентом. — Мейсон не переповів вам план дій? План полягає в тому, що зовсім скоро я спущу сюди Мейсона і свині візьмуться відгризати вам стопи. Ніч ви перечекаєте, і завтра Карло з братами згодують вас свиням уже повністю, просунувши в загін головою, щоб вони виїли вам обличчя так само, як колись собаки ласували лицем Мейсона. Я до останнього не дозволю вам померти за рахунок внутрішньовенних ін’єкцій та джгутів. Тепер вам точно кінець, самі знаєте. Це були погані новини.

Корделл кинув погляд на телекамеру, аби впевнитися, що вона вимкнена.

— Хороші новини в тому, що ця процедура може бути не страшнішою за похід до дантиста. Погляньте, докторе, — Корделл підніс до обличчя доктора Лектера шприц із довгою голкою. — Нумо спілкуватися як два професійні медики. Я можу зайти вам за спину й поставити укол у спинний мозок, після якого в нижній половині тіла ви нічого не відчуватимете. Просто заплющите очі й спробуєте не прислухатися до чавкання. Хіба що знатимете, що вас смикають і тягнуть за ноги. Щойно Мейсон отримає насолоду від сьогоднішньої вистави й повернеться додому, я можу вколоти вам препарат, від якого зупиниться серце. Хочете поглянути?

Корделл поклав на долоню ампулу павулону й підняв її якомога ближче до здорового ока доктора Лектера, але не настільки близько, аби дати йому можливість себе вкусити.

На ненаситному обличчі Корделла танцювали відблиски багаття, очі палали й світилися щастям.

— У вас багато грошей, докторе Лектер. Усі так кажуть. Сам знаю, як воно працює — я теж роблю заначки в різних місцях. Забираю гроші, переводжу на інші рахунки, створюю видимість бурхливої діяльності. Можу переказати гроші з одного місця в інше телефоном і закладаюся, що ви також.

Корделл дістав із кишені мобільний.

— Зателефонуємо вашому банкіру, ви назвете йому код, він мені все підтвердить, і я відразу ж зроблю вам укол, — він підняв шприц, яким роблять ін’єкції в спинний мозок. — Порск-порск. Відповідайте.

Доктор Лектер забурмотів, не підводячи голови. Корделл розчув тільки «валіза» й «сейф».

— Нумо, докторе, а потім зможете поспати. Нумо.

— Невідмічені сотки… — мовив доктор Лектер і затих.

Корделл нахилився ближче. Доктор Лектер раптом випростав шию, наскільки дозволяла довжина, уп’явся маленькими гострими зубами в брову Корделла й видер чималий шмат шкіри, перш ніж мажордом устиг відсахнутися. Доктор Лектер виплюнув брову просто Корделлові в обличчя, наче шкірку від винограду.

Корделл промокнув тампоном рану й наклав пластир-метелик, від чого обличчя набуло здивованого вигляду. Він сховав шприц.

— Стільки клопоту, аби полегшити вам біль, і все дарма, — мовив він. — До світанку ви ще сто разів устигнете пошкодувати. Знаєте, у мене є стимуляційні засоби, які, навпаки, загострять відчуття. А ще я змушу вас чекати.

Він дістав із вогню кочергу.

— Зараз я підʼєднаю вас до крапельниці, — сказав Корделл. — Якщо пручатиметесь, я вас припечу. Ось вам перший засмак.

Він торкнувся розпеченим кінцем кочерги грудей доктора Лектера й припік через сорочку сосок. У результаті Корделлові довелося гасити коло вогню, що почало розповзатися тканиною.

Доктор Лектер не вимовив ані звуку.

Карло заднім ходом підігнав у збруярню навантажувач. Томмазо тримав напоготові гвинтівку з транквілізатором, а Пʼєро та Карло вдвох підняли доктора Лектера на вилку навантажувача й прикували барок до передньої частини машини. Тепер він сидів на вилці, руки були прив’язані до барка, ноги випростані, кожна прикріплена до окремого зубця навантажувача.

Корделл увів у вени голки й закріпив їх таким же пластиром-метеликом на тильному боці рук доктора Лектера. Аби повісити на навантажувач пляшки з фізрозчином, йому довелося ставати на тюки сіна. Корделл відійшов і помилувався своїм творінням. Дивний вигляд мав доктор Лектер — виструнчений тулуб, руки з катетерами розведені в різні боки, мов пародія на щось, чого Корделл ніяк не міг пригадати. Він закріпив джгути над обома колінами й зав’язав їх на ковзні вузли, які можна було затягувати через огорожу, щоб доктор не сплинув кров’ю до смерті. Зараз їх затягувати не треба. Мейсон розлютиться, якщо в Лектера заніміють стопи.

Час спускати Мейсона й саджати його у фургон. У салоні мікроавтобуса, припаркованого за сараєм, було холодно. Сардинці залишили там свій ланч. Корделл вилаявся й викинув їх холодильник геть на землю. Біля будинку цей клятий фургон доведеться пропилососити. І добряче провітрити. А ще ці довбані сардинці курили в салоні вже після того, як Корделл їм заборонив. Вони прийняли підкурювач і залишили в гнізді шнур від монітора системи стеження, тому з приладової дошки й досі звисав електричний дріт.

Розділ 86

Перш ніж вийти з машини, Старлінг загасила світло в салоні «мустанга» й потягла за важіль, що відмикав багажник.

Якщо доктор Лектер справді тут, якщо їй вдасться його захопити, то, може, вийде надіти на нього наручники, на руки й на ноги, покласти його в багажник і довезти до окружної в’язниці. У неї було чотири пари наручників і мотузка, достатньо довга, аби стриножити його, мов мисливську здобич, щоб не брикався. Краще не думати про те, який він сильний.

Гравій, на який вона опустила ноги, був вкритий тонким шаром наморозі. Стара автівка зарипіла, коли з ресор знялося навантаження.

— І треба ж тобі саме зараз скаржитися, старий ти сучий сину, — пошепки звернулася Старлінг до «мустанга».

Раптом вона пригадала, як розмовляла з Ханною, кобилою, на якій тікала в ніч геть від забою ягнят. Двері в машину вона причинила не до кінця. Ключі відправились у вузьку кишеню на штанях, аби не дзеленчали на ходу.

Ніч була безхмарною, на небі світився окраєць місяця, тож Старлінг могла пересуватися без ліхтарика в тих місцях, де гілки не затуляли небо. Вона спробувала вийти на край гравійної дороги, але зрозуміла, що поверхня під ногами нерівна й ненадійна. Тихіше буде йти по утрамбованій колесами колії. Вона крокувала, трохи повернувши голову вбік, користуючись у темряві периферійним зором, намагаючись розрізнити, куди веде дорога. Вона немов пливла у м’якій пітьмі, чула хруст гравію під ногами, проте не бачила самої землі.

Найскладніший момент настав, коли «мустанг» щезнув з очей, хоча спиною Старлінг і досі відчувала його масив. Їй не хотілося далеко йти від автівки.

Раптом вона стала тридцятитрирічною жінкою в нічному лісі на самоті, зі зруйнованою кар’єрою в правоохоронних органах і без зброї. Вона чітко побачила саму себе, побачила вікові зморшки, що починали розповзатися з куточків очей. Їй конче захотілося повернутися назад до «мустанга». Наступний крок вийшов повільнішим, вона зупинилася, почула власне дихання.

Крекнула ворона, легкий вітерець заворушив голі гілки над головою, а потім ніч розірвав галас. Крик, такий страшний і безнадійний, він то наростав, то затихав, і закінчився благаннями про смерть. Голос був такий хрипкий, що неможливо було розрізнити, хто то волає. «Uccidimi![145]» А тоді знову крик.

Після першого вереску Старлінг завмерла, після другого побігла підтюпцем, швидко просуваючись у темряві, перевіряючи в кобурі пістолет 45-го калібру, однією рукою тримаючи пригаслий ліхтарик, другу випроставши перед собою в морок. Нічого в тебе не вийде, Мейсоне. Нічого не вийде. Швидше. Швидше. Вона збагнула, що може не виходити за межі втрамбованої колії, якщо прислухатиметься до звуку власних кроків і характерного рипіння гравію обабіч ритвини. Дорога повернула й потяглася вздовж паркана. Добрий паркан, із залізних труб, заввишки в шість футів[146].

Залунали тривожні схлипи і благання, крик наростав, і Старлінг почула, як попереду за парканом щось рухається, тупцює крізь кущі, і хода ця була легша за удари кінських копит, швидша, енергійніша. Почула звук, у якому розпізнала рохкання.

Болісні крики все ближче, вони явно людські, проте звук немов спотворений, на якусь мить його заглушив єдиний свист, і Старлінг зрозуміла, що чує або магнітофонний запис, або живий голос, підсилений через мікрофон. Між деревами пробилося світло, показалася велика будівля сараю. Старлінг притисла голову до холодного заліза й зазирнула крізь паркан. За ним шугали темні силуети, довгі, висотою вони сягали стегна людини. За сорок ярдів[147] відкритого простору — сторона сараю з величезними дверима, прочиненими навстіж, а далі — перегородка з голландськими ворітцями, над якими висіло дзеркало в різьбленій рамі. Світло з сараю відбивалося в дзеркалі й лягало яскравою плямою на землю. На галявині перед сараєм стояв огрядний чоловік у капелюсі й тримав у руках магнітофон із потужним динаміком. Коли з колонки полилася нова серія криків і схлипів, він затулив одне вухо долонею.

Ось вони виходять із-за кущів, неприручені свині з дикими мордами, швидкі, мов вовки, довгоногі й широкогруді, волохаті, з колючою сірою щетиною.

Карло кинувся назад крізь голландські ворота й зачинив їх ще тоді, коли свині були на відстані тридцяти ярдів. Тварини вишикувалися півколом і стали чекати. Величезні загнуті ікла піднімали верхні губи у вічному вишкірі. Мов форварди в американському футболі, які готуються прийняти пас, свині рвонули вперед, зупинилися, поштовхалися й зарохкали, клацаючи зубами.

У свій час Старлінг бачила багато всілякої худоби, але нічого подібного до цих свиней. Їм була притаманна якась жахлива краса, а також грація та швидкість. Вони стежили за ворітьми, штовхалися й кидалися вперед, потім відступали, але ні на мить не відвертали морд від загорожі, що перекривала їм вхід у сарай.

Карло щось гукнув через плече, а тоді зник у будівлі.

У сараї показався фургон, він задкував до загону. Старлінг одразу пізнала цей сірий транспортний засіб. Він зупинився під кутом до загорожі. З салону вийшов Корделл і відчинив бокові двері. Поки він вимикав горішнє світло, Старлінг устигла роздивитися Мейсона, захованого під панциром респіратора. Він лежав високо на подушках, на грудях височіла спіраль із довгих кіс. Зручне місце для огляду. Над входом до сараю ввімкнулися прожектори.

Карло підібрав якийсь предмет, що лежав на землі. Спочатку Старлінг не зрозуміла, що це таке. Було схоже на чиїсь ноги або ж нижню частину тулуба. Якщо це півтулуба, то Карло має бути нівроку сильним. На мить Старлінг злякалася, що то можуть бути останки доктора Лектера, проте ноги згиналися під дивним кутом, так, як це неможливо зробити з людськими суглобами.

Це ноги доктора Лектера тільки в тому випадку, якщо його спершу колесували й перебили йому всі кістки. Але це страшне припущення не виправдалося. Карло щось крикнув углиб сараю. Старлінг почула, як десь завівся мотор.

У полі зору Старлінг з’явився навантажувач. Кермував ним Пʼєро, а високо на зубцях сидів доктор Лектер — руки випростані вздовж барка, пляшки з фізрозчином над зап’ястями гойдаються в такт руху машини. Його посадили так високо, аби він бачив шалених свиней, бачив, що на нього чекає.

Навантажувач рухався з нестерпною швидкістю похоронної процесії, поруч із ним ішов Карло, а з іншого боку — Джонні Мольї з пістолетом.

Старлінг на секунду затримала погляд на значку помічника шерифа, який Мольї почепив на груди. Зірка, не схожа на місцеві жетони. Біле волосся, біла сорочка — так само, як у водія того фургона, яким викрали доктора.

Тепер з фургона лунав глибокий голос Мейсона. Він мугикав один з урочистих маршів[148] і гиготів.

На шум зібралися свині. Здавалося, вони не просто не бояться того навантажувача, а навіть вітають його появу.

Машина зупинилася біля огорожі. Мейсон щось сказав доктору Лектеру — що саме, Старлінг не розчула. Доктор Лектер не кивнув, не подав жодного знаку, що Мейсонові слова до нього долетіли. Він був навіть вище за Пʼєро, який сидів за пультом керування. Чи не поглянув доктор у бік Старлінг? Цього вона так і не дізналася, бо вже швидко рухалася вздовж паркана, вздовж стіни сараю, вже шукала двостулкові двері, крізь які заїхав фургон.

Карло кинув свиням у загорожу нашпиговані штани. Ті як один кинулися вперед, і на кожну штанину знайшлося місце лише для двох тварин, решту відтіснили. Вони гарчали, тягли, рвали й метали, тушки курчат розліталися на шматки, свині трясли головами з боку в бік, розмахували курячими кишками, вирваними зі штанин. Бурхливе море зі щетинистих спин.

Карло дав свиням найлегшу закуску, всього лиш троє курчат і трохи зелені. За лічені секунди штани перетворилися на мотлох, і заслинені свині знову звернули свої жадібні оченята до перегородки.

Пʼєро опустив зубці навантажувача майже до землі. Верхня стулка голландських воріт не дасть тваринам ушкодити життєво важливі органи доктора Лектера — поки що. Карло зняв із доктора взуття й шкарпетки.

— А це поросятко, У-І-І-У-І-І-У-І-І, пішло додому, — гукнув із фургона Мейсон.

Старлінг підбиралася до них зі спини. Чоловіки дивилися в протилежний бік, на свиней. Вона пройшла повз двері до збруярні, опинилася в центрі сараю.

— Отож, треба не допустити, щоб він сплинув кров’ю, — мовив Корделл із фургона. — Приготуйтесь, і за моїм наказом затягнете джгути.

Клаптиком тканини він протирав окуляр Мейсона.

— Нічого не бажаєте сказати, докторе Лектер? — прозвучав глибокий голос Мейсона.

Сараєм прокотився постріл пістолета, пролунав голос Старлінг:

— Руки вгору, всім стояти! Вимкнути двигун!

Схоже, Пʼєро нічого не зрозумів.

— Fermate il motore, — послужливо переклав доктор Лектер.

Тепер було чути лише нетерплячий виск свиней.

Старлінг бачила тільки один пістолет, що висів на стегні біловолосого чоловіка з зіркою. Кобура, яка відкривалася одним порухом великого пальця. Спершу треба покласти людей на землю.

Корделл миттю ковзнув за кермо, і фургон рушив. Мейсон горлав на мажордома. Старлінг подалася за фургоном, та краєм ока помітила, що сивий чоловік теж рухається, і натомість кинулася на нього. Він саме діставав пістолет із явним наміром її вбити, кричав «Поліція!», але Старлінг встигла двічі поцілити йому в груди — швидким подвійним пострілом.

Мольї також зумів вистрілити зі свого 357-го пістолета, проте влучив у землю. Здійнявся двофутовий стовп вогню, помічник шерифа зробив крок назад, упав на коліна й подивився на свої груди. Велика, важка куля 45-го калібру пройшла крізь зірку, вивернула її пелюстками назовні й випала збоку, продірявивши серце.

Мольї повалився на спину й завмер.

Томмазо, який весь час сидів у збруярні, почув постріли. Він схопив пневматичну гвинтівку й виліз на сінник, став на коліна серед розкиданого сіна і поповз до краю сінника, з якого було видно сарай.

— А тепер… — почала Старлінг голосом, який сама вперше чула.

Треба було діяти чимшвидше, доки вони не отямилися після смерті Мольї.

— Усім на землю, головою до стіни. Ти, на землю, голову туди. Отак.

— Girati dall’ altra parte[149], — пояснив із навантажувача доктор Лектер.

Карло підвів очі на Старлінг, побачив, що вона готова його вбити, і не став пручатися. Однією рукою вона швидко наділа на них наручники, розвертаючи їм голови в протилежні боки, прикувала зап’ястя Карло до литки Пʼєро і другу литку Пʼєро до іншого зап’ястя Карло. Увесь цей час вона по черзі приставляла до вуха одного з чоловіків пістолет на бойовому зводі.

Старлінг витягла з-за халяви ніж і, обійшовши навантажувач, наблизилася до доктора.

— Доброго вечора, Кларіс, — мовив він, щойно вона з’явилася в його полі зору.

— Ви можете йти, ноги ще працюють?

— Так.

— Добре бачите?

— Так.

— Зараз я переріжу мотузки. При всій повазі, докторе Лектер, якщо ви спробуєте мене обдурити, то я вас пристрелю на місці, чорт забирай, просто тут і зараз. Ви мене зрозуміли?

— Цілком.

— Поводьтеся як слід, і це випробування ви переживете.

— Чую слова справжньої протестантки.

Вона різала не покладаючи рук. Ніж був гострий. Старлінг зрозуміла, що нову гладеньку мотузку швидше перерізає зазубрений край леза.

Правиця доктора вже була вільна.

— Далі я сам упораюсь, якщо ти даси мені ніж.

Старлінг завагалася. Тоді відійшла на відстань витягнутої руки й передала йому короткий ножик.

— Моя машина стоїть за кількасот ярдів пожежною дорогою.

Тепер вона мала слідкувати як за чоловіками на землі, так і за доктором.

Він вивільнив ногу. Почав трудитися над іншою, кожен виток мотузки доводилося розрізати окремо. Доктор Лектер не бачив, що діється в нього за спиною, де долілиць лежали Карло і Пʼєро.

— Коли звільнитеся, не намагайтеся тікати. До дверей ви не добіжите. Я дам вам дві пари наручників, — сказала Старлінг. — За вами на землі лежать двоє хлопців, уже в наручниках. Хай повзуть до навантажувача, а ви прикуєте їх до машини, аби вони не дотяглися до телефону. Потім надінете наручники на себе.

— Двоє, — сказав Лектер. — Обережно, їх має бути троє.

Не встиг він це промовити, як із рушниці Томмазо вилетів шприц, промайнув сріблястим спалахом у світлі прожекторів й затремтів, уп’явшись посередині спини Старлінг. Вона крутнулася, голова враз запаморочилась, перед очима потемніло. Вона спробувала зрозуміти, звідки пролунав постріл, побачила на краю сінника дуло й вистрілила, потім ще раз, і ще раз, і ще раз. Томмазо відкотився від краю, шкіру кололи тріски, до ламп піднімався голубий дим від вогнепальної зброї. Старлінг знову вистрілила, хоча очі вже нічого не бачили, потяглася по обойму на стегні, хоча коліна вже підкошувалися.

Здавалося, від шуму свині тільки пожвавішали. Побачивши чоловіків, які лежали на землі в таких гостинних позах, вони почали вищати, рохкати й тулитися ближче до загорожі.

Старлінг повалилася долілиць, порожній пістолет із відкритим затвором відскочив убік. Карло й Пʼєро підняли голови, роззирнулись і почали незграбно дертися, повзти у парі, як кажан, до бездиханного тіла Мольї, до його пістолета й ключів від наручників. Ляск — Томмазо на сіннику перезарядив пневматичну рушницю. У нього лишався єдиний шприц із транквілізатором. Він підвівся й підійшов до краю, позираючи вниз поверх дула, вишукуючи доктора Лектера, який стояв за навантажувачем.

Томмазо вже походжав по краю сінника — скоро ховатися буде ніде.

Доктор Лектер підняв Старлінг на руки й швидко позадкував до голландських воріт, намагаючись робити це так, аби між ними і Томмазо лишався навантажувач. Томмазо рухався обережно, слідкував за тим, щоб не переступити за край сінника. Він вистрелив, і шприц, що мав увійти в груди Лектера, попав у кісточку в гомілці Старлінг. Доктор Лектер відсунув засувки, на які зачинялися голландські ворота.

Пʼєро схопив ланцюг, на якому висіли ключі Мольї, Карло майже доповз до пістолета, але в цей момент свині кинулися-таки на їжу, що ніяк не могла стати на ноги. Карло примудрився зробити постріл із пістолета, єдиний раз, одна свиня впала, а інші переступили через мертву товаришку й посунули на Карло, Пʼєро та мертве тіло Мольї. Ще кілька тварин проскакали крізь сарай і вибігли в ніч.

Свині неслися вперед, а доктор Лектер зі Старлінг на руках стояв за ворітьми.

Із сінника Томмазо помітив, як обличчя брата зникло серед стада, і, коли воно виринуло знов, від нього лишилася тільки кривава пляма. Він упустив рушницю на сіно. Доктор Лектер, стрункий, мов танцюрист, зі Старлінг на руках вийшов із-за воріт і рушив босоніж геть із сараю крізь натовп свиней. Доктор Лектер ішов крізь неспокійне море свинячих спин, крізь фонтани крові, що заливали сарай. Пара великих тварин, одна з яких виявилася вагітною свиноматкою, забили ратицями й похилили голови, готуючись кинутися в бій.

Коли він повернувся до них обличчям, свині не відчули від нього запаху страху, тому потупцювали геть підбирати на землі легку здобич.

Доктор Лектер не побачив, щоб до сараю поспішало підкріплення. Щойно він опинився в тіні дерев на пожежній дорозі, то зупинився, аби витягти зі Старлінг шприци й відсмоктати кров із ран. Голка, яка влучила в гомілку, зігнулась об кістку.

У кущах неподалік носилися свині.

Він стягнув зі Старлінг чоботи й узув на свої босі ноги. Трохи замалі. Пістолет 45-го калібру він лишив на її стегні, щоб мати змогу дотягтися до зброї, не випускаючи Старлінг із рук.

За десять хвилин охоронець на головних воротах ферми відірвався від газети, зачувши далекий звук — гул і ревіння, наче винищувач на двигунах внутрішнього згоряння взявся обстрілювати територію. То був пʼятилітровий двигун «мустанга», що, досягнувши частоти в 5800 обертів на хвилину, помчав до розв’язки на швидкісному шосе.

Розділ 87

Мейсон скиглив і криком кричав, аби його повернули назад у кімнату, кричав, як тоді, коли деякі менші хлопчики й дівчатка в таборі чинили йому опір і встигали надавати стусанів, перш ніж він притискав їх до землі вагою власного тіла.

Марґо та Корделл підняли його на ліфті в нове крило, вклали на ліжко й підключили всі прилади до джерела постійного живлення.

Таким лютим Марґо Мейсона ще не бачила. Кров’яні судини пульсували на черепі, щільно обтягнутому шкірою.

— Краще я йому щось дам, — сказав Корделл, коли вони вийшли до ігрової кімнати.

— Поки зарано. Він іще певний час має зберігати здатність мислити. Дай мені ключі від своєї «хонди».

— Навіщо?

— Один із нас має туди поїхати й подивитися, чи є хто живий. Хочеш сам прокататися?

— Ні, але…

— Твоєю машиною я зможу заїхати до збруярні, фургон крізь двері не пройде. А тепер давай мені ці кляті ключі.

Униз сходами, вперед на під’їзну доріжку. Томмазо вже вийшов із лісу й простував через поле, біг, озирався через плече. Думай, Марґо. Вона поглянула на наручний годинник. 20:20. Опівночі прийде заміна Корделлу. Якраз буде час доправити на гелікоптері спеціальну команду й усе прибрати. Вона поїхала по траві до Томмазо.

— Я намагатись їх піймати, свиня мене збивати. Він…

Томмазо показав невелику пантоміму про те, як доктор Лектер ніс Старлінг.

— …жінка. Вони їхати на гучній машині. У неї due, — він підняв угору два пальця, — freccette.

Він указав на спину й ногу. Freccette. Dardi. Застрягли. Бам. Due freccette[150]. Томмазо знову показав пантоміму, як стріляє в когось.

— Дротики, шприци, — підказала Марґо.

— Шприци, так, може, забагато narcotico. Може, вона вмерла.

— Залазь, — сказала Марґо. — Треба поїхати подивитися.

Марґо заїхала через бічні двопільні двері, крізь які до сараю потрапила Старлінг. Виски, рохкання, бурхливе море щетинистих спин. Марґо поїхала вперед, тиснучи на клаксон, і відігнала свиней на таку відстань, аби побачити останки трьох людських тіл, які вже неможливо було розпізнати.

Потім вони дісталися збруярні й зачинили за собою двері.

Марґо збагнула, що Томмазо — єдиний уцілілий член команди, який бачив її в сараї, за винятком Корделла.

Певно, те саме спало на думку й Томмазо. Він сторожко став на віддалі від неї, не зводячи з її обличчя темних розумних очей. По щоках Томмазо струменіли сльози.

Думай, Марґо. Аж ніяк не треба, щоб сардинці потопили тебе в лайні. Також їм відомо, що грошима завідуєш саме ти. Вони вмить тебе здадуть.

Томмазо перевів погляд на руку Марґо, коли та потяглася до кишені.

Мобільний. Вона набрала місцевий номер Сардинії, зателефонувала працівникові «Steuben», коли на острові була вже друга тридцять ночі. Коротко з ним переговоривши, вона передала слухавку Томмазо. Він кивнув, щось відповів, знову кивнув і віддав Марґо телефон. Тепер гроші належали йому. Він піднявся на галерею і забрав свою сумку разом із пальтом та капелюхом доктора Лектера. Поки він збирав речі, Марґо знайшла ветеринарний електрошокер, перевірила, чи він працює, та сховала в рукав. Окрім того, вона прихопила малий ковальський молот.

Розділ 88

Тепер за кермом машини Корделла опинився Томмазо. Він висадив Марґо біля будинку. Згодом він полишить «хонду» на довгостроковому паркінгу при Міжнародному аеропорті імені Джона Даллеса. Марґо пообіцяла йому, що гідно поховає те, що лишилося від Пʼєро та Карло.

Томмазо відчував, що має їй дещо сказати, тому зібрався з думками й спробував сформулювати їх англійською.

— Синьйорино, ті свині, ви маєте знати, свині допомагати Dottore. Вони від нього відступати, розійтися колом. Вони вбити мого брата, вбити Карло, але відступитися від доктора Лектера. Думаю, вони йому поклонятися, — Томмазо перехрестився. — Не варто вам більше за ним ганяти.

І решту свого довгого життя, яке Томмазо провів на Сардинії, він саме так і переповідав цю історію. Коли йому виповнилося шістдесят, він уже казав, що доктора Лектера з жінкою на руках винесли з сараю свині, просто на своїх спинах.

Коли машина зникла в напрямку пожежної дороги, Марґо ще кілька хвилин стояла під будинком, дивилася на вікна Мейсона, у яких горіло світло. Вона бачила тінь Корделла, що рухалася по стіні, поки той метушився навколо Мейсона, підключав монітори, на яких відображалися дані про пульс і дихання.

Вона засунула руків’я ковальського молота за пояс на спині та прикрила головку полою куртки.

Коли Марґо вийшла з ліфта, Корделл саме йшов із кімнати Мейсона з купою подушок.

— Корделле, приготуй йому мартіні.

— Я навіть не знаю…

— Я знаю. Приготуй йому мартіні.

Корделл поклав подушки на двомісну канапу та опустився навколішки перед холодильником.

— Там часом соку немає? — спитала Марґо, заходячи зі спини.

Вона замахнулася ковальським молотом, із силою вдарила чоловіка при основі черепа й почула звук, немов щось луснуло. Корделл ударився головою об холодильник, потім тіло подалося назад, коліна розігнулись, і він упав на спину, позираючи розплющеними очима в стелю. Одна зіниця розширилась, інша — ні. Марґо розвернула йому голову набік і знову опустила молот, від чого на скроні з’явилася вм’ятина завглибшки в дюйм, а з вух потекла густа кров.

При цьому вона нічого не відчула.

Мейсон почув, як двері до його кімнати прочинились, і спрямував туди погляд свого єдиного ока під лінзою. Він устиг ненадовго заснути, світло було приглушене. Вугор також спав під своїм каменем.

Масивне тіло Марґо затулило вхід до кімнати. Вона зачинила за собою двері.

— Привіт, Мейсоне.

— Що там сталося в сараї? Чого ти, бляха, так забарилася?

— Вони там усі мертві, Мейсоне.

Марґо підійшла до ліжка, висмикнула дріт із приватного телефону Мейсона й впустила його на підлогу.

— І Пʼєро, і Карло, і Джонні Мольї — усі вони мертві. Доктор Лектер утік і забрав із собою ту жінку, Старлінг.

Мейсон вилаявся, між зубів виступила піна.

— Я віддала Томмазо гроші й відправила його додому.

— Ти що??? Ах ти ж сучка драна, ідіотка, слухай сюди: зараз ми приберемося й розпочнемо все наново. У нас іще є вихідні. Не треба перейматися тим, що Старлінг могла щось побачити. Якщо її забрав Лектер, то вона, вважай, уже мертва.

Марґо стенула плечима:

— Мене вона не бачила.

— Сідай за телефон, дзвони у Вашингтон і викликай тих чотирьох байстрюків. Пошли по них гелікоптер. Покажеш їм навантажувач, покажеш їм… Корделле! Ходи сюди.

Мейсон засвистів у свою панфлейту. Марґо відштовхнула трубки вбік і нахилилася над братом, щоби краще бачити його обличчя.

— Корделл не прийде, Мейсоне. Корделл мертвий.

— Що?

— Я його вбила в ігровій кімнаті. Атож. Мейсоне, зараз ти віддаси мені те, що винен.

Вона підняла поруччя на його ліжку, прибрала з грудей важке кільце заплетеного волосся й скинула з Мейсона покривала. Ноги в нього були не товщі за рулетики з солодкого тіста. Рука, єдина кінцівка, якою він ще міг рухати, затріпотіла над телефоном. Міцний панцир апарата штучного дихання здіймався й опускався в безперебійному ритмі.

Марґо дістала з кишені презерватив без сперміцидної змазки й підняла вгору, аби Мейсон зміг його побачити. З рукава вона витягла електрошокер для худоби.

— Пам’ятаєш, Мейсоне, як ти плював собі на член, аби його змастити? Чи не знайдеться в тебе трохи слини й зараз, як гадаєш? Ні? Ну то я сама впораюся.

Мейсон волав, поки дозволяло дихання, ревів, що той віслюк, але все закінчилося швидше, ніж за півхвилини. Результати були вельми успішні.

— Ти труп, Марґо.

Її ім’я прозвучало радше як «Нарго».

— Ой, Мейсоне, та всі ми трупи. Хіба ти не знав? Але вони ще живі, — сказала вона, ховаючи під теплу сорочку контейнер зі спермою. — Вони вихляють хвостиками. Зараз покажу тобі як. Покажу, як вони вихляють хвостиками, покажу і розкажу.

Марґо підібрала шпичасту рукавичку для ловіння риби, що лежала біля акваріума.

— Я міг би вдочерити Джуді, — говорив Мейсон. — Вона могла б стати моєю спадкоємицею, ми могли б оформити опікунство.

— Звісно, що могли б, — відповіла Марґо, дістаючи з меншого акваріума коропа.

Вона принесла в гостьовий куточок стілець, стала на нього та зняла з великого акваріума кришку.

— Але не будемо, — закінчила вона.

Марґо нахилилася над акваріумом і запустила свої великі руки у воду. Тримаючи коропа за хвіст, вона піднесла його до входу в печеру і, коли звідти виринув вугор, схопила його сильними пальцями позаду голови та дістала з акваріума. Руку довелося випростати вгору. Могутній вугор бився, довжиною він був у зріст Марґо, мав товсте тіло та святкову шкіру, що виблискувала у світлі лампи. Вона підхопила вугра другою рукою, і він усе крутився й звивався, тож їй лишалося тільки глибше встромляти шпичаки на рукавичці в його шкіру.

Обережно спустившись зі стільця, Марґо з вертлявим вугром підійшла до Мейсона. Голова в мурени мала форму гвинторіза, щелепи стукали зі звуком, що нагадував клацання телеграфу, зуби були загнуті всередину — з них іще жодна риба не виривалася. Марґо хльопнула вугра на груди Мейсону, на панцир респіратора, і, тримаючи рибу однією рукою, другою стала намотувати на неї коси брата, виток за витком, виток за витком.

— Круть-верть, Мейсоне, — сказала вона.

Одна долоня міцно оповила вугра позаду голови, а другою Марґо вже намагалася розчепити Мейсону щелепи, вона тиснула, всім тілом навалилася йому на підборіддя, а він пручався з останніх, кволих сил, і зрештою з тріском і скрипом рот розчахнувся.

— Треба було брати шоколадку, — мовила Марґо та встромила морду вугра між губами Мейсона. Риба вхопилася гострими, мов лезо, зубами за язик, як ухопила б здобич, і не відпускала, нізащо не відпускала, поки тіло борсалося й плуталося в косах Мейсона. Із дірки, що зяяла на місці Мейсонового носа, полилася кров, він захлинався.

Марґо полишила їх удвох, Мейсона і вугра, а короп кружляв в акваріумі самотою. Біля поста Корделла вона взяла себе в руки й перечекала, доки всі показники на моніторах перетворилися на рівні, прямі лінії.

Коли вона повернулася в кімнату, вугор усе ще рухався. Панцир респіратора піднімався й опускався, надував повітряний міхур вугра, вичавлюючи з легень Мейсона криваву піну. Марґо сполоснула електрошокер в акваріумі й поклала собі в кишеню.

Марґо завбачливо принесла з собою мішечок і тепер дістала з нього шматок шкіри й пасмо волосся доктора Лектера. Нігтями Мейсона вона зішкрябала зі шкіри кров — нелегка робота, коли вугор б’ється в косах, — і обмотала волосся Лектера навколо пальців брата. Наостанок вона засунула в шпичасту рукавичку єдину волосину.

Марґо пішла геть, навіть не поглянувши на мертвого Корделла, і попрямувала додому до Джуді, несучи свою теплу здобич на грудях під блузою, аби та не вистигла.

VI. ДОВГА ЛОЖКА[151]

Тож мусила вона обрати довгу ложку,

Аби з Дияволом наїстись.

Джеффрі Чосер. Кентерберійські оповідання, Розповідь торговця

Розділ 89

Кларіс Старлінг лежить непритомна на великому ліжку під простирадлом і стьобаною ватною ковдрою. Руки в шовкових рукавах піжами спочивають на покривалах, перев’язані шовковими шарфами — лише для того, щоб вона не чіпала обличчя й не витягла ненароком катетер для внутрішньовенних ін’єкцій, введений в тильний бік однієї долоні.

У кімнаті — три джерела світла: низька лампа з абажуром і дві червоні цятки в центрі зіниць доктора Лектера. Він дивиться на Старлінг.

Він сидить у кріслі, підпирає підборіддя сплетеними пальцями. Трохи згодом він підводиться й вимірює їй кров’яний тиск. З маленьким ліхтариком вивчає її зіниці. Він тягнеться під простирадло й намацує стопу, дістає з-під покривал і, уважно слідкуючи за Старлінг, коле підошву вістрям ключа. Деякий час він так і стоїть, полинувши думкою деінде, ніжно тримаючи в руках її стопу, наче маленьке звірятко.

У виробника транквілізатора він дізнався вміст наркотику. Оскільки другий дротик влучив у кістку на гомілці Старлінг, доктор вважає, що вона не отримала повної подвійної дози. Він із невтомною турботою вводить їй протидійні стимуляційні засоби.

У перервах між доглядом за Старлінг він сідає в крісло зі стосом грубого, різницького паперу й виконує якісь розрахунки. Ті аркуші повняться символами астрофізики й фізики елементарних частинок. Раз у раз повторюються формули з теорії струн. Ті нечисленні математики, які можуть прослідкувати за його рівняннями, сказали б, що спочатку розрахунки виконані майстерно, але потім логіка занепадає. Доктор Лектер хоче видати бажане за дійсне, хоче повернути час навспак — довести, що напрямок часу не визначається збільшенням ентропії. Він хоче, аби з плином часу зростав порядок. Хоче, щоб молочні зуби Міші повернулися з тієї вигрібної ями. За гарячковими розрахунками стоїть відчайдушне бажання створити в цьому світі місце для Міші, і, певно, це місце наразі належить Кларіс Старлінг.

Розділ 90

Ранок, жовті сонячні промені в ігровій кімнаті «Мускусного щура». Великі м’які тварини споглядають своїми очима-ґудзиками на тіло Корделла, що тепер лежить під простирадлом.

Навіть посеред зими м’ясна синя муха відшукала тіло й походжає покривалом у тому місці, де проступила кров.

Якби Марґо Верджер знала, що слідчі у справі резонансного вбивства зазнають стільки грубого, руйнівного тиску, то нізащо не стала б засовувати братові в горлянку вугра.

Вона дійшла мудрого рішення не прибирати на фермі весь цей безлад, а просто залягти на дно, доки буря вщухне. Жодна жива душа не бачила її на «Мускусному щурі» в той час, коли відбулися вбивства Мейсона та інших.

За версією Марґо, вона спала в себе вдома разом із Джуді, коли опівночі її розбудив дзвінок переляканої медсестри, яка саме заступила на зміну. Марґо поспішила на місце злочину й прибула невдовзі після перших представників шерифа.

Головний слідчий відділку шерифа, детектив Кларенс Френкс, був моложавим чоловіком із близько посадженими очима, проте виявився не таким дурним, як на це сподівалася Марґо.

— То на цьому ліфті не кожен може піднятися, для цього потрібен ключ, так? — спитав у неї Френкс.

Детектив і Марґо незграбно сиділи поруч на двомісній канапі.

— Мабуть, якщо вони саме так сюди потрапили.

— «Вони», міс Верджер? Гадаєте, їх було декілька?

— І гадки не маю, містере Френкс.

Вона вже бачила тіло свого брата, і досі з’єднаного з вугром і накритого простирадлом. Апарат штучного дихання вимкнули. Криміналісти брали проби води з акваріума й мазки крові на підлозі. Марґо помітила шматок Лектерового скальпа в руці Мейсона. Його ще не знайшли. Криміналісти нагадували Марґо Крутя й Вертя[152].

Детектив Френкс щось заклопотано писав у блокноті.

— Уже відомо, хто ті інші люди? — спитала Марґо. — У них є рідні?

— Ми над цим працюємо, — сказав Френкс. — Знайшли три одиниці зброї, спробуємо їх відстежити.

Власне кажучи, представники шерифа навіть не знали напевно, скільки людей загинуло в сараї, бо свині вже зникли в непроглядному лісі й прихопили з собою понівечені останки — на потім.

— Може бути, що в ході розслідування ми попросимо вас і вашу… вашу партнерку пройти тест на поліграфі, тобто на детекторі брехні. Ви на це погоджуєтеся, міс Верджер?

— Містере Френкс, я піду на все, аби цих людей упіймали. Якщо говорити конкретно, то викликайте нас із Джуді за першої потреби. Мені варто поговорити з сімейним адвокатом?

— Ні, міс Верджер, якщо вам немає чого приховувати.

— Приховувати? — Марґо спромоглася вичавити сльозу.

— Прошу вас, міс Верджер, така в мене робота.

Френкс почав був піднімати руку, аби покласти її Марґо на плече, та вчасно передумав.

Розділ 91

Старлінг прокинулась у свіжому півмороку й на якомусь інстинктивному рівні відчула, що перебуває десь біля моря. Вона трохи посунулась у ліжку. Відчула глибоко в усьому тілі біль, а тоді знову впала в непритомність. Коли вона прокинулася наступного разу, до неї говорив тихий голос, пропонував гарячий напій. Вона відпила з чашки, і смак нагадав їй трав’яний чай, що бабця Мепп надсилала онуці.

Знову день, знову вечір, у будинку пахне свіжими квітами, одного разу вона відчула легкий укол голки. Наче грім і тріск далеких феєрверків, на горизонті зринали рештки болю й страху, проте неблизько, ген-ген. Вона була в саду ока циклону.

— Прокидаємось. Прокидаємось у спокої. Прокидаємось у затишній кімнаті, — сказав голос.

Вона чула тиху камерну музику. Почувалася дуже чистою, шкіра пахла м’ятою, якоюсь маззю, що глибоко й приємно зігрівала.

Старлінг широко розплющила очі.

Доктор Лектер стояв трохи віддалік, геть непорушно — так само він стояв у своїй камері, коли Старлінг уперше з ним зустрілася. Тепер ми вже звикли бачити його на волі.

Не вражає той факт, що він перебуває в одному приміщенні з іншим смертним.

— Доброго вечора, Кларіс.

— Доброго вечора, докторе Лектер, — відповіла вона автоматично, не уявляючи, котра година.

— Якщо відчуватимеш дискомфорт, то це просто синці, які ти набила, коли впала. З тобою все буде гаразд. Тільки хочу де в чому пересвідчитися, чи не могла б ти подивитися на світло?

Він наблизився до неї з маленьким ліхтариком у руці. Від доктора Лектера пахло свіжим сукном.

Вона силкувалася не заплющувати очей, поки він роздивлявся її зіниці, а тоді знову відійшов від ліжка.

— Дякую. Тут є дуже зручна ванна кімната, ось там. Не хочеш розім’яти ноги? Капці стоять біля ліжка. Перепрошую, але мені довелося позичити твої черевики.

Вона немов спала і не спала. Ванна кімната справді виявилася дуже зручною, з усіма вигодами. Ще кілька днів вона з насолодою й подовгу приймала ванни, проте не переймалася своїм відображенням у дзеркалі — такою далекою була сама від себе.

Розділ 92

Дні бесід, інколи вона чула власний голос і не могла зрозуміти, хто ж це з таким знаттям аналізує її потаємні думки. Дні сну, міцних бульйонів і омлетів.

Й одного дня доктор Лектер сказав:

— Кларіс, тобі, певно, набридли халати й піжами. У шафі є кілька речей на твій смак — тільки якщо тобі справді захочеться щось одягти, — і тим самим тоном: — Я поклав твої особисті речі, сумочку, пістолет і гаманець, у горішню шухляду комода — як тобі щось знадобиться.

— Дякую, докторе Лектер.

У шафі висів різноманітний одяг: сукні, брючні костюми і довгий мерехтливий убір із бісерним топом. Там були кашемірові штани й пуловери, що так імпонували Старлінг. Вона обрала жовто-коричневий кашемір і мокасини.

У шухляді лежав її пояс, а також кобура «які», спорожніла після втрати пістолета. Кобура, яка носилася на литці, лежала біля сумочки, а в ній — обрізаний пістолет-автомат 45-го. Обойма, повна товстеньких набоїв, у барабані — нічого, так вона носила його на нозі. Там же був і захалявний ніж, у піхвах. У сумочці знайшлися ключі від машини.

Старлінг почувалася собою, та не собою. Коли вона замислювалася про події, то немов спостерігала їх збоку, споглядала себе на відстані.

Вона зраділа, побачивши свою машину в гаражі, куди її привів доктор Лектер. Поглянула на склоочисники й подумала, що їх слід замінити.

— Кларіс, на твою думку, як люди Мейсона простежили за нами до магазину?

Вона звела погляд на стелю гаража й на секунду замислилась.

Менш ніж за дві хвилини вона знайшла антену, що навхрест протяглася між заднім сидінням і поличкою для речей. Від антени Старлінг вийшла на схований маячок.

Вона вимкнула його та віднесла в будинок, тримаючи за антену, як би тримала щура за хвіст.

— Пречудово, — сказала вона. — Останньої моделі. І встановили непогано. Упевнена, що на ньому є пальчики містера Крендлера. Можна мені пластиковий мішечок?

— Його можна відстежити з повітря?

— Тепер він уже не працює. З повітря шукати не стануть — для цього Крендлеру довелося б зізнатися, що він його взяв. Ви самі знаєте, що він цього не зробив. Мейсон може шукати на гелікоптері.

— Мейсон мертвий.

— Гмммм, — мовила Старлінг. — Не заграєте мені?

Розділ 93

Перші кілька днів після вбивства Пол Крендлер то западав у нудьгу, то відчував, як у ньому прокидається страх. Він домовився, аби йому доповідали безпосередньо з місцевого офісу ФБР у штаті Меріленд.

Він не сильно переймався тим, що Мейсоновій бухгалтерії влаштують аудиторську перевірку, бо слід грошового переказу, що надійшов від Мейсона на його закодований рахунок, губився десь на Кайманових Островах і простежити подальший його шлях було майже неможливо. Мейсон помер, і Крендлер лишився з великими планами й без покровителя. Марґо Верджер знала про гроші, а ще знала, що він порушив правила безпеки, які стосуються справи доктора Лектера. Марґо мала тримати рот на замку.

Його хвилював монітор від автомобільного маячка. Він узяв його з Інженерного корпусу в Куантіко, не розписавшись, але в журналі відвідувачів за ту дату його підпис був.

Доктор Демлінг і той великий медбрат, Барні, бачили його на фермі «Мускусний щур», але тільки як офіційного представника міністерства, що обговорював пошук Ганнібала Лектера з Мейсоном Верджером.

Загальне полегшення прийшло на четвертий вечір після вбивств, коли Марґо Верджер змогла представити слідчим шерифа повідомлення, щойно записане на автовідповідач.

Зачудовані поліцейські стояли в її спальні, витріщалися на ліжко, яке Марґо ділила з Джуді, і слухали голос ворога. Доктор Лектер вихвалявся смертю Мейсона й запевняв Марґо, що вона була надзвичайно болісною і тривалою. Марґо схлипувала в долоню, а Джуді обіймала її. Зрештою Френкс вивів її з кімнати зі словами:

— Не треба вам іще раз це слухати.

За настановою Крендлера, плівку з автовідповідача доправили у Вашингтон, й експертиза голосу показала, що говорив саме доктор Лектер.

Але найбільше полегшення до Крендлера прийшло з телефонним дзвінком того ж вечора четвертого дня.

Співрозмовником виявився не хто інший, як представник у Палаті представників США від штату Іллінойс Партон Веллмор.

До цього Крендлер усього кілька разів спілкувався с конгресменом, але пізнав його голос за телевізійними виступами. Сам факт, що зателефонував Веллмор, уже підбадьорював. Він був членом юридичного комітету Палати представників США і видатним страхопудом. Він би обминав Крендлера десятою дорогою, якби на помічникові горіла шапка.

— Містере Крендлер, я знаю, що ви були добре знайомі з Мейсоном Верджером.

— Так, сер.

— Це, чорт забирай, безчинство. Той садист і сучий син зруйнував Мейсонові життя, понівечив, а потім повернувся й убив. Не знаю, чи вам про це відомо, але в цій трагедії загинув один із моїх підлеглих. Джонні Мольї довгі роки служив народу Іллінойсу в правоохоронних органах.

— Ні, сер, не було відомо. Мої співчуття.

— Я до того, Крендлере, що треба рухатися далі. Філантропічна спадщина Верджерів і їхній живий інтерес до суспільно-політичних справ не мусять згаснути. Це важливіше, ніж смерть одного чоловіка. Я поспілкувався зі слідчими з двадцять сьомого відділку і з людьми Верджерів. А Марґо Верджер повідомила мене про вашу зацікавленість у державній службі. Надзвичайна жінка. Має практичну жилку. Дуже скоро ми зберемось у неформальних, спокійних умовах і поговоримо про те, чим займемося наступного листопада. Приєднуйтесь до нашої команди. Як гадаєте, зможете прийти на зустріч?

— Так, конгресмене. Неодмінно.

— Про подробиці вас поінформує Марґо, зателефонує за кілька днів.

Крендлер поклав слухавку, на нього наринула хвиля полегшення.

Бюро наїлося сорому, коли в сараї знайшли «кольт» 45-го калібру, зареєстрований на покійного Джона Бріґема, — зброя перейшла у власність Кларіс Старлінг.

Старлінг вважали зниклою, і ніхто не розглядав цю справу як викрадення людини, бо жодна жива душа не бачила, щоб її захопили проти волі. Вона навіть не була агентом на завданні. Старлінг була агентом, якого усунули від виконання службових обов’язків, місцеперебування невідоме. На її транспортний засіб видали орієнтування за номером кузова й номерними знаками, але особливого акценту на особі власника не робили.

У випадку з викраденням людини правоохоронці вживають набагато більше заходів, ніж у справі зникнення. Від подібної класифікації Арделія Мепп так розлютилася, що написала заяву про відставку з Бюро, але потім вирішила, що краще перечекати й працювати всередині системи. Знову й знову Мепп за звичкою заходила на другу половину будинку в пошуках Старлінг.

Інформація у ПЗНЗ на доктора Лектера, а також його справа в Національному центрі інформації про злочинність видалися Мепп до сказу статистичними, всього з кількома цікавими доповненнями: італійська поліція нарешті спромоглася розшукати комп’ютер доктора Лектера — карабінери грали на ньому в «СуперМаріо» в кімнаті відпочинку. Пристрій знищив усі дані, щойно слідчі торкнулися першої клавіші.

З моменту зникнення Старлінг Мепп докучала всім впливовим людям у Бюро, до яких тільки могла дістатися.

Її неодноразові дзвінки Джеку Кроуфорду так і лишилися без відповіді.

Вона зателефонувала у Відділ поведінкової психології, де її повідомили, що Кроуфорд і досі лежить у Меморіальній лікарні Джефферсона з болями в грудях.

Мепп не стала йому туди телефонувати. Кроуфорд був останнім янголом-охоронцем Старлінг у Бюро.

Розділ 94

Старлінг утратила відчуття часу. Днями й ночами точилися розмови. Вона чула, як сама ж говорить щось хвилинами, потім слухала.

Інколи вона сміялася з себе, коли видавала безхитрісні зізнання, від яких за нормальних умов згоріла б від сорому. Речі, які вона розповідала докторові Лектеру, часто дивували її, подекуди видавалися вульгарними як на високі почуття, але вона завжди казала правду. І доктор Лектер також говорив. Тихим, рівним голосом. Він висловлював зацікавленість і заохочення, але ніколи — подив чи осуд.

Він розповів Старлінг про своє дитинство, про Мішу.

Інколи перед початком бесіди вони разом дивилися на якийсь яскравий предмет, майже завжди в кімнаті було єдине джерело світла. Зо дня в день блискучі предмети змінювалися.

Сьогодні вони почали з сонячного відблиску на стінці чайника, але з плином розмови доктор Лектер, здавалося, відчув, що в її свідомості відкрилася нова незвідана галерея. Може, він розчув, як по той бік стіни б’ються тролі. Він замінив чайник сріблястою пряжкою від пояса.

— Це ж таткова, — сказала Старлінг і заплескала в долоні, мов дитя.

— Так, — сказав доктор Лектер. — Кларіс, ти не хочеш поговорити зі своїм батьком? Він тут. Хочеш із ним поговорити?

— Татко прийшов! Ура! Гаразд!

Доктор Лектер поклав руки на голову Старлінг, долонями на скроневі частки, які могли забезпечити її всіма татусями, яких вона тільки захоче. Лектер глибоко, дуже глибо зазирнув їй у вічі.

— Я знаю, що вам краще поговорити сам на сам. Зараз я піду. Можеш дивитися на пряжку й за кілька хвилин почуєш, як він стукає у двері. Гаразд?

— Так! Супер!

— Добре. Просто кілька хвилин треба зачекати.

Легкий укол, Старлінг навіть не поглянула вниз, і доктор Лектер пішов.

Вона дивилася на пряжку, коли пролунав стук, два чіткі удари, і зайшов її батько — такий, яким вона його пам’ятала, високий у дверному прорізі, з капелюхом у руках, волосся пригладжене водою, як він завжди сідав до вечері.

— Привіт, крихітко! О котрій ви тут їсте?

Він двадцять п’ять років не обіймав її, із самої своєї смерті, але коли притис до грудей, то й кнопки-застібки на сорочці відчувалися так само, він пахнув милом і тютюном, вона впізнала биття його великого серця.

— Привіт-привіт, крихітко! Ти що, впала? — спитав він так само, як питав колись давно, допомагаючи підвестися на ноги, коли вона впала, на слабо прокатавшись на козі по подвір’ю. — Непогано трималася, поки та не почала задком вихляти. Ходімо на кухню, подивимося, що там у нас є.

Дві речі на столі в просторій кухні її дитинства: целофановий пакет зі «Сніжками»[153] і сумка апельсинів.

Батько Старлінг розкрив свій краплевидний ніж «барлоу» з відламаним кінчиком леза й почистив пару апельсинів, скидаючи спіральні обрізки на стіл. Вони сиділи на кухонних стільцях зі спинками на поперечках, і він різав помаранчі на чверті, даючи одну по черзі то Старлінг, то собі. Вона випльовувала насіння в руки, потім опускала їх на коліна. Він витягнувся на стільці на весь свій великий зріст, як колись Джон Бріґем.

Батько жував переважно на один бік, на одному з середніх різців стояла коронка зі світлого металу — так робили в армії сорокових років. Зуб зблискував, як батько сміявся. Вони з’їли по два апельсини й одній «сніжці» та переповіли кілька жартів про «тук-тук»[154]. Старлінг уже забула пружний і приємний на смак зефір під кокосовою стружкою. Кухня розчинилась, і вони стали говорити як дорослі.

— Як ся маєш, крихітко? — то було серйозне питання.

— На мене на роботі наїжджають.

— Знаю про те. Придворний натовп, пундику. Такої ницої команди ще… ще й світ не бачив. Жодної невинної людини ти не підстрелила.

— Хочеться вірити. Річ в іншому.

— Ти про це брехала?

— Ні, сер.

— Ти врятувала того малого.

— Живий-здоровий вийшов.

— Я цим дуже пишаюся.

— Дякую, сер.

— Пундику, мені час іти. Ми ще поговоримо.

— А ти не можеш лишитися?

Він поклав їй на голову руку.

— Нам нікому не можна лишатися, крихітко. Не можемо лишатися, як нам того заманеться.

Він поцілував її в чоло й вийшов із кімнати.

Високий у дверному прорізі, він помахав їй на прощання, і в батьковому капелюсі вона помітила дірку від кулі.

Розділ 95

Звісно, Старлінг любила батька так само, як усі ми любимо своїх рідних, і вона б одразу спинила кожного, хто б насмілився виявляти неповагу до його пам’яті. Проте в розмовах із доктором Лектером під дією сильних гіпнотичних препаратів і в глибокому гіпнозі вона сказала ось що:

— Але я дуже зла на нього. Я про те, що, ну, як можна було опинитися за тією довбаною аптекою посеред ночі й піти проти двох засранців, які зрештою його й убили? Поки він смикав цівку на старий помповій рушниці, вони напали. Якась босота, а вбили його. Він не знав, як поводитись у такій ситуації. Так нічого й не навчився.

Якби це сказав хтось інший, вона б зарядила кривдникові ляпас.

Монстр у кріслі трохи посунувся назад, на мікрон. Ах-х, нарешті ми до цього підійшли. Школярські спогади вже почали набридати.

Старлінг спробувала помахати ногами під стільцем, як роблять діти, але кінцівки були задовгі.

— Розумієте, така в нього була робота, він ішов і робив, як йому казали, кружляв містом із тим триклятим табельним годинником, а тоді загинув. І мамі довелося відмивати кров із капелюха, щоб поховати в ньому тата. Хто тоді до нас прийшов? Та ніхто. Ось що скажу: після того я вже дуже рідко куштувала «сніжки». Я і мама, ми прибирали кімнати в мотелях. Пожильці лишали на тумбочках мокрі презервативи. Його вбили, він покинув нас, бо був надто дурний. Він мав сказати тій міській сволоті, щоб засунули таку роботу самі знаєте куди.

Слова, яких вона б ніколи не сказала, яким не було місця у вищому мозковому центрі.

Від самого їхнього знайомства доктор Лектер колов Старлінг спогадами про батька, називав його нічним патрульним. Тепер він перетворився на Лектера-захисника світлої пам’яті її батька.

— Кларіс, він ніколи не бажав тобі нічого, крім щастя та гараздів.

— Бажай в одну руку, а сери в другу, і подивимось, яка раніше наповниться, — сказала Старлінг.

Цей вислів родом із сирітського будинку з таких привабливих губ мав прозвучати особливо грубо, але доктор Лектер видавався задоволеним, навіть розпалився.

— Кларіс, зараз я попрошу тебе вийти зі мною в іншу кімнату, — сказав доктор Лектер. — Батько тебе відвідав — як на те спромоглася твоя фантазія. Ти бачила, що, попри твоє нестримне бажання побути з ним, він не зміг лишитися. Але він тебе відвідав. Тепер час тобі навідати його.

Далі коридором, до гостьової кімнати. Двері були зачинені.

— Зажди хвилинку, Кларіс.

Лектер зайшов у кімнату.

Старлінг стояла в коридорі, поклавши долоню на дверну ручку, потім почула, як усередині запалили сірник. Доктор Лектер відчинив двері.

— Кларіс, ти знаєш, що твій батько мертвий. Знаєш краще за всіх.

— Так.

— Піди й подивися на нього.

На двоспальному ліжку були розкладені кістки її батька, довгі кістки й грудна клітка, накриті простирадлом. Під білою тканиною барельєфом виступали дрібні рештки, мов сніговий янгол, яких діти роблять взимку.

Череп батька лежав на подушці — вичищений маленькими морськими падложерами з пляжу доктора Лектера, висушений та вибілений.

— Де його зірка, Кларіс?

— Міська влада її забрала.

— Ось він як є, все, що від нього лишилося. Ось до чого звів його час.

Старлінг поглянула на кістки. Розвернулася й швидко вийшла з кімнати. То була не втеча, і доктор Лектер не пішов за нею слідом. Він просто чекав у півмороку. Він не хвилювався за Кларіс, проте прислухався до її кроків, нашорошивши вуха, мов сторожка коза. У руках Кларіс — щось блискуче, металеве. Жетон, значок, який колись належав Джонові Бріґему. Вона поклала його на простирадло.

— Чого вартий для тебе жетон, Кларіс? У сараї ти прострелила в одному такому дірку.

— Для нього він був вартий цілого світу. Кращого він не зна-а-а-ав.

Останнє слово викривилось, кутики її рота опустилися. Вона підібрала батьків череп і сіла на ліжко. З очей бризнули гарячі сльози, полилися вниз по щоках.

Мов мале дитя, вона вхопила полу пуловера, притисла її до щоки й зарюмсала, гіркі сльози — кап-кап — падали на склепіння батькового черепа, що лежав у неї на колінах, зблискуючи металевою коронкою.

— Я люблю татка, він завжди бажав мені найкращого. То були найщасливіші часи мого життя.

Вона казала правду — так само, як і тоді, коли випускала гнів.

Доктор Лектер дав їй носовичок, але Кларіс просто затисла його в кулаку, і докторові довелося самому витирати їй лице.

— Кларіс, зараз я залишу тебе тут, із цими останками. Останками, Кларіс. Кричи в ці порожні западини скільки заманеться, ніхто тобі не відповість, — він поклав руки на скроневі частки Старлінг. — Батько, який тобі потрібен, — тут, у твоїй голові, і ти маєш керувати його образом, а не він тобою. Тепер я піду. Хай свічки горять?

— Так, будь ласка.

— Коли звідси підеш, то візьми тільки те, що тобі справді потрібне.

Він чекав у вітальні перед каміном. Гаяв час грою на терменвоксі, він творив музику, рухаючи в електричному полі руками, які щойно клав на голову Кларіс, мов хотів диригувати нею, як музикою. Він відчув, що Старлінг стоїть у нього за спиною, але дограв мелодію до кінця.

Коли доктор Лектер до неї повернувся, Кларіс усміхалася сумно й лагідно, і руки в неї були порожні.

Доктор Лектер шукав моделі поведінки.

Він знав, що Старлінг, як і кожна свідома істота, сформувалася під впливом матриці раннього досвіду, виробила систему, за якою потім розпізнавала відчуття.

Багато років тому, розмовляючи зі Старлінг крізь лікарняні ґрати, він виявив у неї одну дуже важливу модель поведінки — вона виникла під час забою ягнят і коней на тому ранчо, де Кларіс жила з названою родиною. Жалісні крики ягнят назавжди закарбувалися в її пам’яті.

Невтомні лови Джейма Ґамба завершилися успіхом тому, що подумки вона чула жалісний крик жертви.

З тієї ж причини вона порятувала доктора Лектера від мученицької смерті.

Добре. Чітка модель поведінки.

Доктор Лектер завжди звертав увагу на стимульні установки і вважав, що Старлінг бачила в Джоні Бріґемі гарні риси свого батька — з такими чеснотами нещасний Бріґем підпадав під інцестуальне табу. Бріґему і, певно, Кроуфорду були притаманні добрі ознаки її батька. Кому ж припадали погані?

Доктор Лектер шукав другу половину розщепленої матриці. За допомогою гіпнотичних препаратів і технік, що дуже відрізнялися від камеральної практики, він намацував в особистості Кларіс Старлінг міцні, вперті нотки, мов сучки на дереві, і старі кривди, що спалахували, мов нафта.

Він натрапив на сукупний образ сліпучого немилосердя, уже давнього, проте доглянутого й детального, від якого мозок Старлінг пронизували спалахи лімбічної люті, мов розряди блискавки в грозовому фронті.

У більшості таких епізодів був присутній Пол Крендлер. Їй боліли несправедливі ситуації, у які вона потрапляла з подачі Крендлера, і вона звертала на нього гнів, що відчувала до батька, чого ніколи й нізащо б не визнала. Вона не могла пробачити батька за те, що він помер. Що покинув родину, що більше не чистив на кухні апельсини. Він прирік її матір на щітку й помийне відро. Він більше не притискав Старлінг до грудей, у яких билося його велике серце — таке саме, як у Ханни в ту ніч, коли вони втекли.

Крендлер став уособленням негараздів і розпачу. Винуватити його можна. Та чи можна його побороти? Чи Крендлер разом з іншими можновладцями й табуйованими темами і надалі триматимуть Старлінг у клітці, яка, на думку доктора Лектера, і була її колишнім мізерним життям?

Єдиний промінь надії: хоч поліцейський жетон і був важливим підсвідомим образом, вона змогла один такий прострелити й убити його власника. Чому? Тому що вона була віддана справі, розпізнала в офіцері злочинця й склала про нього думку, перш ніж виринув прообраз поліцейського значка. Потенційна гнучкість. Працює кора головного мозку. Чи означає це, що місце для Міші знайдеться всередині Старлінг? Чи це просто чергова чеснота оболонки, яку Старлінг має звільнити?

Розділ 96

Барні повернувся до своєї квартири в Балтиморі, до роботи в Лікарні милосердя і щойно відбув там зміну з третьої дня до одинадцятої вечора. Він зайшов у кафе на миску супу й десь опівночі переступив поріг квартири та ввімкнув світло.

За кухонним столом сиділа Арделія Мепп. Вона наставила Барні в обличчя чорний напівавтоматичний пістолет. Оцінивши діаметр дула, Барні вирішив, що то 40-й калібр.

— Сідай-но, медбратику, — сказала Мепп.

Голос у неї був хрипкий, а райдужка навколо темних зіниць видавалась помаранчевою.

— Бери стілець і став спинкою до стіни.

Барні не так налякала велика пушка в руці Мепп, як інший пістолет, що лежав перед нею на серветці. То був «кольт-вудсман» 22-го калібру з пластиковою пляшечкою, яку почепили на дуло як глушник. Стілець під Барні застогнав.

— Не стріляйте, якщо раптом зламаються ніжки, тут нічого не поробиш, — сказав він.

— Що тобі відомо про Кларіс Старлінг?

— Нічого.

Мепп узяла пістолет меншого калібру.

— Я з тобою, бляха, не жартую, Барні. Щойно побачу, що ти брешеш, медбратику, і на стілець виваляться твої кишки. Віриш мені?

— Так.

Барні знав, що це правда.

— Питаю ще раз — чи не знаєш ти чого такого, що допомогло б мені знайти Кларіс Старлінг? На пошті сказали, що твою кореспонденцію цілий місяць пересилали в маєток Мейсона Верджера. Якого хріна, Барні?

— Я там працював. Доглядав Мейсона Верджера, він розпитував мене про Лектера. Мені там не сподобалось, і я звільнився. Мейсон той ще покидьок.

— Старлінг зникла.

— Знаю.

— Може, її забрав доктор Лектер, може, вбили свині. Якби він забрав її, то що б він із нею зробив?

— Скажу вам по правді — не знаю. Я би допоміг Старлінг, якби мав змогу. Чому б і ні? Вона навіть мені подобалася, хотіла зняти з мене судимість. Подивіться в її звітах, нотатках чи…

— Уже дивилася. Барні, я хочу, аби ти дещо зрозумів. Це разова пропозиція. Якщо тобі щось відоме, то краще кажи зараз. Якщо коли-небудь, будь-коли, я дізнаюся, що ти приховав від мене якусь корисну інформацію, то я повернуся сюди, і оцей пістолет буде останнім, що ти побачиш у житті. Я пристрелю твою жирну огидну сраку. Віриш мені?

— Так.

— То ти щось знаєш?

— Ні.

Такої довгої мовчанки він не пригадував.

— Сиди й не рухайся, доки я не піду.

Барні ліг спати тільки через півтори години. Валявся в ліжку, дивився на стелю, широке, як у дельфіна, чоло то вкривалося потом, то висихало. Барні думав про ймовірних гостей. Перш ніж вимкнути світло, він пішов у ванну кімнату й узяв зі скриньки неіржавке дзеркальце для гоління, що випускали для морських піхотинців.

Барні почалапав у кухню, відчинив розподільчий щиток на стіні й примотав дзеркало до дверцят липкою стрічкою.

Ось і все, що він міг зробити. Уві сні Барні смикався, мов пес.

Після наступної зміни в лікарні він приніс додому набір для аналізів у випадку зґвалтування.

Розділ 97

Доктор Лектер не мав змоги суттєво поліпшити інтер’єр оселі німця, бо не мав права викидати меблі. Допомагали квіти й ширми. Яскраві кольори цікаво контрастували з масивними шафами, що темніли під стелею. То був давній, принадний контраст — мов метелик на панцерній рукавиці.

Відсутній домовласник явно був зациклений на Леді й Лебеді[155]. Міжвидове злягання було представлене не менш як у чотирьох бронзових фігурках різної якості, найкраща — репродукція роботи Донателло, і на восьми картинах. Одне полотно Лектерові припало до смаку — творіння Енн Шинглтон[156], за її геніальні анатомічні подробиці й справжню пристрасть у паруванні. Решту картин він завісив. Огидна колекція бронзи з мисливськими мотивами також зникла під простирадлами.

Рано-вранці доктор дбайливо накрив стіл на три персони, тоді оглянув його під різними кутами, приставивши кінчик пальця до носа, двічі змінив підсвічники й прибрав цупкі столові серветки з трояндами. Скатертина з брижами допомогла візуально зменшити овальний обідній стіл.

Темний, негостинний сервант став не так схожий на крейсер-авіаносець, коли доктор виклав на ньому столове накриття та яскраві мідні сковорідки. Окрім того, Лектер висунув кілька шухляд і поставив у них горщики з квітами, на кшталт висячого саду.

Він побачив, що в кімнаті забагато квітів і треба додати ще, аби виправити ситуацію. Перебір — це погано, але якщо взагалі перевалити через край, то все буде гаразд. Він вирішив поставити на стіл два букети: срібну тацю з розсипом півоній, білих, мов ті «сніжки», і великий, високий оберемок із ірландських дзвіночків, голландських ірисів, орхідей і папугових тюльпанів, які зайняли широку площину стола й створили інтимний простір. Біля неглибоких тарілок розташувався невеличкий сніжний вихор кришталю, але виделки та ножі зберігалися в теплі, аби викласти їх на стіл в останній момент.

Першу страву слід було готувати при гостях, тож доктор Лектер зручно облаштував спиртові пальники, мідну fait-tout й сотейник, а також спеції та пилку для розтинів.

Можна поїхати в місто й дістати ще квітів. Кларіс Старлінг спокійно відреагувала на те, що його не буде вдома. Лектер запропонував їй поспати.

Розділ 98

По обіді п’ятого дня після вбивств Барні закінчив голитись і вже протирав обличчя спиртом, коли почув на сходах кроки. Йому майже був час виходити на роботу.

Наполегливий стук. За дверима стояла Марґо Верджер. У руках вона тримала велику сумку й малий гаман.

— Привіт, Барні.

Вона мала втомлений вигляд.

— Привіт, Марґо. Заходь.

Він запропонував їй присісти за кухонний стіл.

— Хочеш «коли»?

Тоді Барні пригадав, що Корделл був упав головою в холодильник, і пошкодував про свою пропозицію.

— Ні, дякую, — відповіла Марґо.

Він сів за стіл навпроти неї. Вона позирнула на його руки, оцінила м’язи як суперник-бодібілдер, а тоді перевела погляд на обличчя Барні.

— Марґо, з тобою все гаразд?

— Гадаю, що так, — відповіла вона.

— Здається, у слідства питань до тебе нема, тобто я про це читав.

— Інколи я згадую наші розмови, Барні. Думала, скоро отримаю від тебе звістку.

Барні замислився, куди вона поклала ковальський молот — у сумку чи в гаман?

— Які від мене можуть бути звістки? Певно, я колись таки захочу дізнатися, як у вас справи, якщо ти не проти. Не проситиму в тебе нічого. Марґо, між нами мир.

— Просто, розумієш, мене непокоять невирішені питання. Хоча мені нема чого приховувати.

Барні знав, що вона отримала сперму. Якщо загал дізнається про вагітність, якщо в Марґо й Джуді все вийде, то Барні стане питанням номер один.

— Звісно, його смерть була дарунком Божим, тут я не брехатиму.

Швидкість, із якою вона говорила, підказала Барні, що Марґо підійшла до небезпечної теми.

— Певно, я таки хочу «коли», — сказала вона.

— Перш ніж я дам тобі «коли», дозволь показати тобі дещо інше. Повір, що це тебе заспокоїть і нічого тобі не коштуватиме. Секундочку. Зачекай.

Він узяв викрутку з банки з інструментами, що стояла на кухонній шафі. Примудрився її дістати, повернувшись до Марґо боком.

На стіні виднілися два розподільчі щитки із запобіжниками. Власне, один щиток уже був застарим і вийшов із ладу, працював тільки новий, розташований праворуч.

Біля розподільчих щитків Барні довелося стати до Марґо спиною. Він швидко відчинив лівий щиток. Тепер він міг слідкувати за нею в дзеркальці, яке приліпив ізсередини дверцят. Марґо запустила руку в сумку. Запустила, але не виймала.

Викрутивши чотири гвинти, він дістав зі щитка відʼєднану панель із запобіжниками. За панеллю в стіні виявилася порожнина. Барні обережно засунув туди руку й дістав пластиковий мішечок.

Марґо перехопило подих, коли він вийняв на світло вміст мішечка. То був знаменитий звіриний лик — маска доктора Лектера, яку йому доводилося носити в Балтиморській державній лікарні для психічно хворих злочинців, аби він нікого не покусав. Це був останній і найкоштовніший предмет зі схрону з речами Лектера.

— Ого! — сказала Марґо.

Барні виклав маску долілиць на провощений папір, під яскраве світло кухонних ламп. Він знав, що докторові Лектеру не дозволялося чистити маску. Біля отвору для рота виднілася засохла слина. Там, де кріпилися перев’язи, знайшлося три волосини — їх захопили в застібки та вирвали з коренем.

Барні кинув погляд на Марґо — поки що її все влаштовувало.

Він дістав із кухонної шафи набір першої допомоги після зґвалтування. У маленькій пластиковій коробочці містилися ватяні палички, стерильна вода, різноманітні пробники й чисті видовжені контейнери.

Він змочив ватяну паличку й з безмежною пильністю зібрав на неї пластівці слини. Потім склав паличку в чистий контейнер. Визволив із застібок маски волосини й зібрав їх у другий контейнер.

Він приклав великий палець до двох шматків липкої стрічки, щоразу лишаючи чіткий відбиток, і заліпив ними кришечки на контейнерах.

Він протягнув Марґо ці дві колбочки у пластиковому мішечку.

— Скажімо, я пустився берега, утратив здоровий глузд і спробував на тебе наїхати — припустімо, захотів розповісти поліції якусь химерну історію, щоб із мене списали кілька старих гріхів за твій рахунок. А ти матимеш докази, що я був принаймні співучасником у вбивстві Мейсона Верджера або навіть сам усе скоїв. У крайньому разі, я надав тобі своє ДНК.

— Ти можеш отримати імунітет іще до того, як здаси мене.

— Це в тому випадку, якщо мене просто звинуватять у змові зі злочинцем, а не у фізичній участі в резонансному вбивстві. Дадуть імунітет за злочинну змову, а як запідозрять, що я допомагав, то влаштують мені темну. Життя буде зруйновано назавжди. Усі важелі в твоїх руках.

Барні не знав напевне, але сподівався, що ця промова звучала переконливо.

Ще Марґо могла за першої потреби накласти ДНК Лектера на відбитки Барні, і їм обом про це було відомо.

Здавалося, вона цілу вічність дивилася на нього своїми яскравими, блакитними очима різника. Зрештою Марґо поклала на стіл гаман.

— Тут купа грошей, — сказала вона. — Вистачить, аби передивитися всього Вермеера на світі. По одному разу.

Марґо знову взяла легковажний, щасливий тон:

— У машині сидить кицька Франкліна, тож мені треба бігти. Франклін разом із мачухою, сестрою Ширлі, якимось хлопцем на ім’я Вислюган і ще бозна-ким мають завітати на «Мускусного щура», коли Франкліна випишуть із лікарні. Я на цю довбану кішку п’ятдесят баксів витратила. Вона жила по сусідству зі старим будинком Франкліна, їй уже дали нову кличку.

Марґо не стала класти пластиковий мішечок у сумку. Понесла його в руці. Барні здогадався, що вона не захотіла показувати йому вміст сумки.

— Може, ти мене хоч поцілуєш? — спитав він біля дверей.

Марґо встала навшпиньки й чмокнула його в губи.

— Досить із тебе, — кокетливо промовила вона.

Сходинки рипіли під її вагою, поки Марґо спускалася на перший поверх.

Барні замкнув двері й кілька хвилин стояв, притулившись чолом до прохолодної поверхні холодильника.

Розділ 99

Старлінг прокинулася під тихі звуки камерної музики й приємні аромати їжі. Вона почувалася на диво бадьорою та дуже голодною. Легкий стук у двері, і в кімнату зайшов доктор Лектер у чорних штанях, білій сорочці й краватці-аскот. У руках він ніс довгий портплед і чашку гарячого капучино.

— Як тобі спалося?

— Чудово, дякую.

— Шеф-кухар просить передати, що вечерю буде подано за півтори години. Коктейлі — за годину, не заперечуєш? Я подумав, що тобі має дещо сподобатися — якщо пристане за розміром.

Він повісив портплед у шафу й пішов, не промовивши більше ані слова.

Вона не зазирала до шафи, доки не прийняла довгу ванну, а коли поглянула, то була дуже задоволена. Довга вечірня сукня з кремового шовку, з вузьким, проте глибоким декольте та елегантним жакетом, вишитим бісером.

На комоді вона знайшла пару сережок із підвісками, інкрустованими неогранованими смарагдами. Попри необроблену поверхню, камені сяяли вогнем.

Проблем із зачіскою у Старлінг ніколи не було. З фізичної точки зору в цьому одязі їй було дуже зручно. Хоч вона й не звикла до подібних шат, довго роздивлятися себе в дзеркалі не стала, тільки перевірила, чи все сидить як належить.

Німець-домовласник збудував собі величезні каміни. У вітальні, куди зайшла Старлінг, горіло чимале поліно. Під шепіт шовку вона наблизилася до багаття.

З кутка лунають звуки клавесина. За інструментом сидить доктор Лектер у білій краватці.

Він поглянув угору, побачив Кларіс, і подих став йому в горлі. Руки також зупинилися, пальці широко розвелися над клавішами. Звуки клавесина швидко замовкають, і раптом у вітальні запала тиша. Обом було чутно, як Лектер зробив наступний вдих.

Біля каміна на них чекали два бокали. Лектер заходився їх подавати. «Ліле» та скибка помаранча. Доктор Лектер простягнув один бокал Кларіс Старлінг.

— Навіть якщо я бачитиму тебе щодня до кінця життя, усе одно пам’ятатиму цей вечір.

Поглядом він охопив усю її подобу.

— Скільки разів ви мене бачили? Ті випадки, про які я не знаю?

— Усього тричі.

— Але тут…

— Ми існуємо поза часом, і якщо я щось побачив, доглядаючи тебе, то це жодним чином не порушувало твого особистого простору. Ці подробиці посіли місце в історії твоєї хвороби. Мушу зізнатися, на тебе вві сні приємно дивитися. Ти дуже гарна, Кларіс.

— Зовнішність — справа випадку, докторе Лектер.

— Якби цю гожість треба було заслужити, ти все одно була би вродливою.

— Дяки.

— Не кажи «дяки».

Мікроскопічного повороту голови стало достатньо, аби висловити невдоволення, — з таким самим успіхом він міг би жбурнути бокал у вогонь.

— Я кажу, що думаю, — відповіла Старлінг. — Вам би радше було до смаку, якби я сказала щось на кшталт «Рада, що вам подобається мій вигляд». Більш вишукане формулювання, але в обох випадках — правда.

Вона піднесла бокал до своїх чесних очей кольору прерій, нічого не приховуючи.

Цієї миті доктор Лектер усвідомив, що, попри всі свої знання й втручання, він ніколи не зможе цілком передбачити Старлінг чи заволодіти нею. Він міг вигодовувати гусінь, шепотіти до неї крізь хризаліду, але те, що вийде з кокона, підкоряється власній природі, перебуває поза його впливом. Він замислився, чи не сховала вона на стегні під сукнею пістолет.

Тоді Кларіс усміхнулася до нього, у смарагдах заграло світло від багаття, і монстр забувся, споглядаючи результати своєї винахідливості й гарного смаку.

— Кларіс, вечеря апелює до смаку та запаху, найстаріших, найближчих до мозкового центру відчуттів. Здатність розрізняти запахи й смаки живе в тій частині мозку, що не знає жалю, жалю не місце за моїм столом. Водночас у склепінні кори головного мозку виграють церемонії, о`брази та розмови за їжею, наче фрески з чудесами, що виринають під церковною стелею. Інколи ця вистава захоплює більше, ніж театральна, — він наблизив до неї обличчя, наче намагався щось прочитати в її очах. — Кларіс, я хочу, аби ти усвідомила, які скарби ти принесеш на цю вечерю і яка тобі випала нагорода. Кларіс, чи роздивлялася ти останнім часом своє відображення у дзеркалі? Певно, що ні. Сумніваюся, що ти взагалі колись це робила. Вийди в коридор, стань перед тим великим трюмо.

Доктор Лектер узяв із камінної полички великий підсвічник.

Високе свічадо виявилося антикваріатом вісімнадцятого століття й у гарному стані, хіба що трохи затуманене й з легкою павутинкою тріщин по кутках. Колись воно стояло у французькому замку Во-ле-Віконт, і хтозна, що воно бачило.

— Поглянь, Кларіс. Смаковитий образ у дзеркалі — це ти. Цього вечора ти спостерігатимеш за собою наче з відстані. Побачиш, як справедливість візьме гору, і говоритимеш правду. Тобі ніколи не бракувало мужності казати те, що було на думці, проте тебе обмежували соціальні рамки. Нагадаю ще раз: жалю не місце за цим столом. Якщо прозвучать ремарки, які на часі видаватимуться неприємними, то в контексті ти зрозумієш, що їх слід сприймати як дотеп або не в міру смішний жарт. Коли щось сказане виявиться болючою правдою, то пам’ятай, що ця правда швидкоплинна й незабаром усе зміниться.

Доктор Лектер зробив ковток «ліле».

— Як відчуєш, що всередині розквітає біль, не забудь, що скоро за ним прийде полегшення. Ти мене зрозуміла?

— Ні, докторе Лектер, але запам’ятала, що ви сказали. До біса цю маячню про самовдосконалення. Я просто хочу насолодитися вечерею.

— Це я тобі обіцяю.

Лектер усміхнувся — більшість людей ця усмішка злякала б.

Вони вже відвели очі від образу Старлінг у каламутному дзеркалі; дивились одне на одного крізь вогні тонких свічок на канделябрі, а дзеркало дивилося на них.

— Поглянь, Кларіс.

Вона помітила, як в глибині його очей вирують червоні іскри, і відчула радість, мов дитина, що зібралася на ярмарок.

З кишені піджака доктор Лектер дістав шприц із голкою завтовшки з волосину і, не дивлячись униз, навпомацки зробив Кларіс укол у руку. Коли він прибрав голку, на шкірі навіть не виступила кров.

— Що ви грали, коли я ввійшла? — спитала вона.

— «Якби запанувала справжня любов».

— Дуже стара композиція?

— Генріх VIII написав десь у 1510 році.

— Не заграєте її для мене? — попросила Кларіс. — Цього разу — до кінця.

Розділ 100

Вони зайшли в їдальню й принесли з собою порив вітру, від якого затріпотіли вогники свічок і пальника, що на ньому нагрівалося столове срібло. Старлінг бачила їдальню тільки мимохідь і тепер милувалася перетвореннями в приміщенні. Кімната стала світлою та затишною. Світло від свічок грало у високих кришталевих бокалах, що стояли біля тарілок на кремових серветках, а широкий простір стільниці зменшився до інтимних розмірів за рахунок великого букету, який затуляв мало не половину стола.

В останній момент доктор Лектер дістав із теплої посудини столове срібло, і коли Старлінг торкнулася прибору, то відчула, що руків’я ножа пашить гарячковим жаром.

Доктор Лектер розлив у келихи вино й подав Старлінг на закуску невеличкий amuse-gueule[157] — єдину устрицю з річки Белон зі шматочком ковбаси, а тоді присів на своє місце з винним бокалом, аби насолодитися виглядом Кларіс за святковим столом.

Він точно вгадав висоту підсвічників. Вогники вигідно підсвічували її декольте, і не було потреби стежити за рухами, щоб не обпалити рукави.

— Що в нас на вечерю?

Лектер притис до губів палець:

— Ніколи того не питай, не псуй сюрприз.

Вони говорили про заточку воронячого пір’я та ефект, який вона справляє на голос клавесина, і на секунду Старлінг пригадала ворону, що колись давно грабувала робочий візочок матері на мотельному балконі. Вона відсторонено постановила, що цей спогад не має заважати такому чудовому дозвіллю, і силою волі відігнала його геть.

— Зголодніла?

— Так!

— Тоді берімося до першої страви.

Доктор Лектер переніс тацю з кухонної шафи на стіл біля свого обіднього накриття, підкотив ближче візочок із начинням. Ось його сковорідки, пальники та спеції в маленьких скляних баночках.

Він запалив вогонь і кинув у сковорідку fait-tout добрячий шмат вершкового масла з французької Шаранти, а тоді взявся його розмішувати й витоплювати, аби вершковий жир набув коричневого кольору й утворився beurre-noisette[158]. Коли воно стало брунатним, мов ліщина, доктор переставив сковорідку на триніжок.

Він усміхнувся до Старлінг, показавши напрочуд білі зуби.

— Кларіс, ти пам’ятаєш, що я казав тобі про приємні та неприємні ремарки, про фрази, які в певному контексті можна сприймати з гумором?

— Масло пахне пречудово. Так, пам’ятаю.

— А пам’ятаєш, кого ти бачила в дзеркалі, якою непереможною була та жінка?

— Докторе Лектер, якщо не заперечуєте, то мушу зауважити, що наша розмова починає нагадувати діалоги Діка і Джейн[159]. Я все прекрасно пам’ятаю.

— Добре. На першу страву до нас приєднається містер Крендлер.

Доктор Лектер прибрав зі стола величезну ікебану й переставив її на кухонну шафу.

Заступник помічника Генерального прокурора Пол Крендлер власною персоною сидів за столом на міцному дубовому кріслі. Крендлер широко розплющив очі та роззирнувся.

На ньому була спортивна головна пов’язка й гарний похоронний смокінг зі вшитою сорочкою і краваткою. Костюм був розрізаний на спині, і доктор Лектер зміг заправити по боках тканину так, аби вона прикривала довгі смуги липкої стрічки, якою Крендлер був прив’язаний до сидіння.

Очі Старлінг трохи звузилися, губи майже непомітно стулились — інколи її обличчя набувало такого виразу на стрільбищі.

Тепер доктор Лектер узяв із шафи срібні щипці й відліпив із рота Крендлера скотч.

— І знову доброго вечора, містере Крендлер.

— Доброго вечора.

Крендлер наче був не при собі. На столі перед ним стояла маленька супниця.

— Не бажаєте привітатися з міс Старлінг?

— Привіт, Старлінг, — пожвавішав Крендлер. — Завжди хотів подивитися, як ти їси.

Старлінг оцінювала його здаля, споглядала як те мудре, старе люстро.

— Вітаю, містере Крендлер, — промовила вона й перевела погляд на доктора Лектера, який чаклував над сковорідками: — Як ви так його піймали?

— Наразі містер Крендлер має їхати на одну важливу нараду, де вирішуватиметься його майбутнє на політичній арені, — відповів доктор Лектер. — Його запросила Марґо Верджер на знак подяки за одну мою послугу. Таке собі quid pro quo[160]. Містер Крендлер майже добіг до злітного майданчика в парку Рок-Крік, аби сісти у Верджерів гелікоптер. Натомість вирушив зі мною в невеличку подорож. Не хочете прочитати молитву перед їжею, містере Крендлер? Містере Крендлер?

— Молитву? Гаразд, — Крендлер заплющив очі. — Отче Небесний, дякуємо Тобі за милість, якою Ти нас обдарував, і звертаємо до Тебе хвалу свою. Старлінг уже настільки доросла дівчинка, аби трахатися зі своїм батьком, навіть за мірками непотребу з Півдня. Прошу, пробач її за це й пристав до мене на служіння. В ім’я Ісуса, амінь.

Старлінг відзначила, що протягом молитви доктор Лектер набожно примружив очі. Вона почувалася спокійною та гострою на язик.

— Поле, можу зізнатися, що навіть апостол Павло не сказав би краще. Він також ненавидів жінок. Треба було назвати його не Павлом, а Падлом.

— Цього разу ти перевершила сама себе, Старлінг. Ти ніколи не вгамуєшся.

— То ви вплели в молитву запрошення на роботу? Уперше чую таку тактовну пропозицію.

— Я збираюся в Конгрес, — сказав Крендлер і огидно посміхнувся. — Приходь у передвиборний штаб, знайду тобі якесь заняття. Можеш працювати секретаркою. Вмієш друкувати й підшивати справи?

— Звісно.

— Під диктовку зможеш записувати?

— Я користуюся програмою для розпізнавання мовлення, — сказала Старлінг і продовжила розсудливим тоном: — Перепрошую, що порушую за столом професійні питання, проте мені здається, що красти в Конгресі вам не стане кмітливості. Другорядні розумові здібності не покриють брудні ігри. Ви б довше протягли на побігеньках у якогось великого шахрая.

— Не чекайте на нас, містере Крендлер, — припросив доктор Лектер. — Скуштуйте трохи бульйону, доки він не охолов.

Він підняв до рота Крендлера накриту кришкою супницю з соломинкою. Крендлер скривив міну:

— Суп якийсь несмачний.

— Власне, це радше настоянка з петрушки й тимʼяну, — сказав доктор, — і приготована вона скоріше для нашої вигоди, аніж для вашої. Зробіть іще пару ковтків, хай кров рознесе її організмом.

Старлінг, вочевидь, щось зважувала, бо тримала долоні на кшталт шаль на Терезах Правосуддя.

— Знаєте, містере Крендлер, щоразу, як ви на мене напускалися, мене діймало відчуття, що я на це чимось заслужила, — вона розважливо погойдала долонями, мов перекидала в руках слінкі[161]. — Проте я на це не заслуговувала. Щоразу, як ви лишали в моїй справі негативний відгук, я опиралась і водночас продовжувала шукати в собі вади. Сумнівалася в собі, намагалася задовольнити той нав’язливий голос, який твердив, що Таткові видніше. Але вам не видніше, містере Крендлер. Ви взагалі нічого не бачите.

Старлінг зробила ковток чудового білого бургундського та заговорила до доктора Лектера:

— Надзвичайний смак. Але, певно, слід уже зняти його з льоду.

Вона знову повернулася обличчям до гостя, мов уважна господиня:

— Ви назавжди залишитеся… тупаком, не вартим уваги, — мовила вона м’яким тоном. — І годі розмовляти про вас за цим прекрасним столом. Ви — гість доктора Лектера, тому, сподіваюся, вам усе припаде до смаку.

— Хто ти взагалі така? — спитав Крендлер. — Ти не Старлінг. У тебе пляма на щоці, але ти не Старлінг.

Доктор Лектер укинув у брунатне масло цибулю-шалот і тієї миті, коли піднявся аромат, додав товчені каперси. Зняв із пальника соусник і поставив на вогонь сотейник. Із шафи він узяв велику кришталеву вазу з крижаною водою, а також срібну тацю й виклав усе це перед Крендлером.

— Маю плани для твого гострого язика, — сказав Крендлер, — але на роботу тебе ніколи не візьму. Хто тебе взагалі запросив на співбесіду?

— Я й не очікувала, що ви можете змінити своє ставлення на протилежне, як це вдалося тому другому Павлові, містере Крендлер, — зауважив доктор Лектер. — Ви не на шляху в Дамаск[162], навіть не на шляху до гелікоптера Верджерів.

Доктор Лектер зняв із голови Крендлера спортивну пов’язку — так знімають гумову стрічку з бляшанки чорної ікри.

— Ми всього лиш просимо вас відкрити свій розум.

Доктор Лектер обережно, обома руками зняв верхню частину Крендлерового черепа, поклав її на срібну тацю й відставив на кухонну шафу. З охайного розрізу не пролилось ані краплі крові: основні судини доктор Лектер перев’язав, інші — ретельно кліпував під місцевим анестетиком, а шкіру на черепі обшив із країв на кухні ще за півгодини до початку вечері.

Доктор Лектер відокремив верхівку черепа способом древнім, мов єгипетська медицина, за тим винятком, що мав під рукою патологоанатомічну пилку з дуговим лезом, долото для зняття черепної кришки та кращі знеболювальні. Сам мозок болю не відчуває.

Сіро-рожева баня Крендлерового мозку височіла над обрізаним черепом. Доктор Лектер став над Крендлером і за допомогою інструмента, схожого на скальпель для видалення мигдалин, вирізав скибку префронтальної кори головного мозку, потім ще одну і ще, доки не отримав чотири шматочки. Крендлер підвів погляд, немов слідкував за процесом. Доктор поклав скибочки у вазу з крижаною водою, підкисленою лимонним соком, аби плоть трохи затверділа.

— Погойдайся зі мною на зірці, — раптом заспівав Крендлер. — Збери місячне сяйво в діжці[163].

За правилами класичної кулінарії, мозок треба вимочити, скласти під гніт і лишити на ніч у холодильнику, щоб він застиг. Якщо маєте справу зі свіжим продуктом, то складність полягає в тому, щоб не дати плоті розчинитися й перетворитися на глевку желейну масу.

Із надзвичайною спритністю доктор виклав затверділі скибочки на тарілку, обмокнув їх у борошні зі спеціями, а потім — у свіжих крихтах булочки бріош.

Він додав у соус натерті чорні трюфелі й наостанок — краплю лимонного соку.

Швидко підсмажив скибки, доки вони стали золотистими з обох боків.

— Чудово пахне! — гукнув Крендлер.

Доктор Лектер виклав підрум’янені шматочки на підсмажений хліб на теплих тарілках, полив соусом і прикрасив тонкими скибками трюфелів. Гарнір із петрушки й цілих каперсів на ніжках, а також по одній квітці настурції на салаті з водяного кресу, щоб візуально додати висоти, — і страва готова.

— Як воно? — спитав Крендлер, який знову сховався за квітами й тепер говорив надмірно голосно, як це трапляється з людьми, яким зробили лоботомію.

— Дуже смачно, — відказала Старлінг. — Ніколи ще не куштувала каперсів.

Доктор Лектер подумав, що масляний соус на губах Старлінг надає їй надзвичайної привабливості.

Крендлер співав за кущем, здебільшого дитсадкові пісеньки, і вимагав до себе уваги.

Доктор Лектер і Старлінг не зважали на нього й говорили про Мішу.

Старлінг дізналася про долю Лектерової сестри з їхніх бесід про втрати, але тепер доктор висловлював надію, що вона повернеться. Цього вечора припущення про повернення Міші видавалося Старлінг цілком логічним.

Вона також висловила сподівання, що колись таки зустрінеться з Мішею.

— Я б ніколи не доручив тобі відповідати на телефонні дзвінки. У тебе голос, як у пизди з кукурудзяних ферм, — заволав Крендлер із-за квітів.

— Подивимося, чи не нагадаю я вам Олівера Твіста, якщо попрошу ЩЕ[164], — відповіла Старлінг, чим викликала таку хвилю радості в доктора Лектера, що він не став стримуватися.

За другим разом вони спожили більшу частину лобної частки, майже дійшли до премоторної зони. Белькотіння Крендлера звелося до незв’язних спостережень про об’єкти, що перебували безпосередньо в полі його зору, а тоді він монотонно завів вульгарний довгий віршик під назвою «Посвіти».

Старлінг і Лектер так захопилися розмовою, що той лепет турбував їх не більше, ніж якби за сусіднім столиком у ресторані співали «З днем народження». Але коли гучний голос Крендлера почав надокучати, доктор Лектер узяв із кутка арбалет.

— Кларіс, я хочу, аби ти прислухалася до звуку цього струнного інструмента.

Він дочекався моменту, коли Крендлер замовкне, і випустив із арбалета болт — просто через стіл, крізь високий букет.

— В арбалетної тятиви є своя особлива тональність, і якщо ти коли-небудь, за будь-яких обставин, її знов почуєш, то пізнаєш справжню волю, спокій та самодостатність, — сказав доктор Лектер.

Поміж квітів у розкішному букеті стирчало пір’я разом із древком, і болт колихався в ритмі диригентської палички, що керувала биттям серця. Голос Крендлера одразу стих, і за кілька митей диригентська паличка також завмерла.

— Певно, це «ре», трохи нижче від середнього «до».

— Точно.

Іще за мить з-за квітів долинуло булькання. То був лише спазм у голосовому апараті Крендлера, спричинений підвищенням кислотності в крові. Сам Крендлер щойно переставився.

— Пропоную перейти до наступної страви, — сказав доктор, — трохи сорбету, щоб освіжити смакові рецептори перед куріпкою. Ні-ні, не вставай. Містер Крендлер допоможе мені прибрати зі столу, якщо ти не заперечуєш.

Усе сталося дуже швидко. Не відсуваючи ширму з квітів, доктор Лектер просто висипав недоїдки в черепну коробку Крендлера й склав тарілки йому на коліна. Потім він поставив на місце кришку від черепа, підібрав кінець мотузки, прив’язаної до візочка під кріслом, і поволік помічника на кухню.

Там доктор Лектер знову натягнув тятиву арбалета. Він принагідно скористався для цього акумуляторами від патологоанатомічної пилки.

Шкірочка куріпок вийшла хрумкою, тушки були начинені фуа-ґра.

Доктор Лектер обговорював здібності Генріха VIII як композитора, а Старлінг розповідала йому про двигун, спроектований на комп’ютері з такою метою, аби робочий звук тішив вухо.

Доктор Лектер оголосив, що десерт буде подано у вітальню.

Розділ 101

Суфле й бокали з «шато-дʼІкем» перед каміном у вітальні, готова кава стоїть на маленькому столику біля ліктя Старлінг.

У золотистому вині виграють відблиски багаття, аромат переважає над насиченими півтонами від поліна, що горить у каміні.

Вони говорили про чашки та час, про панування ентропії.

— Тож я дійшов думки, — розповідав доктор Лектер, — що в цьому світі має знайтися місце для Міші, для неї має звільнитися почесне місце, і я вирішив, Кларіс, що це найліпше у світі місце належить тобі.

Світло від каміна не так вигідно підкреслювало її декольте, як вогники свічок, але відблиски багаття дивовижно мінилися на високих вилицях. Старлінг на хвильку замислилась і потім сказала:

— Дозвольте дещо запитати у вас, докторе Лектер. Якщо найкраще місце у світі призначене для Міші, і я не збираюся з цим сперечатися, то чим погане ваше власне місце? Пожилець у нього гідний, і я знаю, що ви б ніколи й ні в чому не відмовили Міші. Ми з нею могли б стати сестрами. І якщо, як ви кажете, у мені знайшлося місце для батька, то невже у вас не стане вільного простору для неї?

Доктор Лектер видавався задоволеним — чи то ідеєю Старлінг, чи то її винахідливістю — важко визначити. Може, він відчув легке занепокоєння, що перестарався зі своїми гіпнотичними прийомами.

Старлінг поставила бокал на стіл, а тоді скинула долі кавову чашку, і та розбилася об кам’яну плиту перед каміном. Кларіс навіть не поглянула вниз.

Доктор Лектер дивився на уламки, що непорушно лежали на підлозі.

— На мою думку, ви не мусите дійти цього рішення просто тут і зараз, — сказала Старлінг.

Її очі й коштовне каміння в підвісках зблискували у світлі вогню. З каміна вирвалося зітхання, тепло зігріло шкіру крізь сукню, і в пам’яті Старлінг виринув далекий спогад: колись давно доктор Лектер запитав у сенаторки Мартін, чи годувала вона свою доньку грудьми. У неприродному спокої Старлінг з’явився сяйний рух: на мить численні вікна в її свідомості вишикувались одне за одним, і в цьому тунелі вона змогла вийти за рамки власного досвіду. Вона промовила:

— Ганнібале Лектер, мати годувала тебе грудьми?

— Так.

— Ти ніколи не відчував, що мусиш поступитися материнською груддю Міші? Не відчував, що мусиш віддати їй це місце?

Пауза.

— Не пригадую, Кларіс. Якщо я мусив поступитися, то зробив це з радістю.

Кларіс Старлінг опустила руку в глибоке декольте сукні й оголила одну грудь. Від холоду сосок одразу набряк.

— Цією груддю ти не муситимеш ні з ким ділитися, — сказала вона.

Невідривно дивлячись доктору у вічі, вона запустила вказівний палець у рот, дістала краплину теплого «шато-дʼІкем» і провела пальцем по груді — на соску, мов золотистий кабошон, зависла густа солодка крапля, що тремтіла в такт із її диханням.

Лектер стрімко підвівся зі стільця, підійшов до Старлінг, опустився перед нею на коліно й нахилив темну, пригладжену голову до коралу й молочної плоті її грудей.

Розділ 102

Буенос-Айрес, Аргентина, три роки по тому.

Ранній вечір, і Барні та Лілліан Герш гуляють біля Обеліска на авеніді[165] Дев’ятого липня. Міс Герш читає лекції в Лондонському університеті, але зараз перебуває в науковій відпустці. Вони з Барні познайомилися в антропологічному музеї Мехіко й дуже одне одному сподобалися. Вони подорожують разом уже другий тиждень, зустрічаються щодня і отримують від спілкування все більше задоволення. Вони зовсім не втомлюються від цього спілкування.

Барні та Лілліан надто пізно приїхали до Буенос-Айреса, і Національний музей, де саме виставляли Вермеера, того дня вже зачинився. Затія Барні побачити всього Вермеера, що є на світі, потішала Лілліан Герш і ніяк не заважала їм гарно проводити час. Барні вже встиг оглянути чверть полотен Вермеера, і до завершення місії ще було далеко.

Вони шукали пристойне кафе, де можна було б перекусити надворі.

До Театру Колумба, чудової опери Буенос-Айреса, саме з’їжджалися лімузини. Парочка зупинилася поглянути на любителів оперного мистецтва, що заходили в будівлю.

Того вечора давали «Тамерлана» у відмінному складі, і натовп, який зібрався на прем’єру в столичному театрі, був вартий того, щоб на нього подивитися.

— Барні, а не хочеш сходити в оперу? Мабуть, тобі сподобається. Я скинуся.

Барні потішався, коли вона починала використовувати сленг.

— Якщо обіцяєш познайомити мене з високим театральним мистецтвом, то я сам на все скинуся, — відповів він. — Як думаєш, нас узагалі туди пустять?

Цієї миті на узбіччі з легким шурхотом зупинився «мерседес-майбах» темно-синього сріблястого кольору. Швейцар кинувся відчиняти двері.

З машини вийшов стрункий елегантний чоловік у білій краватці й подав руку жінці. З її появою в натовпі біля входу здійнявся захоплений шепіт. Волосся було прибране в охайний платиновий боб, а під срібним, схожим на морозні візерунки фатином ховалася м’яка сукня кольору коралу. На шиї зблискували зеленим вогнем діаманти. Барні бачив її тільки мигцем, через голови в натовпі, а тоді потік меломанів заніс пані з джентльменом у театр.

Чоловіка Барні роздивився трохи краще. Гладеньке, зачесане волосся, як у видри, ніс із імперською горбинкою, мов у Перона[166]. Через гордовиту поставу він видавався вищим, ніж насправді.

— Барні? Ох, Барні, — говорила до нього Лілліан, — коли ти повернешся до тями, якщо це взагалі станеться, то скажи мені, чи не хочеш ти сходити в оперу. Якщо нас пустять in mufti[167]. Ось, я це сказала, хоча й не зовсім доречно. Завжди хотіла десь вставити, що я in mufti.

Коли Барні так і не поцікавився, що таке це in mufti, вона кинула на нього довгий косий погляд. Барні завжди й усе перепитував.

— Так, — неуважно відповів Барні. — Я скинуся.

У Барні було вдосталь грошей. Він витрачав їх помірковано, проте не скупився. Менше з тим, єдині вільні місця знайшлися на гальорці між студентами.

Знаючи, що сидіти доведеться на самій верхотурі, Барні узяв напрокат у фойє бінокль.

Велетенський театр поєднав у собі грецький та французький стилі, а також італійське Відродження. Пишна бронза, позолота й червоний плюш. Коштовності на глядачах зблискували, мов фотоспалахи під час футбольного матчу.

Ще до того, як почалася увертюра, Лілліан устигла пошепки переказати Барні лібрето.

Не встигло згаснути горішнє світло, не встигли дешеві місця поринути в пітьму, як Барні знайшов їх — платинову блондинку та її супутника. Вони щойно зайшли крізь золотисті штори в розкішну ложу біля самої сцени. Поки жінка сідала на своє місце, смарагди на її шиї мерехтіли у світлі театральних прожекторів.

Перед входом в оперу Барні встиг побачити тільки її правий профіль. Тепер він зміг роздивитися обличчя пані з лівого боку.

Навколо Барні й Лілліан сиділи студенти, ветерани горішніх місць, і вони поприносили з собою найрізноманітніші зорові прилади. В одного студента знайшлася потужна підзорна труба — така довга, що лягала на волосся людині з переднього ряду. Барні виміняв трубу на бінокль, щоб поглянути на далеку ложу. Поле зору труби було завузьким, тому знову знайти ложу виявилося складно, але коли Барні її запримітив, то пара видалася напрочуд близько.

На щоці жінки виднілася мушка на тому місці, яке французи асоціюють зі сміливістю. Вона окинула залу поглядом, пробіглася очима по гальорці й не зупинилася. Вона видавалася збудженою, проте майстерно контролювала вираз своїх коралових губ. Пані нахилилася до супутника, щось йому сказала, і вони розсміялися. Вона поклала долоню йому на руку, обхопила великий палець.

— Старлінг, — ледве чутно вимовив Барні.

— Що? — перепитала Лілліан.

Барні ледве слідкував за подіями в першому акті опери. Щойно загорілося світло й почався антракт, він знову наставив бінокль на ложу. Із таці, яку приніс офіціант, джентльмен узяв високий келих шампанського, передав його своїй пані, а потім узяв ще один собі. Барні навів різкість на його профілі, на формі вух.

Він роздивлявся руки жінки, не прикриті рукавами. Оголена шкіра без жодних відмітин, під нею — неабияка мускулатура, як відзначив Барні досвідченим оком.

Поки Барні дивився на жінку, джентльмен повернув до нього голову, мов уловив якийсь далекий звук. Чоловік підніс до очей театральний бінокль. Барні міг закластися, що окуляр спрямовано просто на нього. Він затулив обличчя програмкою й втиснувся в крісло, намагаючись не виказувати свій високий зріст.

— Лілліан, — мовив він. — Зроби мені, будь ласка, одну велику-превелику послугу.

— Гм, — відповіла вона. — Якщо вона схожа на всі твої інші прохання, то я мушу для початку дізнатись, у чому річ.

— Ми підемо звідси, щойно згасне світло. Летимо зі мною в Ріо, сьогодні ж. Без зайвих питань.

Полотна Вермеера в Буенос-Айресі стали єдиними, яких Барні так ніколи й не побачив.

Розділ 103

Простежимо за цією гарною парою з опери? Гаразд, але дуже обережно…

У новому тисячолітті Буенос-Айрес одержимий танго, ніч має власний пульс. «Мерседес» із опущеними шибками (щоб у салон долітала музика з танцювальних клубів) муркотить районом Ріколета дорогою до авеніди Альвеар і зникає у внутрішньому подвір’ї вишуканої будівлі Мистецтв біля посольства Франції.

Повітря ніжне й тепле, і на терасі на горішньому поверсі накрито вечерю, проте прислуга вже пішла.

Слуги в цьому будинку ставляться до роботи з ентузіазмом, але й підкоряються залізній дисципліні. До полудня на горішній поверх маєтку їм заходити заборонено. А також після подачі першої страви в обід.

Під час обіду доктор Лектер і Кларіс Старлінг часто розмовляють іншими мовами, аніж рідна для Старлінг англійська. За основу вона взяла французьку та іспанську, які вчила в коледжі, а також зрозуміла, що має непоганий слух. За їжею вони нерідко говорять італійською, і у візуальних нюансах мови Старлінг відчуває дивну свободу.

Інколи в обід наша пара танцює. Інколи вони не закінчують свій обід.

Їхні стосунки здебільшого складаються з проникнення в Кларіс Старлінг, що вона щиро вітає та заохочує. Вони складаються з оточування Ганнібала Лектера, що виходить далеко за рамки його досвіду. Імовірно, Кларіс Старлінг дещо його лякає. Секс є чудовою конструкцією, до якої вони щодня додають нові елементи.

Палац пам’яті Кларіс Старлінг також розбудовується. Деякі його кімнати належать палацу пам’яті доктора Лектера (кілька разів він зустрічав її там), але її власний палац розвивається і собі. Там вона навідує свого батька. Там Ханна на пасовищі. Там з’являється Джек Кроуфорд, коли вона бажає його бачити, він похилився за робочим столом. Однієї ночі за місяць після того, як Кроуфорд повернувся додому з лікарні, біль у грудях знову відродився. Замість того щоб зателефонувати у «швидку» і пройти лікування наново, він просто вирішив перекотитися на той затишний бік ліжка, де колись спала його покійна дружина.

Старлінг дізналася про смерть Кроуфорда під час одного з регулярних візитів доктора Лектера на публічний сайт ФБР, аби помилуватися своєю подобою серед десятки найбільш розшукуваних злочинців. Фотографія доктора Лектера, яку використовує ФБР, застаріла вже на два обличчя.

Прочитавши некролог Джека Кроуфорда, Старлінг майже цілий день блукала на самоті і була рада повернутися ввечері додому.

Рік тому вона вставила в оправу каблучки один зі своїх смарагдів. Усередині замовила гравірування «АМ-КС».

Арделія Мепп отримала його пакунком, який неможливо було відстежити, разом із запискою: «Люба Арделіє. Зі мною все добре і навіть краще, ніж добре. Не шукай мене. Вибач, що налякала. Записку спали. Старлінг».

Мепп віднесла каблучку до річки Шенандоа, де Старлінг колись любила бігати. Вона довго йшла, затиснувши в руці каблучку, злилась, очі пекло, і вона вже була готова кинути кільце в річку, вже бачила, як вона зблискує в повітрі, як лунає тихий сплеск. Зрештою вона наділа каблучку собі на палець і засунула кулак у кишеню. Мепп нечасто плаче. Вона довго йшла, доки заспокоїлася. Коли повернулася до машини, було вже темно.

Важко здогадатися, що пам’ятає Старлінг із минулого життя, що вона вирішила залишити собі. Наркотики, на яких вона сиділа протягом перших кількох днів, уже давно зникли з їхнього життя. А також довгі балачки з єдиним джерелом світла в кімнаті.

Інколи доктор Лектер навмисне впускає на підлогу чайну чашку. Вона розбивається, а він радіє, що шматки не збираються докупи. Уже багато місяців Міша не приходить до нього в сни.

Можливо, одного дня чашка таки збереться. Або десь і якось Старлінг почує дзвін тятиви арбалета й прокинеться в небажаній реальності, якщо вона взагалі спить.

Тепер нам час іти, поки вони танцюють на терасі — мудрий Барні вже поїхав із міста, і нам треба брати з нього приклад. Якщо хтось із них нас побачить, на нас чекають фатальні наслідки.

Ці знання не варті нашого життя.

Слова подяки

У спробах зрозуміти структуру палацу пам’яті доктора Лектера я користувався відмінною книжкою «Мистецтво пам’яті» Френсіса А. Єйтса, а також «Палацом пам’яті Маттео Річчі» Джонатана Д. Спенсера.

Переклад Робертом Пінскі «Дантового пекла» став для мене справжнім подарунком, і я з задоволенням ним скористався, як і примітками від Ніколь Пінскі. Термін «святкова шкіра» зустрічається саме в цьому перекладі Пінскі.

Фраза «У саду ока циклону» належить Джону Кіарді, а також є назвою одного з його віршів.

Перші рядки поезії, яку Кларіс Старлінг згадує в психіатричній лікарні, взяті з «Бернт Нортон» Т. С. Еліота, «Чотири квартети».

Дякую Пейс Барнз за її заохочення, підтримку й мудрі поради.

Керол Берон, моя редакторка, видавець і друг, допомогла зробити цю книжку кращою.

Атена Варуніс, Білл Трібл зі Сполучених Штатів і Руґґеро Перуджині з Італії стали для мене найкращими й найрозумнішими представниками правоохоронних органів. Жоден із них не є персонажем цієї книжки, як і будь-яка інша реальна особа. Уся химерія, яка вам тут зустрінеться, походить із моєї власної уяви.

Нікколо Каппоні поділився зі мною своїми глибокими знаннями Флоренції та флорентійського мистецтва і дозволив докторові Лектеру скористатися своїм родинним палаццо. Також дякую Роберту Гелду за його науковий погляд і Керолайн Мікаеллес за знайомство з Флоренцією.

Персоналові Публічної бібліотеки Карнеґі в окрузі Коагома, штат Міссісіпі, куди я ходжу вже багато років, — дякую.

Також я багато чим завдячую Марґериті Шмідт: за допомогою одного білого трюфеля та чарів її рук і серця вона познайомила нас із дивами Флоренції. Дякувати Марґериті вже запізно, тому на завершення я просто хочу згадати тут її ім’я.

Примечания

1

Корейський релігійний лідер і громадський діяч, засновник «Церкви об’єднання». (Тут і далі прим. перекл.)

2

SWAT (special weapons assault team — «штурмова група зі спеціальним озброєнням» або special weapons and tactics — «спеціальне озброєння й тактика») — спецзагони в США, які використовують під час складних операцій, що виходять за рамки можливостей звичайних поліцейських. Назва вимовляється як суцільне слово, на відміну від більшості англійських абревіатур, які читаються по літерах.

3

≈ 68 кг.

4

Район у Вашингтоні, де розташовувався місцевий польовий офіс ФБР.

5

Представник правоохоронних органів у США на кшталт помічника шерифа чи судового пристава.

6

Категорія вогнепальної зброї в США, до якої належать кулемети, гвинтівки, глушники й вибухові пристрої.

7

Кобура у вигляді петлі.

8

Annie Oakley (1860–1926) — американська жінка-стрілець, брала участь у виставах Баффало Білла.

9

«Avon» — марка американської штурмової зброї, як пояснюється нижче, а також косметична фірма. Існує старий рекламний ролик цієї косметики, де звучить пісня «Avon calling»: привітна панянка дзвонить у двері до чергової жінки, щоб зробити з неї чарівну красуню, на кшталт нашої реклами «Ми йдемо до вас!».

10

Питання «Почім рибка?» ставлять повіям або наркоторгівцям (амер. сленг).

11

Cimabue (1240 — після 1302) — італійський живописець, передвісник Відродження, створював для храмів фрески, мозаїки, ікони.

12

Ідеться про так звану стрілянину 1992 року в місцевості Рубі-Рідж, у результаті якої загинули федеральний маршал і два заручники.

13

Облога агентами ФБР маєтку Маунт-Кармел, у результаті якої загинуло 76 осіб з релігійної групи «Гілка Давида», у тому числі понад 20 дітей і дві вагітні жінки.

14

Програма запобігання насильницьким злочинам, англ. VICAP.

15

Двайт Ейзенгауер — 34-й президент США; Омар Бредлі — генерал Армії США в часи Другої світової війни, товаришував з Ейзенгауером; Джордж Паттон — американський генерал, командував нормандською операцією під час Другої світової війни.

16

Реконструкція — процес реінтеграції переможених у Громадянській війні південних штатів у державу США, перебудова системи з рабовласницької на вільну. Відбувалась у 60–70-х роках ХІХ століття.

17

Cracker — біле прісне галетне печиво; redneck — дослівно «червона шия» (від роботи в полі).

18

Ідеться про вагомі епізоди Громадянської війни в США (початок 1860-х років).

19

Пластична вибухова речовина, поширена в США.

20

Англійською звучить як «Fidelity, Bravery, Integrity» й утворює абревіатуру FBI = ФБР.

21

Mary Surratt (1823–1865) — власниця пансіону, одна зі звинувачених у вбивстві Лінкольна.

22

Марка професіональної звукозаписувальної апаратури.

23

Докладний звіт ФБР про всі дії агентів під час операцій.

24

Часто так називають понівечені вуха в боксерів.

25

У 1905 році в Пекіні методом лінчування стратили чоловіка на ім’я Фу Чу Лі, який убив китайського принца. Увесь процес ретельно задокументував фотограф Жорж Батай.

26

Розділ Загального закону про боротьбу зі злочинністю, у якому наведено умови дозволу на прослуховування.

27

Stanford White (1853–1906) — відомий американський архітектор, автор дизайну арки Вашингтона.

28

≈ 2,5 см.

29

James Neville Mason (1909–1984) — британський та голівудський актор («Лоліта», «Юлій Цезар»).

30

Ампула з наркотичним препаратом, що загострює почуття під час статевого акту, часто використовувалась гомосексуалами.

31

Марка порошкових напоїв.

32

≈ 1,8 м.

33

Snuff-queen — перифраз на позначення повії.

34

≈ 2,5 м.

35

G-9, S-9 — штабний офіцер, керівник органів військово-цивільного адміністрування, який займається узгодженням операцій між військовим командуванням і цивільним населенням.

36

Правило Міранди, згідно з яким підозрюваному під час арешту треба зачитати права.

37

Jan Vermeer van Delft (1632–1675) — один із найвизначніших живописців золотої доби голландського мистецтва.

38

Відсутній (лат.).

39

«O little town of Bethlehem, how still we see thee lie» — церковний гімн, написаний 1868 року.

40

4-H Club — глобальна мережа організацій, у яких молоді допомагають розвинути громадянську свідомість, лідерські здібності, відповідальність тощо; назва походить від напрямків розвитку особистості «head, hearts, hands, health» (голова, серця, руки, здоров’я).

41

— Що таке? У чому річ? — Увімкни світло, ідіоте. (iтал.)

42

— Слухаю, хто то? Хто говорить? (iтал.)

43

RAI — Radiotelevisione Italiana — громадська телерадіокомпанія в Італії.

44

Лоджія Ланчі — будівля на площі Синьйорії у Флоренції, поблизу галереї Уффіці.

45

Girolamo Savonarola (1452–1498) — флорентійський поет, монах-домініканець, у 1494 році за підтримки Франції заснував Флорентійську теократичну республіку.

46

Прізвисько реального, проте, ймовірно, так і не впійманого серійного вбивці.

47

≈ 5,5 кг.

48

Wile E. Coyote — койот із мультфільмів «Looney Tunes», який вічно ганяється за пташкою-припутнем і не може її впіймати.

49

Ідеться про Хосе Каррераса, Пласідо Домінґо й Лучано Паваротті.

50

«Недоторканні», гангстерський фільм Браяна де Пальми 1987 року.

51

Палка суперечка (італ.).

52

Іноземець (італ.).

53

«Нове життя» — збірка любовної лірики Данте Аліґ’єрі.

54

Переклад В. Житника.

55

Експромтом (італ.).

56

Вельмишановний, дослівно «командор» (італ.).

57

Флорентійський журнал про науку, літературу й мистецтво.

58

Посвідка на проживання (італ.).

59

Alphonse Bertillon (1853–1914) — французький юрист і автор системи розпізнавання злочинців за їхніми антропометричними даними.

60

Пристрій для дистанційного підключення радіооператора до телефонної мережі.

61

На місці (лат.).

62

Доктор (італ.).

63

Дослівно «шматок девʼяностого», тобто «велике цабе» (італ.).

64

Отож (італ.).

65

Ясновельможний пане (італ.).

66

Мопед (італ.).

67

Засранець! Нечема! (iтал.)

68

Різновид італійської галушки.

69

Набережна (італ.).

70

«Пробачте мені!» (iтал.)

71

«Вибачте, вибачте, синьйоре!» (iтал.)

72

Слухай (італ.).

73

Стиль португальської музики, що передає емоції любовної туги й самотності.

74

Фротаж — дослівно «натирання» (фр.), сексуальна девіація, коли задоволення отримують від тертя об сусіда.

75

Козел (італ.).

76

Мадонно, як холодно (італ.).

77

Тип спортивного автомобільного кузова.

78

Маленькі тістечка (італ.).

79

Гаразд (італ.).

80

Знімаємо! — Готові! — Мотор! — Починаємо! — Поїхали! (iтал.)

81

Дивовижно! (iтал.)

82

«ЛІКАРНЯ МИЛОСЕРДЯ» (італ.).

83

Техніка олійного й акварельного живопису, коли художник закінчує картину до повного висихання фарби.

84

…Там пагоном і деревом стає,

І гарпії годуються від крони,

Ран завдають, а в рані отвір є.

Як всі ми знайдем наші оболони,

Але їх не надіне жоден з нас:

Чого зреклись — не вернемо в день оний.

Ми принесем їх в ліс, що листя стряс,

Щоб тіло висіло на шпичакові

Душі бридкої безконечний час.

«Пекло», тринадцята пісня, перекл. з італ. Є. Дробʼязка, 1976.

85

Пісня (італ.), також як частина поеми.

86

Помаранч, читається «лоранж», схоже на англійську вимову імені Лаури «Лора».

87

До побачення (італ.).

88

Слухаю! (італ.)

89

Кав’ярня з морозивом (італ.).

90

Середньовічний район у Римі.

91

Пожежники (італ.).

92

Симуляція, відтворення (італ.).

93

Італійця (амер., зневажл.).

94

Авраам Запрудер зняв на кіноплівку вбивство Джона Кеннеді, убивцю якого Лі Гарві Освальда також було вбито; можливо, Гарріс має на увазі американського політика Бадда Дваєра, який 1987 року застрелився під час конференції в прямому ефірі.

95

Звична назва для окружних доріг у США.

96

Чи був серед особистих речей доктора Лектера портативний компʼютер? (італ.)

97

Unabomber — американський анархіст Теодор Качинскі, який майже 20 років розсилав поштою бомби.

98

Французький салат зі смаженими курячими шлунками.

99

≈ 36 кг.

100

Етнічна група чорношкірого населення США, розмовляють креольською мовою на англійській основі.

101

Карибський рецепт гострої печені з курки.

102

Прізвисько, яке Фройд дав одному зі своїх пацієнтів із маніякально-депресивним синдромом.

103

Натуральні рослинні препарати від цілого комплексу хвороб.

104

Персонаж старого британського мультика, собака-поліцейський.

105

≈ 160 км/год.

106

Етап шляху, яким мільйони африканців доправлялися рабами в Новий Світ.

107

Oubliette — походить від французького «забувати».

108

Starling, прізвище Кларіс, з англійської перекладається як «шпак».

109

«Dangerous Creatures» — серія містичних романів Камі Ґарсії.

110

Ідеться про Капітолійський пагорб, уряд США.

111

ФБК — назва американського наукового товариства.

112

Полювання (фр.).

113

Куля, колба (фр.).

114

Низька каструля для приготування різноманітних продуктів, дослівно «робить усе» (фр.).

115

Набір кухонного посуду (фр.).

116

≈ 147 кг.

117

385 фунтів ≈ 175 кг.

118

Розкішний бал-маскарад, який 1966 року влаштував письменник Трумен Капоте на честь публіцистки Кетрін Ґрем.

119

Потужна лампа, замінник сонячного світла.

120

Видатний американський кардіохірург.

121

Полімерна ланцюгова реакція — короткі тандемні повтори.

122

John Doe, прізвисько для невпізнаних трупів у США. John Doe, прізвисько для невпізнаних трупів у США.

123

Поліморфізм довжин рестриктних фрагментів.

124

Густий наваристий бульйон, який може варитися кілька днів і використовується як основа для соусів.

125

Девіз Корпусу морської піхоти США, з латини «Semper fidelis» означає «завжди вірний».

126

Реклама (італ.).

127

Флоренція (італ.).

128

Так (італ.).

129

Начальнику (італ.).

130

Дуже вдячний вам, начальнику (італ.).

131

Вираз, що пішов із «Венеціанського купця» Шекспіра, означає ситуацію, у якій борг виривають «із мʼясом», тобто треба принести криваву жертву.

132

Італійською «госпіталь» — «ospedale», без «h» на початку.

133

— Карло, у вантажівці є лещата? — Так. (італ.)

134

Ось! (італ.)

135

Руш! (італ.)

136

Мольї, вікно! (iтал.)

137

Ідеться про пасажирського перевізника «Grayhound», назва якого дослівно перекладається як «сірий хорт».

138

Joe Blow — так у США називають середньостатистичного громадянина, повна фраза звучить як «Joe Blow from Kokomo» (місто Кокомо в штаті Індіана), щось на кшталт «Васі з Хацапетівки».

139

Він опритомнює (італ.).

140

Добрий вечір, докторе (італ.).

141

Доброго вечора, синьйори (італ.).

142

Пʼєро, ходімо! Томмазо, ти лишаєшся (італ.).

143

Ідеться про суміш секреції сальних залоз, відмерлої епітеліальної тканини і вологи на статевих органах.

144

≈ 800 м.

145

Убийте! (iтал.)

146

≈ 1,8 м.

147

≈ 36 м.

148

Серія маршів для оркестру під назвою «Урочисті й церемоніальні військові марші» («Pomp and Circumstance Military Marches»), більша частина яких написана до Другої світової війни композитором Едвардом Елґаром.

149

Розверніться в інший бік (італ.).

150

Дартс, два дротики (італ.).

151

У різних культурах світу за допомогою алегорії «довгих ложок» описують різницю між раєм і пеклом. У пеклі люди намагаються піднести ложку до рота, але заважає довгий держак, тож вони вічно голодні; у раю люди сидять за одним столом і годують одне одного, тому й ситі.

152

Tweedledum and Tweedledee — близнюки-товстуни з роману «Аліса в Задзеркаллі» Льюїса Керрола.

153

«Sno(w) ball» — шоколадний кекс із кремом у зефірі, посипаний кокосовою стружкою; тістечко поширене в США та Великій Британії з 1947 року.

154

Один із найбільш поширених дотепів у США, що має багато варіацій на кшталт діалогу: «Тук-тук!» — «Хто там?» — «Нетерпляча корова». — «Яка нетерпля…» — «Му-у-у!»

155

Згідно з грецькою міфологією, Зевс під личиною лебедя спокусив спартанську царицю Леду.

156

Сучасна художниця з Тоскани, відома майстерним зображенням світла й тварин.

157

Маленька несолодка страва «на один укус», що подається перед їжею.

158

Горіхове масло, основа багатьох французьких соусів (фр.).

159

Головні герої книжки, за якою в США дітей учать читати.

160

Quid pro quo (лат.) — «це на те», рівноцінний обмін товарами чи послугами.

161

Іграшка-пружинка у вигляді довгої спіралі з металу або пластмаси.

162

Важливий епізод із життя апостола Павла, коли він дорогою в Дамаск осліп, а за три дні його зцілив християнин Ананія та навернув на нову віру.

163

«Swinging on a Star» — пісня американського композитора Джиммі ван Госена, яку вперше виконав Бінг Косбі в 1944 році у фільмі «Йти своїм шляхом».

164

Ідеться про інцидент у сирітській їдальні, описаний в романі «Пригоди Олівера Твіста» Чарльза Діккенса.

165

Проспект (ісп.).

166

Певно, йдеться про Хуана Домінґо Перона, аргентинського державного та політичного діяча.

167

«У цивільному» (амер. сленг).

Content

Томас Гарріс
ГАННІБАЛ

I. ВАШИНГТОН

Розділ 1

Розділ 2

Розділ 3

Розділ 4

Розділ 5

Розділ 6

Розділ 7

Розділ 8

Розділ 9

Розділ 10

Розділ 11

Розділ 12

Розділ 13

Розділ 14

Розділ 15

Розділ 16

ІІ. ФЛОРЕНЦІЯ

Розділ 17

Розділ 18

Розділ 19

Розділ 20

Розділ 21

Розділ 22

Розділ 23

Розділ 24

Розділ 25

Розділ 26

Розділ 27

Розділ 28

Розділ 29

Розділ 30

Розділ 31

Розділ 32

Розділ 33

Розділ 34

Розділ 35

Розділ 36

Розділ 37

Розділ 38

Розділ 39

Розділ 40

ІІІ. У НОВИЙ СВІТ

Розділ 41

Розділ 42

Розділ 43

Розділ 44

Розділ 45

Розділ 46

Розділ 47

Розділ 48

Розділ 49

Розділ 50

Розділ 51

Розділ 52

Розділ 53

Розділ 54

Розділ 55

Розділ 56

Розділ 57

Розділ 58

Розділ 59

Розділ 60

Розділ 61

Розділ 62

Розділ 63

Розділ 64

Розділ 65

Розділ 66

Розділ 67

Розділ 68

IV. ВИЗНАЧНІ ПОДІЇ В КАЛЕНДАРІ ЖАХІВ

Розділ 69

Розділ 70

Розділ 71

Розділ 72

Розділ 73

Розділ 74

Розділ 75

Розділ 76

V. ФУНТ ПЛОТІ

Розділ 77

Розділ 78

Розділ 79

Розділ 80

Розділ 81

Розділ 82

Розділ 83

Розділ 84

Розділ 85

Розділ 86

Розділ 87

Розділ 88

VI. ДОВГА ЛОЖКА

Розділ 89

Розділ 90

Розділ 91

Розділ 92

Розділ 93

Розділ 94

Розділ 95

Розділ 96

Розділ 97

Розділ 98

Розділ 99

Розділ 100

Розділ 101

Розділ 102

Розділ 103

Слова подяки

Примечания