Стефан Цвейг

Марія Антуанетта

Передмова

Написати історію Марії Антуанетти — це поновити понад сторічну суперечку, в якій і обвинувачі, і оборонці затято обстоюють своє. Нещадного тону суперечці надали обвинувачі. Щоб повалити монархію, революція мусила вразити королеву, а в королеві — жінку. Бо правда й політика рідко вживаються в одній хаті, і годі сподіватися правдивості там, де догідливі служники громадської думки прагнуть зобразити ту чи іншу постать так, щоб її вподобала більшість. Щоб доправити Марію Антуанетту до ґільйотини, її не проминули жодним поговором і не гребували будь-яким засобом; газети, брошури та книжки без вагань приписували «австрійській вовчиці» всі нечестя, будь-яку моральну зіпсутість і найнеможливіші збочення; навіть у самім осередку правосуддя, в трибуналі, генеральний прокурор патетично порівняв «удову Капет» із найрозбещенішими жінками світової історії — з Мессаліною, Аґриппіною та Фредеґундою. Але 1815 року, коли на трон знову зійшли Бурбони, все перемінилось: щоб улестити династію, образ дияволиці замальовували найяснішими барвами; в усіх тогочасних писаннях Марії Антуанетті незмінно кадили фіміам і підсували німба. Далі пішли панегірики: несамовито боронили безперечну чесноту Марії Антуанетти; віршем і прозою вихваляли її жертовність, доброту і справжній героїзм; а щедро зрошений сльозами серпанок вигадок і байок, який здебільшого виплітавсь аристократичними ручками, дооздобив прояснілий образ «reine martyre», королеви-мучениці.

Психологічна правда, як воно здебільшого й буває, лежить посередині. Марія Антуанетта не була ні великою святою роялізму, ні хвойдою, «grue» революції, а лише пересічністю, звичайною, врешті, жінкою, не дуже розумною і не дуже дурною, була, як то кажуть, ні те ні се і не мала ніякої схильності до добра й щонайменшого потягу до зла; була пересічною жінкою минулого, сьогодення й прийдешності, не виказуючи демонічних нахилів і жадоби геройства, — отже, підстав для трагедії вкрай мало. Проте історія — незрівнянний деміург: щоб поставити діткливу драму, їй зовсім непотрібен героїчний характер для центральної ролі. Адже трагічне породжують не тільки демонічні риси людської вдачі, а, здебільшого, лише несумірність людини з її долею. І в драматичних шатах така несумірність постає тоді, коли надлюдина, герой, геній вступає в конфлікт із навколишнім світом, занадто вузьким і ворожим для завдань, які йому визначила доля, — як-от Наполеон, що задихався на мізернім острові Св. Гелени, або в’язень своєї глухоти Бетховен, — постає завжди і всюди, коли видатна особа не знаходить своєї міри, виходу власній силі. Але трагічне постає ще й там, де людині пересічної, а то й просто слабкої вдачі дістається нелюдська доля, де на неї лягає відповідальність, яка її згнічує і розчавлює, — і, дивлячись чисто по-людськи, такий трагізм видається мені ще разючішим. Бо ж незвичайна людина підсвідомо завжди шукає незвичайної долі; прагнення героїчного або, як казав Ніцше, «небезпечного» життя притаманне вже самій її несвітській натурі — і вона стає на герць з усім світом, адже цього вимагає її відважна вдача. Отже, геній, зрештою, почасти сам завинив у своїх стражданнях, бо він ніби покликаний пройти випробування вогнем, щоб знайти відповідну міру своїй нелюдській силі; як буря підхоплює чайку, так і його могутня доля штовхає його все далі й вище. Натомість люди звичайні вже за самою своєю суттю прагнуть супокійного животіння; вони не прагнуть трагічного й не мають у ньому потреби; вони воліють жити затишно в пітьмі, затулившись від вітру, обравши помірний життєвий клімат; ось чому вони лякаються, опираються й утікають, коли невидима рука штовхає їх у неспокій. Вони не хочуть нести історичної відповідальності, навпаки — бояться її; вони не шукають страждань — усі муки їм просто накидають; перевершити власну міру їх спонукає не душа, а примушують ззовні. Оці страждання негероїв, людей пересічних, дарма що їхнім мукам бракує очевидного сенсу, видаються мені не менш величними, ніж несамовиті страждання справжніх героїв, а може, іще зворушливішими, бо людина пересічна змушена терпіти їх сама і не має, як-от митці, щасливої змоги перелити свою муку в незабутні витвори.

Але доля часом уміє збурити посередні натури і твердим кулаком розбиває їхню шкаралущу пересічності — життя Марії Антуанетти є, мабуть, найразючішим прикладом цього в історії. З тридцяти восьми прожитих років перші тридцять ця жінка простувала звичайним шляхом, щоправда, серед найвищих верств, і ніколи не перевершила загальної для всіх міри добра і зла: в неї млява душа, звичайнісінька вдача, і з історичного погляду вона спершу була тільки статистом. Якби в її безумний світ утіх не вдерлася революція, ця незначна принцеса Габсбурзького дому спокійно жила б собі й далі, як живуть мільйони жінок за будь-яких часів: танцювала б, базікала б, кохала б і сміялася, наряджалась, ходила б із візитами й подавала старцям, народжувала б дітей і зрештою спокійно лягла б у ліжко й померла, власне, й не живши насправді духом своєї доби.

Оскільки вона була королева, її б урочисто поклали в труну і двір носив би жалобу, але потім вона б зникла з людської пам’яті, як і безліч інших принцес — Марія Аделаїда та Аделаїда Марія, Анна Катерина і Катерина Анна, чиї байдужі й безмовні нагробки з написами, які ніхто не читає, ще й досі бовваніють у Готі. Ніхто ніколи не мав ніякого бажання витягти з небуття їхні образи, їхні погаслі душі, ніхто не питатиме, які ж вони були насправді, і, — це найважливіше, — якби не було її безмірних страждань, ніхто б не знав і не згадував навіть саму Марію Антуанетту, королеву Франції. Адже щастя чи, може, нещастя пересічних людей полягає в тому, що вони не відчувають ніякої потреби знайти свою міру і не ставлять перед собою ніяких жадливих питань, аж поки їх поставить доля: вони присипляють у собі нерозкриті можливості, згнічують здібності, ослаблюють силу; таке робиться й з м’язами, яких зовсім не вправляють і які напружуються лише тоді, коли виникає потреба боронитись. Щоб пересічній натурі стати всім, чим вона здатна бути, а може, навіть ще більшим, ніж вона гадала й передчувала, її доконечне випхати поза її власні межі — а доля не має для цього ніякого іншого батога, крім нещастя. Як іноді митець, прагнучи довести свою творчу силу, вишукує нібито нікудишній сюжет замість значущих і всеохопних, так часом і доля обирає незначного героя, щоб показати, що можна напружити до краю і найслабшу матерію, зі слабкої і ледачої душі створити незмірно трагічний образ. Марія Антуанетта — один із кращих прикладів цього героїзму несамохіть.

Як по-мистецькому вправно, з якою вигадливістю в епізодах, на якій широчезній сцені збудувала свою драму історія круг цієї звичайної натури, як промітно згромадила конфлікти навколо центральної героїні, що спочатку аж ніяк не сподівалася їх! І з якими ж диявольськими хитрощами вона почала розбещувати жінку! Дитині подарувала дім — імператорський палац, підлітку — корону, дівчині — всю щедрість і пишноту краси й багатства, а крім того — безжурне серце, що й не питало про ціну і вартість усіх тих дарунків. Вона довгі роки в усьому потурала цій жінці й розбещувала її бездумне серце, аж поки геть запаморочила їй розум і зробила вкрай безтурботною. Але надміру швидко й легко звівши жінку на недосяжні щасливі високості, доля з витонченою жорстокістю і повільністю дала їй звідти впасти. В цій виставі з мелодраматичною смілістю постали віч у віч найразючіші контрасти: з імператорського палацу, де були сотні покоїв, її попхнули в жалюгідну тюремну комірчину, з королівського трону — на ешафот, зі скляно-золотої карети — на драбинчак для падла, з розкоші — в злидні; замість народної любові її обступила ненависть, замість вітань — поговори; доля безжально спихала її раз у раз нижче аж до самісінького дна. Й ця дрібна, пересічна людина, яку раптом заскочили серед її примх і розваг, ця нерозумна душа навіть не розуміла, чого вимагають від неї ті ворожі сили, вона тільки відчувала, як дошкульний кулак та розпечені пазурі мордують її тіло; ця незвикла до страждань, простодушна жінка опиралась і боронилася, стогнала й утікала, прагнучи врятуватись. Але з безжальністю митця, який не полишає свого матеріалу, аж поки до останку його напружить і вирве з нього всі можливості, мудра рука нещастя не відпускала Марію Антуанетту, аж доки викувала з м’якої і недолугої душі міць і гідність, аж доки проступила в ній уся успадкована від батьків і предків душевна велич, якої доти не було навіть сліду. Приголомшена стражданнями, змучена жінка, яка ніколи не цікавилась своєю душею, зауважила в собі переміну: саме тоді, коли скінчилася її монарша влада, вона відчула, як у ній росте щось нове й велике, яке б не виросло без отих страждань. «Тільки в нещасті починаєш розуміти, хто ти насправді» — ці напівгорді, напівзворушливі слова раптом зірвались у неї з уст разом із подивом: вона передчула, що саме завдяки стражданням її незначне й пересічне життя стане прикладом для прийдешнього. Усвідомлюючи це високе зобов’язання, вона немов підносилась, і її характер переріс сам себе. Незадовго до того, як розбилася смертна оболонка, витворився шедевр, який уже не загине: в останні, найостанніші хвилини життя Марія Антуанетта, пересічна людина, нарешті досягла трагедійної міри і стала такою ж великою, як її доля.

Дитину одружують

Сотні років на численних німецьких, італійських і фландрських бойовищах змагалися за провід у Європі Габсбурґи і Бурбони — аж поки зрештою втомились і ті й ті. Коли вже доходило до краю, побачили давні вороги, що їхні невситимі ревнощі лиш прокладають дорогу іншим монаршим домам: єретичний народ з англійського острова вже тягнеться до влади над світом, протестантський Бранденбург уже виріс у могутнє королівство, напівпоганська Росія вже ладна до безмежжя розтягувати свої кордони. «Чи не ліпше, — почали (як завжди, запізно) питати себе владарі та їхні дипломати, — укласти мир між собою, ніж знов і знов собі на шкоду, а невірним вискочням на добро починати воєнні грища?» Шуазель з двору Людовіка XV і Кауніц, дорадник Марії Терезії, уклали союз і, щоб він був тривким, а не простим собі перепочинком між двома війнами, запропонували обом династіям, Габсбурґам і Бурбонам, поєднатися кровними узами. В Габсбурзькому домі ніколи не бракувало принцес на порі, тож і цього разу було з кого вибрати, та й іще якого завгодно віку. Міністри спершу гадали одружити з котроюсь габсбурзькою принцесою Людовіка XV, незважаючи на його більш ніж сумнівні звичаї і на те, що він уже дідусь; та найхристиянніший король миттю перескочив з ліжка Помпадур до ліжка іншої фаворитки, Дюбаррі. Імператор Йосиф, овдовівши вдруге, теж не виказував ніякого бажання побратися з однією з трьох підстаркуватих дочок Людовіка XV — отож залишалася третя і найприродніша комбінація: заручити юного дофіна, онука Людовіка XV й майбутнього наступника французької корони, з котроюсь донькою Марії Терезії. 1766 року одинадцятирічній Марії Антуанетті вже можна було робити поважні пропозиції, і 24 травня австрійський посол ясно пише імператриці: «Король дав зрозуміти, що Ваша величність може вважати проект певним і вирішеним». Але дипломати не були б дипломатами, якби не пишалися тим, що роблять просте складним, а передусім спритно зволікають із кожною важливою справою. Почались міждвірські інтриги, минає рік, другий і третій, і Марія Терезія, маючи підстави для сумнівів, уже непокоїться, що її лихий сусіда, Фрідріх прусський, «le monstre»[1], як вона називає його, розгнівавшись, зрештою своїми макіавеллівськими викрутнями зруйнує і цей, такий важливий для австрійської могутності, план. Отож вона докладає всієї ласкавості, пристрасті й хитрощів, аби французький двір не відмовився від своєї напівобіцянки. З невтомністю свахи-професіоналки, з упертим і невідступним терпінням, властивим її дипломатії, вона знов і знов вихваляє принцесу в Парижі; послів засипала люб’язністю й подарунками, щоб вони зрештою здобули у Версалі тверду шлюбну пропозицію. Більш імператриця, ніж мати, більше дбаючи про могутність Австрійського дому, ніж про щастя своїх дітей, вона не зважає на застороги послів, що природа нічим не обдарувала дофіна: розум у нього пересічний, він вайлуватий і зовсім нечутливий. Та навіщо ерцгерцогині бути щасливою, коли вона стане королевою? Чим палкіше домагається контракту Марія Терезія, тим розважнішим і стриманішим, добре знаючи світ, стає Людовік XV. Три роки надсилають йому портрети й описи малої ерцгерцогині, а король лиш каже, що він, власне, прихильний до шлюбного плану. Але вирішального слова не говорить, нічим не зв’язує себе.

А тим часом запорука цих важливих державних справ, одинадцяти-, дванадцяти-, тринадцятирічна Туанетта, ніжна, зграбна, струнка й безперечно гарненька, ні про що й гадки не має: вона пустує і грається з братами, сестрами й подругами в покоях і садку Шенбрунна, виказуючи всю свою вдачу, — навчанням, книжками, освітою вона переймається мало. Від природи ласкава і жвава, як ртуть, вона так добре тямить обкрутити круг пальця своїх виховательок — гувернанток і абатису, що спекується всіх уроків. Марія Терезія через численні державні справи не може серйозно подбати про жодну дитину зі свого численного виводка — отож якогось дня вона, жахнувшись, зауважує, що в тринадцять років майбутня королева Франції не вміє до ладу писати ні німецькою, ні французькою, не має хоч якихось знань з історії і взагалі неосвічена; не краще було й з музикою, хоч її вчив грати на фортепіано не будь-хто, а сам Ґлюк. Тепер в останню мить слід надолужити згаяне, зробити з пустотливої й ледачкуватої Туанетти освічену даму. Найважливіше, щоб майбутня королева Франції гаразд танцювала й мала добру французьку вимову. Для цього Марія Терезія похапцем наймає видатного танцмейстера Новерра та двох акторів із французької трупи, що саме гастролювала у Відні: одного — для вимови, другого — для співу. Та ледь французький посол повідомив про це Бурбонів двір, як у Версалі обурились: не годиться доручати фіґлярам освіту майбутньої французької королеви. Поквапно провели нові дипломатичні переговори, бо виховання названої нареченої дофіна Версаль уважав уже власною справою. Крутили і так і сяк, аж нарешті з наказу єпископа Орлеанського послали вихователем до Відня абата Вермона — йому ми завдячуємо перші надійні вістки про тринадцятирічну ерцгерцогиню. Вона видалась йому привабною й симпатичною: «В неї чарівне личко і на додачу найзвичайніше поводження, і коли вона, як можна сподіватися, трохи підросте, то набуде тієї принадності, якої можна лишень бажати високій принцесі. Вдача в неї дуже добра». Та значно обережніше висловлювався добряга абат про фактичні знання й старанність своєї учениці. Пустотлива, неуважна, метка, жвава, як ртуть, мала Марія Антуанетта, дарма що була кмітлива, не виказувала ні найменшої схильності братись за щось поважне. «В неї більше розуму, ніж гадалося досі, та, на жаль, до дванадцяти років він зовсім не був привчений зосереджуватись. Трохи лінощів і чимало легковажності ще більш обтяжують мені викладання. Вже шість тижнів, як я почав з основ красного письменства; вона добре розуміє, слушно міркує, але я не можу примусити її глибше опановувати матеріал, хоч і відчуваю, що здібності до цього в неї є. Зрештою я переконався, що виховувати її можна лиш тоді, якщо водночас і розважати».

Майже дослівно те саме через десять і через двадцять років казали всі державні діячі, нарікаючи на знехіть Марії Антуанетти до міркувань при її великому розумі; на те, що, знудившись, вона втікає від будь-якої поважної бесіди; вже в тринадцятирічній цілком проступила вся згубність її вдачі — вона все може і нічого насправді не хоче. Та відколи на французькому дворі королюють коханки, там більше цінують, як жінка поводиться, а не те, чого вона справді варта. Марія Антуанетта гарненька, показна й доброзвичайна — цього досить, і зрештою 1769 року Людовік XV пише листа, якого з таким нетерпінням чекала Марія Терезія; в тому листі король урочисто просить руки юної принцеси для свого онука, майбутнього Людовіка XVI, і пропонує справити весілля на Великдень наступного року. Зраділа Марія Терезія погоджується: після багаторічного клопоту засмученій жінці, що вже й не сподівалася на успіх, ще раз усміхнулося щастя. Мир для імперії, а з тим і в Європі видається їй забезпеченим; вісники й посланці вмить урочисто оповістили всі європейські двори, що Габсбурґи і Бурбони вже не вороги, а навіки зробилися кревними. «Bella gеrant alii, tu, felix Austria, nube»[2] — знову справдився давній габсбурзький девіз.

Робота дипломатів щасливо завершилась. Та аж тепер стало ясно: це було найлегшим. Бо то іграшка — намовити Габсбурґів і Бурбонів до порозуміння, замирити Людовіка XV і Марію Терезію, — порівнюючи з несподіваними труднощами в погодженні французьких і австрійських двірських та палацових церемоній для такої показної врочистості. Щоправда, обидва головні гофмейстери та решта фанатиків порядку мали цілісінький рік на розробку кожного параграфа страшенно важливого протоколу весільного свята, але що важить рік, у якому лише дванадцять місяців, для такого складного китайського етикету! Наступник французького трону одружується з австрійською ерцгерцогинею — це ж скільки делікатних питань, що мають вагу для всього світу, зачіпається при цьому, як глибоко треба обмислити кожну дрібницю, яких непоправних хиб можна уникнути, вивчаючи сторічні документи! День і ніч гріють собі чуба священні охоронці звичаїв і порядків у Версалі й Шенбрунні; день і ніч обговорюють посли кожне окреме запрошення, сновигають гінці з пропозиціями і контрпропозиціями, бо ж усі розуміють, яка жахітна може статись катастрофа (гірша ніж сім воєн), коли з такого небуденного приводу буде вражено дворянський гонор одного з високих домів! У незліченних працях по той і по цей бік Рейну обмірковуються й обговорюються гачкуваті докторальні питання, як-от: чиє ім’я має першим стояти на шлюбному контракті, австрійської імператриці чи французького короля, хто першим має підписуватись, які дарунки давати, який має бути посаг, хто проводжатиме, хто зустрічатиме молоду, скільки кавалерів, фрейлін, вояків і охоронців, старших і молодших камеристок, перукарів, сповідників, лікарів, канцеляристів, писарів і праль мають супроводжувати весільний поїзд австрійської ерцгерцогині до кордону, і скільки потім — спадкоємицю французького трону від кордону до Версаля. Поки вчені перуки по обидва боки Рейну навіть у загальних рисах не дійшли ще згоди в основних питаннях, дами й кавалери обох дворів почали й собі, немовби йшлося про ключі від раю, — одне поперед одного, одне проти одного, одне поза одним — змагатися за честь чи то проводжати, чи то зустрічати весільний поїзд, і кожне боронило своє право цілими зшитками пергаментів. Хоча церемоніймейстери працювали, мов ті галерники, все ж за цілий рік не дійшли вони краю у найзначущих для світу питаннях — кого допускати до двору і хто більше має привілеїв. В останню мить, наприклад, викреслили з програми представництво ельзаських дворян, бо «не було вже часу розв’язувати складні питання етикету». І якби королівський наказ не визначив цілком певну дату, французькі й австрійські охоронці ритуалів і досі б не дійшли згоди про «належну» форму весілля, не було б ніякої королеви Марії Антуанетти і, мабуть, ніякої Французької революції.

Хоч і Австрії, і Франції вкрай потрібна була ощадливість, та весілля влаштували з якнайбільшою розкішшю та пишнотою. Пасти задніх не хотіли ні Габсбурґи, ні Бурбони. Палац французького посольства у Відні виявився замалим для півтори тисячі гостей — сотні робітників поквапно спорудили прибудови, а тим часом у Версалі для весільних урочистостей збудували цілий театр. Тут і там для двірських постачальників, кравців, ювелірів, каретників настали благословенні часи. Щоб везти лише саму принцесу, Людовік XV замовив Франсьєнові, двірському постачальнику в Парижі, дві дорожні карети ще не баченої пишноти: були вони з дорогого дерева й блискучого скла, всередині оббиті оксамитом, зверху щедро оздоблені малюванням, ще й увінчані коронами, — до того ж мали чудові ресори і рушали з місця, тільки-но їх потягнути. Для дофіна й королівського двору пошили нове святкове вбрання, засіявши самоцвітами, великий «Пітт», найдорожчий тогочасний діамант, прикрашав весільного капелюха Людовіка XV. Не менш пишний посаг готувала дочці Марія Терезія: мережива, виплетені для цього в Мехелені, найтонша білизна, шовки й самоцвіти. І нарешті сват, посол Дюрфор, прибув до Відня, давши чудовий спектакль віденцям, що безтямно кохались на видовиськах: сорок вісім карет шестернею, серед них дві скляні дивовижі, повільно й велично котилися заквітчаними вулицями до Гофбурґу, самі лиш нові лівреї ста сімнадцяти слуг і охоронців, що супроводили свата, коштували сто сім тисяч дукатів, а ввесь виїзд не менш ніж триста п’ятдесят тисяч. А далі пішло свято за святом: офіційне сватання, врочисте зречення Марією Антуанеттою перед Євангелієм, розп’яттям і в сяйві пломінких свічок своїх австрійських прав, вітання двору й університету, військовий парад, святкова вистава в театрі, прийом і бал у Бельведері для трьох тисяч осіб, ще один прийом і вечеря для півтори тисячі гостей у Ліхтенштейнському палаці, нарешті 19 квітня укладення шлюбу per procurationem[3] у церкві Святого Авґустіна: дофіна заступав ерцгерцог Фердинанд. Потім іще одна затишна родинна вечеря і 21-го врочистий від’їзд, останні обійми. Живою вуличкою з шанобливо застиглого люду в кареті французького короля колишня австрійська ерцгерцогиня Марія Антуанетта поїхала назустріч своїй долі.

Тяжко засумувала Марія Терезія, розлучившись із дочкою. Довгі роки пристаркувата змучена жінка, дбаючи про могутність Габсбурзького дому, прагла цього шлюбу, як найбільшого щастя, та все ж в останню мить занепокоїлась долею, яку сама ж призначила дочці. Якщо глибше зазирнути в її листи і життя, то побачимо: для цієї трагічної владарки, єдиного великого монарха Австрійського дому, корона давно вже стала тягарем. Незмірним клопотом і нескінченними війнами супроти Пруссії й Турції, Сходу й Заходу боронила вона цілісність цієї збудованої на шлюбах і в певному розумінні штучної імперії, але саме тепер, коли держава здавалася найміцнішою, її дух занепав. Дивні передчуття опосіли шановну жінку, нібито імперія, якій вона віддала всю свою силу й пристрасть, за її наступників зруйнується й упаде; прозірливий, майже видющий політик, вона знає, як неміцно пов’язана ця мішанина випадково поєднаних народів, скільки треба стриманості та обачності, розумного невтручання, аби лише підтримати її існування. Та хто далі робитиме те, що вона дбайливо розпочала? Глибоке розчарування в дітях пробудило в ній дух Кассандри, бо ж їм бракує всього, що було найвластивішою силою її натури незмірного терпіння, неквапних обміркованих планів і наполегливості, вміння зрікатися й мудро обмежувати себе. Зате лотарінзька кров її чоловіка гарячою невпокійною хвилею струмувала в жилах її дітей, кожне з них заради миттєвої втіхи ладне було зруйнувати нечувані можливості — дрібні людці, легкодумні, невірні, перейняті лиш минущими успіхами. Її син і співправитель, Йосиф II, виявляючи нестримне нетерпіння наступника трону, підлещується до Фрідріха Великого, який усе життя переслідував і зневажав її. Ще він обожнює Вольтера, хоч вона, правовірна католичка, ненавидить його, мов антихриста. Ще одна її дитина, яку вона теж призначила для трону, ерцгерцогиня Марія Амалія, щойно вийшовши заміж у Парму, була така легковажна, що цілій Європі запирало дух. За два місяці вона розшарпала фінанси, призвела країну до безладу і тішилася коханцями. Від другої дочки в Неаполі теж було мало честі. В жодної з дочок не було ні розважності, ні моральної сили — і та велетенська самовіддана й сумлінна будівнича робота, якій велика імператриця безжально віддала в жертву своє особисте життя, кожну радість і дешеву втіху, видалась їй марною. Найрадніше вона б утекла в монастир, та лише боячись, відчуваючи непомильно, що її нестримний син нерозважними діями миттю зруйнує все, що вона збудувала, стара войовниця цупко тримає скіпетр, від якого давно втомилися її руки.

Добре знаючись на людях, вона не мала також ніяких ілюзій щодо меншенької, Марії Антуанетти. Вона знає про переваги — доброту і звичайність, свіжий меткий розум і щиру людяність — своєї найменшої дочки, але бачить і небезпеки — її незрілість, легковажність, пустотливість і розвіяність. Щоб бути до неї ближче, хоча б в останню мить виліпити королеву з того норовливого лісового звіряти, Марія Терезія за два місяці до від’їзду звеліла дочці спати разом із нею в одній кімнаті, намагаючись довгими бесідами підготувати її до високого становища; а щоб прихилити небеса, вона бере дитину з собою на прощу в Маріацель. Чим ближче підходить час розлуки, тим більший неспокій проймає імператрицю. Якісь непевні передчуття точать їй серце — передчуття близького нещастя, — і вона докладає всіх зусиль, аби відігнати ті лихі привиддя. Перед від’їздом вона дає Марії Антуанетті докладні приписи поведінки й бере з безтурботної дитини клятву щомісяця пильно перечитувати їх. Крім офіційного, надсилає Людовіку XV ще й приватного листа, в якому пристаркувата жінка благає старого вже чоловіка бути поблажливим до ще дитячої нестатечності чотирнадцятирічної дівчинки. Але внутрішній неспокій не згасає. Марія Антуанетта ще й не доїхала до Версаля, а мати знову її просить звертатися за порадою до тієї пам’ятки. «Люба донечко, нагадую тобі, щоб ти двадцять першого числа кожного місяця перечитувала той аркуш. Благаю тебе, не забудь про це моє прохання. Мене непокоїть лише твоє недбальство щодо молитви й читання, а воно вже потягне за собою розвіяність і лінощі. Борися з цим... і не забувай своєї матері, котра хоч і далеко, проте до останнього свого подиху дбатиме про тебе». І поки світ навколо святкує тріумф її дочки, стара жінка йде до церкви благати Бога, аби відвернув те лихо, яке ніхто, крім неї, не відчуває.

Поки велетенська кавалькада — триста сорок коней, яких мали перепрягати на кожній поштовій станції, — повільно сунула Верхньою Австрією та Баварією і після численних свят та прийомів підступала до кордону, на острові серед Рейну між Келем і Страсбургом теслі й шпалерники зладжували незвичайну будівлю. Тут версальський і шенбруннський головні гофмейстери виклали свого найбільшого козиря; після нескінченних нарад, де має відбутись урочиста передача нареченої — ще на австрійських чи вже на французьких теренах, — хтось найкмітливіший із них знайшов соломонове рішення; на одному з невеличких безлюдних піщаних острівців на Рейні, між Францією і Австрією, отож на нічиїй землі, збудувати дерев’яний павільйон для врочистої передачі, диво нейтралітету: два передпокої з боку правого берега, в які Марія Антуанетта ввійде ще ерцгерцогинею, два передпокої з боку лівого берега, з яких по церемонії вона вийде дофіною Франції, а посередині велика зала врочистої передачі, де ерцгерцогиня перетне останню межу і стане наступницею французького трону. Коштовні гобелени з архієпископського палацу вкрили нашвидкуруч споруджені стіни, Страсбурзький університет позичив балдахін, заможні страсбурзькі городяни — свої найкращі меблі. Звісно, міщанському окові нема як позирнути на це святилище царської пишноти, та все ж кілька срібняків повсюди додають охоронцям поблажливості, — і за кілька днів до прибуття Марії Антуанетти гурток молодих німецьких студентів, щоб угамувати цікавість, прокрався до напівготових покоїв. Надто вже один серед них — гінкий, з палким незалежним поглядом, з німбом генія над мужнім чолом — усе не міг надивитися на розкішні гобелени, виткані за ескізами Рафаеля, вони розбудили в юнакові, який щойно в Страсбурзькому соборі вперше відкрив для себе дух ґотики, поривне бажання з не меншим запалом збагнути й класичне мистецтво. Він натхненно пояснює не таким красномовним приятелям несподівано посталий перед ними світ краси італійського майстра, але раптом затнувся, його схопило невдоволення, чорні густі брови майже гнівною хмарою наповзли на ще полум’яні очі. Бо він аж тепер збагнув, що зображено на тих килимах; а то й справді була найбільш негодяща для весілля легенда: історія Язона, Медеї та Креуси, архіприклад лиховісного шлюбу. «Як можна, — гучно викрикнув геніальний юнак, навіть не помітивши подиву навколишніх, — так бездумно подавати на очі молодій королеві, яка вперше в’їздить у країну, образ чи не найогиднішого шлюбу, що будь-коли укладався. Хіба ніхто з французьких будівничих, декораторів і шпалерників не тямить, що образи промовляють, діють на почуття і розум, вражають, розбуркують передчуття? Хіба ж не правда, що цю гарненьку і, як ми чули, веселу панну вже на кордоні зустрічають гидким привиддям?»

Друзі ледь змогли вгамувати шаленця, вони майже силоміць вивели Ґете — той юний студент був саме він — з дерев’яного палацику. А невдовзі підкотився той «могутній потік двірських пишнот» весільного поїзда, виповнивши радощами й веселим гомоном розцяцьковані покої, — ніхто й не здогадувався, що кілька годин тому видюще око поета вже примітило чорні нитки недолі в тому строкатому тканні.

Церемонія передачі Марії Антуанетти має означати розлуку з усіма та з усім, що пов’язує її з Австрійським домом, — і навіть для цього церемоніймейстери вигадали особливий символ: не тільки ніхто з її вітчизняного почту не міг переступити невидного кордону, етикет ще й вимагав, аби в неї на тілі не зосталося й нитки вітчизняного виробництва, ні черевиків, ні панчіх, ні сорочки, ні стрічки. З тієї миті, коли Марія Антуанетта стане дофіною Франції, її можуть укривати лише французькі тканини. Отож в австрійському передпокої перед цілим австрійським почтом чотирнадцятирічна дівчинка мусить роздягнутися до нитки: голе-голісіньке, ще не розквітле дівоче тіло на мить осяяло тьмяний покій, і вже вдягають його в сорочку з французького шовку, в паризькі спідниці, ліонські панчохи, черевики, пошиті придворним шевцем, у плетива й мережива. Не можна зоставити жодної милої пам’ятки, ні хрестика, ні перстеника — невже б завалився світ етикету, якби зберегла вона однісіньку шпильку або дорогу для неї стрічечку? — вже не можна бачити жодне віддавна знайоме обличчя. Чого ж тоді дивуватися, що, так гостро відчувши себе закинутою на чужину, налякавшись усієї тієї пишноти й метушні, мале дівча, як і годиться дитині, зайшлося плачем? Але воно миттю опановує себе, в політичному шлюбі немає місця поривам почуттів; он там у другій кімнаті вже чекає французький почет, і було б сором з’явитися перед новими «супровідниками» з мокрими очима, зарюманою й переляканою. Весільний боярин, граф Штаргемберґ, подав їй руку для вирішального переходу — перебрана у французьке, востаннє з австрійським почтом позаду, ще хвилину австрійка, ввійшла вона до зали, де в щонайпишнішому вбранні вже стояли бурбонські посланці. Сват Людовіка XV виголосив урочисту промову, перечитали протокол, потім настала — всі затамували подих — велика церемонія. Мов у менуеті, був обрахований кожен крок, наперед випробуваний і завчений. Стіл посеред покою символічно позначав кордон. Перед ним стояли австрійці, позаду — французи. Спершу австрійський боярин граф Штаргемберґ пустив руку Марії Антуанетти, замість нього підступив французький весільний боярин і неквапно врочистим кроком повів пройняту дрожем дівчину навкіл столу. Поки тяглась ця точно відміряна хвилина, французький почет поволі виступав назустріч майбутній королеві, а австрійський нечутно відступав до виходу, так що в ту мить, коли Марія Антуанетта опинилась серед своїх нових французьких придворних, австрійські вже вийшли з покою. Безгучно й бездоганно, маєстатично, немов у сні, відбулась ця оргія етикету; тільки в останню мить мале перестрашене дівча не витримало цієї скрижанілої врочистості. Замість холодно й незворушно прийняти відданий уклін своєї нової фрейліни, графині Ноай, вона заридала й, ніби шукаючи підтримки, впала в її обійми — прегарний і зворушливий жест безпорадності, який забули вписати всі тутешні й тамтешні мудрагелі ритуалів. Але почуття не враховуються логарифмами двірських правил, надворі вже чекає скляна карета, вже калатають дзвони Страсбурзького собору, гримлять гарматні салюти — і серед вітальних гуків Марія Антуанетта назавжди покидає безтурботні терени дитинства, починається її жіноча доля.

Приїзд Марії Антуанетти став незабутнім святом для давно вже відвиклого від свят французького народу. Десятки років у Страсбурзі не було жодної майбутньої королеви, та ще й такої чарівливої, як це юне дівча. Зграбне дитя з попелясто-білявими косами і блакитними пустотливими очима, сидячи у скляній кареті, сміялося й усміхалось до незліченних юрмиськ у гарнім ельзаськім народнім убранні, що стеклися з усіх сіл і містечок привітати пишний весільний поїзд. Сотні вбраних у біле дітей ідуть попереду екіпажа, встелюючи шлях квітами; споруджено тріумфальну арку, заквітчано брами, на міському майдані водограєм дзюркоче вино, на рожнах смажаться цілі воли, з величезних кошів роздають хліб злидарям. Увечері святково засвітились усі будинки, вогненні вервечки зміїлися на вежах собору, зачервонивши й просвітивши наскрізь його ґотичне плетиво. Рейном ковзають з ліхтарями, мов розжарені помаранчі, й різнокольоровими смолоскипами незліченні суденця й човни; серед гілля, відбиваючи світло, зблискують барвисті скляні кулі; і так, щоб видно було всім, немовби завершуючи грандіозний феєрверк, на острові поміж міфологічних фігур палахкотять переплетені монограми дофіна й дофіни. До пізньої ночі тинявся охочий до видовиськ люд узбережжям і вулицями, гучала й деренчала музика, хлопці й дівчата крутились у жвавім танці: здавалося, що білява австрійка провістила безжурну золоту добу, гноблений і озлоблений французький народ іще раз розкрив своє серце для ясної надії.

Але й ця чудова картина приховувала невеличкий і невидний ґандж, тут, як і на гобеленах приймальної зали, доля теж символічно вплела лихі призвістки. Коли наступного дня перед від’їздом Марія Антуанетта ще хотіла послухати відправу, то в соборному порталі замість превелебного єпископа на чолі духівництва її привітав його небіж і коад’ютор. У просторих фіалкових шатах, трохи скидаючись на жінку, світський священик виголосив галантно-патетичну промову — недарма Академія обрала його своїм членом, — завершивши її люб’язними фразами: «Для нас ви живий образ вельмишановної імператриці, що давно вже зачудувала Європу, — й не менше її шануватимуть нащадки. Душа Марії Терезії нині поєдналась із душею Бурбонів». Після вітання процесія побожно ввійшла в сутінь собору, молодий священик підвів юну принцесу до вівтаря і пещеною, унизаною перснями рукою джиґуна підніс Святі Дари. То був Луї, принц Роганський, що перший вітав її у Франції», — згодом трагікомічний герой історії з кольє, найнебезпечніший її супротивник, найзапекліший ворог. Ота рука над головою, що нині благословить її, згодом пожбурить її корону й честь у бруд і зневагу.

Марії Антуанетті не можна вже далі зоставатись у Страсбурзі, в майже рідному їй Ельзасі: коли король Франції чекає, неприпустимі жодні зволікання. Ніби пливучи понад берегами вітань і зичень, проминувши тріумфальні арки й заквітчані брами, весільний поїзд нарешті добувся до властивої мети, до Комп’єнського лісу, де, немов у містечку з карет, королівська сім’я чекала нової родички. Придворні кавалери і дами, офіцери і гвардія, барабанщики, сурмачі й музики — всі в новісінькому лискучому вбранні — поставали строкатим розмаїттям, прозорий весняний ліс заяскрів увесь миготливими барвами. Ледь фанфари кожного почту сповістили про прибуття весільного поїзда, як Людовік XV вийшов з карети, щоб зустріти онукову дружину. Та Марія Антуанетта вже заквапилась йому назустріч своєю дивовижною легкою ходою і щонайзграбніше (недарма ж вона учениця видатного танцмейстера Новерра) опустилась навколішки перед дідом свого майбутнього чоловіка. Король, завдяки своєму Оленячому паркові добрий знавець свіженької дівочої плоті, надто вже чутливий до краси і зграбності, лагідно й задоволено нахилився до молоденької біленької ласої ляльки, підвів онукову наречену й поцілував у обидві щоки. І аж потім представив їй майбутнього чоловіка. Той, зростом п’ять футів і десять дюймів, застигло й збентежено, мов бовдур, стояв обіч, аж нарешті звівши оспалі підсліпі очі, — і, не дуже чуло, а лиш офіційно, як годилося за етикетом, поцілував наречену в щоку. В кареті Марія Антуанетта сиділа між дідом і онуком, Людовіком XV і майбутнім Людовіком XVI. Здавалося, що роль нареченого перебрав на себе старий володар, він жваво теревенив і навіть почав залицятись, а майбутній чоловік мовчки і знуджено скулився в кутку. До вечора, коли заручені, ба навіть уже одружені per procurationem мали йти спати до окремих покоїв, сумний наречений так і не зронив жодного слова до того чарівного недолітка, а в своїм щоденнику, підсумувавши цей знаменний день, записав такі-от сухі рядки: Entrevue avec Madame la Dauphine[4].

Через тридцять шість років у тому ж таки Комп’єнському лісі інший володар Франції, Наполеон, чекав свою наречену — ще одну австрійську ерцгерцогиню, Марію Луїзу. Опецькувата й лагідна, аж нудна Марія Луїза зовсім не була така свіжа і гарненька, як Марія Антуанетта. Та все ж енергійний чоловік і коханець одразу ніжно й навально заволодів призначеною йому нареченою. Того ж таки вечора запитав єпископа, чи надає йому подружніх прав укладений у Відні шлюб, і, навіть не чекавши відповіді, робив усе наступне: другого дня вранці вони вже разом снідали в ліжку. Зате Марія Антуанетта в Комп’єнському лісі зустрілась не з чоловіком і не з коханцем, а лише із державним нареченим.

Друге, справжнє вінчання відбулось 16 травня у Версалі в каплиці Людовіка XIV. Такий двірський і державний акт найхристияннішого королівського дому — справа надто вже родинна й інтимна, а водночас велична й державна, щоб на те міг дивитися або хоча б утворити живу вуличку до церкви народ. Тільки шляхетна кров — з могутніми розлогими родоводами — має право ввійти до церкви — і променисте весняне сонце, сіючись крізь барвисте скло, падає на гаптовану парчу й лискучі шовки, на небачену розкіш тих обранців — так, немов востаннє яскраво спалахнув маяк приреченого світу. Вінчав архієпископ Реймський. Він благословив тринадцять золотих монет і шлюбну обручку; дофін надів обручку на підмізинний палець Марії Антуанетти, дав їй монети, потім обоє поставали навколішки для благословення. Загучав орган, почалась відправа, при читанні «Отче наш» над головами молодого подружжя тримали срібний балдахін; аж тоді вже король, а за ним, ретельно дотримуючись ієрархії, всі кревні підписали шлюбний контракт. Це був страшенно довгий і докладний документ, ще й сьогодні на пожовклому пергаменті можна побачити чотири нерівно й невправно написаних слова: Марія Антуанетта Жозефа Жанна, з мукою, нашкрябані дитячою рукою п’ятнадцятирічної дівчинки, а поряд — знов усі бурмотіли про лихий знак — величезну чорнильну ляпку, що лиш у неї з усіх, хто підписався, впала з непокірного пера.

Тепер, коли скінчилась церемонія, народові теж милостиво дозволили потішитись на монаршому святі. Незліченні юрмиська — мабуть, пів-Парижа зійшлося — заполонили версальські садки, сьогодні й простолюдові можна милуватися їхніми водограями та водоспадами, тінистими алеями і ясними моріжками; а головною втіхою мав бути вечірній феєрверк, найпишніший з будь-коли бачених на королівському дворі. Проте небеса влаштували феєрверк по-своєму. Пополудні згромадилися чорні лиховісні хмари, впала буря, вперіщила люта злива, люд, позбувшись видовиська, диким збезумілим потоком ринув до Парижа. Поки гнані бурею і мокрі, мов хлющ, десятки тисяч люду, тремтячи від холодної купелі, безладно втікали вулицями, і зігнулись, прибиті дощем, паркові дерева, за вікнами новозбудованої, освітленої тисячами свічок salle de spectacle[5], почався показний, ніяким ураганом і землетрусом не захитаний церемоніал весільного обіду. Людовік XV уперше й востаннє спробував перевершити пишноту свого великого попередника, Людовіка XIV. Тяжко вибороли собі запрошення шість тисяч обраних шляхетних гостей — правда, не для того, щоб їсти, а щоб шанобливо дивитися з галереї, як двадцять два члени королівської родини підносять до рота ножі й виделки. Всі шість тисяч затамували дух, аби не порушити врочистості цієї величної вистави. Лиш оркестр із вісімдесяти музик, заховавшись під мармурові аркади, лагідно й тихо награвав протягом цієї царської учти. Потім під салюти французької гвардії вся королівська родина пройшла живою вуличкою догідливо зігнутих дворян — офіційне свято скінчилося, королівському нареченому зосталось виконати тільки те, що й будь-кому іншому після весілля. Взявши правою рукою дофіну, лівою — дофіна, король повів дитячу пару (вдвох їм заледве було тридцять років) до спального покою. Етикет удерся навіть до шлюбної кімнати, бо хто, крім короля Франції, власною персоною міг надягнути нічну сорочку наступникові трону, а льолю дофіні — хто, крім заміжньої дами з найвищих кіл, що найменше ходила в заміжжі, в даному разі герцогині Шартрської? Але до самого ложа, крім наречених, міг підійти лиш архієпископ Реймський, який поблагословив його і покропив святою водичкою.

Нарешті придворні повиходили з інтимного покою; вперше подружжя — Людовік і Марія Антуанетта зосталось на самоті, з шурхотом опустився балдахін небесного ложа, закривши парчевим запиналом невидну трагедію.

Альковна таємниця

А таки одразу нічого в тім ліжку не сталося. І в тому, що наступного дня молодий чоловік записав у щоденнику, чаївся найлихіший подвійний зміст: «Rien»[6]. Ні двірські церемонії, ні архієпископське благословення шлюбного ложа не мали влади над прикрим ґанджем у дофіновім організмі, matrimonium non consummatum est[7], шлюбу y властивому розумінні не відбулося ні сьогодні, ні завтра, ні в найближчі роки. Марії Антуанетті дістався «nonchalant mari», байдужий чоловік, і спершу гадалося, що лиш боязкість, недосвідченість або «nature tardive»[8] (сьогодні ми б сказали інфантилізм) робить цього шістнадцятилітнього парубійка неспроможним біля звабного молодого дівчати. Тільки не тиснути й не стривожити душевно враженого, — нагадує досвідчена мати й радить Антуанетті не брати до серця подружніх розчарувань. «Рoint d’humeur là — dessus»[9], — пише вона в травні 1771 року і радить дочці вдаватись до «caresses, cajolis», ніжності й пестощів, але й застерігає, щоб не було їх занадто: «Trop d’empressement gâterait le tout»[10]. Ta коли цей стан тривав рік і другий, імператриця вже занепокоїлась «conduite si étrange»[11] молодого чоловіка. В його зичливості не можна було сумніватись, бо з кожним місяцем він ставав дедалі ніжніший зі своєю чарівною дружиною, невпинно ходив до неї вночі, щораз удаючись до марних спроб, — але останніх вирішальних пестощів не дають йому доконати якісь «maudit charme»[12], таємничий фатальний ґандж. Необізнана Антуанетта гадає, що це лиш «maladresse et jeunesse», незграбність і молодість, завдяки недосвідченості вона, бідненька, навіть намагається спростувати «лихі чутки про його неспроможність, що ходять по країні». Та тепер за діло вже взялася мати. Вона запрошує придворного лікаря ван Світена і радиться з ним про «froideur extraordinaire du Dauphin»[13]. Той стенає плечима. Якщо молоденькій і такій звабній дівчині не вдається запалити дофіна, то марні всякі медичні засоби. Листа за листом надсилає Марія Терезія до Парижа; аж нарешті король Людовік XV, украй досвідчений і надто вже вправний у цій царині, добирається до онука; втаємничують французького придворного лікаря Лассона і обстежують печального героя цієї любовної пригоди — і тут виявляється, що дофінова імпотенція зовсім не душевної природи, а спричинена незначною органічною вадою (фімозом): «Quien dice que el frenillo sujeta tanto el prepucio que no cede a la introduccion y causa un dolor vivo en el, por el quai se retrahe S. M. del impulso que conviniera. Quien supone que el dicho prepucio esta tan cerrado que no puede explayarse para la dilatacion de la punta î cabeza de la parte, en virtud de lo que no llegua la ereccion al punto de elasticidad necessaria» (Таємне повідомлення іспанського посла)[14]. Тепер уже йде консіліум за консіліумом, можна чи ні втручатись хірургічному скальпелю, — «pour lui rendre la voix»[15], як цинічно шепотіли в передпокоях. Тим часом Марія Антуанетта, вже навчена досвідченими подругами, теж робить усе можливе, аби спонукати свого чоловіка до хірургічного лікування. «Je travaille à le déterminer à la petite opération, dont a déjà parlé et que je crois nécessaire»[16], — пише вона 1775 року до матері. Та Людовік XVI — дофін тим часом хоч і став королем, але вже п’ять років усе ще не був шлюбним чоловіком, — з його хисткою вдачею ніяк не зважиться на рішучий учинок. Він зволікає й вагається, пробує й перепробує — і цей страхітливий, огидний і сміховинний стан безнастанних спроб і невдач тягнувся, — зганьбивши Марію Антуанетту, породивши кпини цілого двору, розлютивши Марію Терезію, принизивши Людовіка XVI, — ще два роки. Отже, сім огидних років, аж поки імператор Йосиф сам прибув до Парижа, щоб намовити до операції свого несміливого шваґра. Аж тоді цьому печальному цезареві кохання вдалося щасливо перейти Рубікон. Але душевне царство, яке він, урешті, здобув, було вже спустошене сімома роками сміховинної боротьби, двома тисячами ночей, коли Марія Антуанетта страждала від найгірших принижень як жінка і як дружина.

Хіба не можна було (мабуть, спитає чимало чутливих душ) не зачіпати цієї тяжкої і найсвятішої альковної таємниці? Хіба не можна було заховати, щоб і не знайшли, справжню причину неспроможності короля, полохливо обминувши трагедію шлюбного ложа, принаймні прикривши й промимривши, що «бракувало щастя материнства»? Чи справді в дослідженні людського характеру доконче наголошувати на таких інтимних подробицях? Так, доконче, бо всяка незгода, залежність, підлеглість і ворожість, що поступово склалась у взаєминах між королем і королевою, між двором і претендентами на трон і сягнула ген-ген у світову історію, зосталася б незрозумілою, якби ми не вказали щиросердо на її справжню причину. Більшість історичних подій — набагато більше, ніж загалом хотілося б уважати, — є лише наслідком того, що зароджується в альковах і під балдахінами королівських ліжок, проте навряд чи в будь-якому іншому випадку так чітко проступав логічний зв’язок між найінтимнішою приключкою і політичними наслідками, що відбились на долі світу, як у цій родинній трагікомедії, — і будь-яке дослідження характеру було б неправдивим, якби відсувало в тінь оте, що сама Марія Антуанетта називала «article essentiel», головним пунктом свого клопоту й сподівань.

Та й потім: чи справді розкривається таємниця, коли вільно й правдиво говорити про довголітню подружню неспроможність Людовіка XVI? Аж ніяк ні. Тільки дев’ятнадцяте століття з його хворобливим моралізмом і сексуальною сором’язливістю зробило «Nolimetangere»[17] з кожного відвертого обговорення фізіологічних стосунків. Зате у вісімнадцятому сторіччі і в усіх попередніх подружня спроможність чи неспроможність короля, плідність чи неплідність королеви були не приватною, а політичною і державною справою, бо цим визначалось, хто посяде трон, а з тим і долю цілих країн; ліжко було таким самим відкритим складником людського існування, як хрещальна купіль і домовина. З листування Марії Терезії і Марії Антуанетти, яке, безперечно, не минало рук державних архіваріусів і копіїстів, видно, що в ті часи австрійська імператриця і французька королева цілком вільно обговорюють кожну подробицю і невдачу того незвичайного шлюбу. Марія Терезія проречисто змальовує дочці переваги спільного ложа й навчає невеличких жіночих хитрощів, щоб уміло скористатися кожною нагодою інтимного поєднання; дочка й собі повідомляє про те, була в неї чи затрималась менструація, про чоловікові невдачі, кожне «un petit mieux»[18], і нарешті з тріумфом — про вагітність. Одного разу навіть композиторові «Іфігенії», навіть Ґлюкові — бо він їхав раніше від посланця, — довірили, щоб він передав такі інтимні новини: у вісімнадцятому сторіччі до природних речей ставилися цілком природно.

Та якби сама лиш мати знала тоді про ті потаємні невдачі! Насправді про те плескали всі покоївки, придворні дами, кавалери й офіцери; знали про це служники й пралі Версальського двору, навіть за власним столом король мусив терпіти чимало зухвалих кпин. До того ж розуміючи, що плідність одного з Бурбонів є вельми важливою політичною справою з огляду на порядок успадкування трону, всі іноземні двори найретельніше перейнялись цим питанням. У повідомленнях прусських, саксонських, сардинських послів докладно обговорюється ця неясна справа; найревніший із них, іспанський посол граф Аранда, підкупивши служників, навіть обстежує простирадла з королівського ложа, щоб найточніше знати про перебіг фізіологічних подій. Королі й князі цілої Європи в листах і балачках сміються й глузують зі свого невправного брата. Не тільки у Версалі, а в цілому Парижі і Франції подружня ганьба короля стала таємницею полішинеля. Про це говорилося на кожному розі, по руках ходили листівки, а коли Морепа призначили міністром, то всім на втіху з’явились веселі віршики:

Maurepas était impuissant

Le Roi l’a rendu plus puissant,

Le Ministre reconnaissant

Dit: «Pour vous, Sire,

Ce que je désire,

D’en faire autant»[19].

Але те, що смішно звучало, насправді було вкрай значущим і небезпечним. Бо ці сім років неспроможності сформували вдачу і душу короля й королеви і привели до політичних наслідків, які без знання цих фактів були б незрозумілі: доля подружжя тут сплелась із всесвітньою історією.

Якби ми не знали про цей потаємний ґандж, зосталися б незбагненними насамперед душевні прикмети Людовіка XVI. Бо вся його людська поведінка достоту з клінічною виразністю виказує всі типові ознаки комплексу неповноцінності, породженого чоловічим безсиллям. Як у приватному, так і в громадському житті цьому враженому чоловікові бракує будь-якої діяльної сили. Він не тямить обстояти себе, не вміє висловити свою волю, а ще менше — наполягти на ній; потай соромлячись, він безпорадно й боязко втікає від усякого двірського товариства, а надто — від спілкування з жінками. Цей загалом прямий і чесний чоловік знає, що про його нещастя відомо кожному при дворі, й іронічні посмішки втаємничених сповнюють його ляком. Часом він силкується вдавати з себе владного, прибирає позірної мужності, але завжди перебирає міру, стає грубим, поривним і брутальним — типове боягузливе намагання видаватися сильним, — і йому ніхто не вірить. Зате йому ніколи не вдається бути природним, вільним і впевненим, а найменше — величним. Якщо він у спальні не чоловік, то й перед іншими не може вдавати короля.

Те, що при цьому його особисті вподобання надто вже чоловічі — полювання та важка фізична праця (він обладнав для себе власну кузню, ще й сьогодні можна подивитися на токарний верстат із неї), — аж ніяк не суперечить цій клінічній картині, а лиш потверджує її. Хто неспроможний як чоловік, той несвідомо любить удавати з себе чоловіка, саме потаємна слабість радо козириться силою перед людьми. Коли на запареному коні він годинами жене лісом вепра, коли до знемоги працює м’язами біля ковадла, то відчуття простої тілесної сили надолужує потаємну слабість. Той гаразд почуває себе Гефестом, хто погано дбає про Венерину службу. Та тільки-но Людовік одягне пишне вбрання і вийде до придворних, як відчуває, що то сила самих лише м’язів, не душі, й одразу бентежиться. Рідко бачать його усміхненим, рідко — справді щасливим і вдоволеним.

Але найзгубніше в розумінні розвитку характеру це потаємне відчуття слабості виявляє себе в його душевних стосунках із дружиною. Чимало в її поведінці суперечить його особистим смакам. Він не терпить тих, що в’ються біля неї, його дратує невпинна галаслива круговерть утіх, її марнотратність, некоролівська фривольність. Справжній чоловік зумів би вмить дати всьому раду. Та хіба перед жінкою, яка щоночі присоромлює його сміховинною й безпорадною неспроможністю, чоловік удень може вдавати пана? Немічний як чоловік, Людовік XVI стає цілком беззахисним перед своєю дружиною; навпаки, чим довше триває цей ганебний стан, тим жалюгіднішою стає його цілковита залежність, ба навіть підлеглість. Вона вимагає від нього, що лиш заманеться, а він кожного разу цілком безмежною поступливістю оплачує свою потайну провину. Владно втрутитись у її життя, заборонити очевидні дурощі — для цього йому бракує волі, яка, зрештою, є лиш душевним проявом тілесної потенції. Розпачливо дивляться міністри, мати-імператриця, цілий двір, як через це трагічне безсилля вся влада потрапляє до рук молодої крученої жінки й легковажно тринькається. Але з досвіду відомо, що паралелограм сил, який склався в шлюбі, зостається незмінним душевним сузір’ям. Навіть коли Людовік XVI став справжнім чоловіком і батьком, то він, хоч мав бути володарем Франції, і далі зоставався безрадним слугою Марії Антуанетти, і тільки через те, що вчасно не став її чоловіком.

Не менш згубно вплинула сексуальна неспроможність Людовіка XVI на душевний розвиток Марії Антуанетти. Через протилежність статей той самий негаразд дає протилежні вияви в чоловічій і в жіночій вдачах. В чоловіка з незадовільною сексуальною спроможністю постає загальмованість і непевність; в жінки, коли їй не зараджує пасивна готовність віддатися, неодмінно має проступити надмірна збудженість і нестримність, гарячкова жвавість. Самою природою Марія Антуанетта, власне, цілком нормальна, дуже жіночна й лагідна жінка, призначена не на одне материнство і, мабуть, тільки й чекала, щоб скоритися справжньому чоловікові. Звичайно, коли укладали шлюб, їй було всього п’ятнадцять років і прикра чоловікова неспроможність не могла ще душевно гнітити її, бо хто наважиться назвати фізіологічно неприродним те, що дівчина до двадцяти двох років зостається незайманкою! До розладу й небезпечної перезбудженості її нервової системи в цьому осібному випадку призвело те, що накинутий їй державою чоловік за ці сім нібито шлюбних років порушив і затьмарив її цноту, дві тисячі ночей загальмований недоумок невгавно товкся коло її юного тіла. Ганебним і принизливим способом цілі роки марно розпалювалась її сексуальність, жодного разу не мавши природного полегшення. Тож не треба бути невропатологом, аби встановити, що її згубна гарячкова жвавість, постійна метушливість і невдоволеність, шалена гонитва за втіхами є просто типовими клінічними наслідками сталого сексуального подразнення і сексуальної невдоволеності. Не зворушуючись і не заспокоюючись у глибинах свого єства, після семи шлюбних років ця все ще не здобута жінка потребує навколо себе невпинного руху й неспокою, і те, що спочатку було чисто дитячою втішною пустотливістю, поступово стає судомним, хворобливим і сороміцьким в очах двору потягом до втіх, з яким марно намагалися боротись Марія Терезія і всі друзі. Коли скута мужність короля переходила в грубу роботу біля ковадла й мисливський шал, у тупі й виснажливі зусилля м’язів, то її штучно роздмухана і невдоволена чуттєвість виливалась у ніжну жіночу дружбу, в кокетування з молодими кавалерами, в гонитву за розкішшю та інші втіхи, недостатні, щоб вона могла ними задовольнитись. Ніч за ніччю уникає вона подружнього ложа, сумного місця своїх принижень як жінки, і поки її нібито чоловік, а насправді зовсім не чоловік, спить, як мертвий, після втомного полювання, вона до четвертої, до п’ятої години ранку буває на балах в Опері, в гральних залах, на вечерях у сумнівному товаристві — гріючись біля чужого вогню, ставши негідною королевою, бо дісталась негодящому чоловікові. Але яка, по суті, ця фривольність безрадісна, що це просто намагання танцями й розвагами приспати глибші розчарування, виказують іноді хвилини гіркого суму, а найвиразніше — отой крик, коли в її родички, герцогині Шартрської, перше дитя народилося мертве. Тоді вона писала до матері: «Хоч як це, певне, жахливо, та я б хотіла принаймні хоч такого». Ліпше мертва дитина, але дитина! Тільки б урешті вирватися з оцього руйнівного й негідного стану, нарешті стати справжньою нормальною жінкою свого чоловіка, а не залишатись незайманкою після семи років шлюбу. Хто за тим виром утіх не бачить у цій жінці й розпачу, той не може ні пояснити, ні збагнути тієї разючої зміни, що відбулась, коли Марія Антуанетта врешті стала жінкою і матір’ю. Нараз помітно заспокоїлися нерви, виступила інша, друга Марія Антуанетта, та владна, наполеглива й смілива, якою вона була в другій половині свого життя. Та ця зміна прийшла вже запізно. Як у дитинстві, так і в шлюбі перші враження вирішальні. Десятки років не можуть залатати одного крихітного розриву найтоншої і найчутливішої душевної матерії. Саме ці найглибші й невидні рани на почуттях не гояться ніколи.

Усе це було б лиш особистою трагедією, нещастям, що й сьогодні день у день чаїться за причиненими дверима. Проте саме в цьому випадку згубні наслідки такого подружнього нещастя вийшли далеко за межі приватного життя. Бо ці чоловік і жінка були король і королева, їм не втекти від кривого збільшувального дзеркала громадської уваги; те, що в інших залишається потаємним, тут породжує балачки та осуд. Звичайно, що такий злостивий двір, як французький, не вдовольнився сталим потвердженням нещастя, а ненастанно винюхував, як Марія Антуанетта надолужує собі чоловікову неспроможність. Всі бачать грайливу й упевнену звабну жінку, метке і проворне створіння, в якому шумує юна кров, і знають, який жалюгідний очіпок дістався цій небесній панні. Тепер усі ті лакизи й нероби переймаються лиш одним: з ким вона зраджує чоловіка? Саме тоді, коли насправді нічого й не було, королевину честь ганьбили поговором. Досить прогулятися верхи з якимось кавалером, чи то Лозеном, чи Куаньї, і нероби-пліткарі вже звуть їх коханцями; вранці з придворними дамами й кавалерами погуляє королева в парку, і враз оповідають про нечувані оргії. Думки цілого двору в’ються навколо любовних пригод розчарованої королеви; з пліток розпукуються пісеньки й листівки, памфлети й сороміцькі віршики. Спершу ті отруйні рими ховаються за віялами придворних дам, потім зухвало випурхують з палацу, друкуються і йдуть між люди. І коли зродилась революційна пропаганда, якобінським газетярам не треба було вишукувати аргументи, щоб зробити Марію Антуанетту образом усілякої розпусти, безсоромного злочину, — громадському обвинувачеві досить було тільки одного разу сягнути рукою до тієї пандориної скриньки галантних обмов, аби запхати королевину голівку під ніж.

Перескочивши власну долю, недолю й безталання, наслідки подружнього нещастя тут уже сягнули світової історії: падіння королівської влади почалось не з Бастилії, а у Версалі. Бо вістка про неспроможність короля і злісні брехні про сексуальну невситимість королеви аж ніяк не припадком так швидко й широко розлетілися з Версаля по країні, було там таємне родинно-політичне підґрунтя. Власне, в тому ж палаці жило четверо чи п’ятеро осіб, до того ж найближчих родичів, що мали кожне свій інтерес у подружніх розчаруваннях Марії Антуанетти. Насамперед це два брати короля, яким надто вже було на руку, що через той сміховинний фізіологічний ґандж і страх Людовіка XVI перед хірургом порушиться не тільки нормальне подружнє життя, а й нормальне успадкування корони, бо вони побачили в цьому несподіваний шанс самим дістатись до трону. Середульший брат, граф Прованський, згодом справді Людовік XVIII, — добувся своєї мети, й один Господь знає, якими кривими стежками — не може стерпіти, що доведеться все життя стояти другим за троном замість самому вхопитися за скіпетр. Відсутність наступника трону зробить його реґентом, якщо не спадкоємцем короля, і йому ледь удається загнуздати своє нетерпіння. Оскільки він теж сумнівний, бо бездітний, чоловік, то неплідність старших братів надає переваги меншому, графові д’Артуа, бо його син стає законним спадкоємцем трону. Як щасливою нагодою, тішаться обидва брати нещастям Марії Антуанетти, і чим довше триває це жахливе становище, тим певніші стають їхні передчасні сподівання. Звідси ця безмірна, нестримна ненависть, коли врешті на сьомий рік стан Марії Антуанетти раптом засвідчив те диво, що її чоловік зробився мужем і подружнє життя короля з королевою стало цілком нормальним. Граф Прованський ніколи не пробачив Марії Антуанетті цього страхітливого удару, що розбив усі його сподівання, те, що не дісталося йому прямим шляхом, він спробував здобути кривими стежками — тож відколи Людовік XVI став батьком, брат і його родичі зробилися йому найлютішими ворогами. Революція мала добрих помічників при дворі, руки державців і принців розчахнули їй двері, та ще й упхали до рук найкращу зброю; один цей альковний епізод дужче, ніж будь-які зовнішні події, розхитав зсередини і зрештою повалив королівську владу. Майже завжди якась незбагненна доля керує очевидним і явним, майже кожна світова подія відображає глибші особисті конфлікти. Повсякчас це було одним із найбільших творчих секретів історії: з мікроскопічної приключки виснувати неосяжні наслідки — і тут не востаннє через минущу сексуальну неспроможність однісінького чоловіка мав збуритись увесь світ. Імпотенція Олександра Сербського, його еротичне впокорення Дразі Машин, що визволила його від тієї напасті, вбивство їх обох, королювання Карагеоргієвичів, ворожнеча з Австрією і світова війна — теж насувалось із логічною безжальністю лавини. Історія виплітає з павутиння невідчепні тенета долі, в тім дивовижно пов’язанім механізмі найменше рушійне колесо визволя найстрахітніші сили. Так і в житті Марії Антуанетти нікчемне стало потужним, здавалось би, сміховинні переживання перших ночей і перших шлюбних років не тільки виліпили її вдачу, а й сформували світ.

Та в якій невидній далечіні купчаться оті грізні хмари! Що за віддаль між усіма тими наслідками й ускладненнями і дитячим розумом п’ятнадцятирічної дівчинки, яка невинно бавиться зі своїм невправним товаришем, яка з малим стукотливим серденятком і ясними цікавими очима, сміючись, гадає зійти на підніжки трону — а в кінці стоїть ешафот. Але кому від початку чорна недоля судилась, боги про те не кивнуть і не скажуть. Вони дали їм бездогадно й вільно простувати своєю дорогою, а вже з глибин єства тих людей по тій самій дорозі їм назустріч насувається доля.

Дебют у Версалі

Версаль ще й сьогодні вражає як найвеличніший і найвизивніший жест автократії. Без якоїсь видимої причини просто серед поля поодаль від столиці на штучному пагорбі звівся величезний замок, і тисячами своїх вікон понад штучними каналами й штучно підстриженими садками дивився в порожнечу. Не тече поряд ніякої річки, де б роїлося життя, не сходяться шляхи; цілком випадковий, скам’янівши примхою великого пана, палац виставляє свою безглузду розкіш зачудованим поглядам.

Але саме цього прагнула цезарська воля Людовіка XIV: спорудити блискучий вівтар своєму гонорові, своєму самообожнюванню. Викінчений автократ, деспот удачею, він переможно накинув поділеній країні свою волю до об’єднання, державі — лад, громаді — звичаї, дворові — етикет, вірі — єдність, мові — чистоту. Від нього походило прагнення все зібрати і об’єднати, отже, й уся слава мусить дістатися йому. «Держава — це я», де я, там центр Франції, пуп землі, і, щоб відчули його цілковиту самовладність, король-сонце навмисне відсуває свій палац від Парижа. І те, що резиденція стоїть серед пустки, так само наголошує, що королеві Франції не потрібні ні місто, ні городяни, маси, як підтримка або ж унаочнення його влади. Йому досить простягти руку й наказати — і вже з болота й піску підводяться ліс і садки, гроти й водоспади, найгарніший, найвеличніший палац; тепер у цій астрономічній точці, вибраній його владною самоволею, буде сходити і сідати сонце його держави. Версаль збудували, щоб у Франції затямили: народ — це ніщо, а король — усе.

Але творчу снагу мають тільки ті, хто нею наділений; успадкувати можна корону, а не велич і несхитну силу. Вже не обдарованим творчою могуттю, а немічним, дрібним і ласолюбним душам — Людовікові XV й Людовікові XVI — діставсь у спадок просторий палац і міцно заснована держава. Зовні й при них усе зостається незмінним: кордони, мова, звичаї, віра, військо; рішуча рука витесала заглибокі форми, щоб вони могли стертися за сотню років, але невдовзі вже нема чого заливати в ті форми, бракує розжареної матерії творчих поривів. Версаль за Людовіка XV не змінився зовні, але зміст був уже не той: в проходах і двориках і далі роїлось три, чотири тисячі служників у пишних лівреях, а в стайнях було дві тисячі коней; на кожному балу, прийомі, виставі чи маскараді на добре змащених завісах і далі схилялась і випростувалась машинерія етикету, а дзеркальними залами й роззолоченими покоями бундючно походжали кавалери й дами в пишнім парчевім і шовковім убранні, всіянім самоцвітами; двір і далі був найславетнішим, найбільш вишуканим і витонченим у тодішній Європі. Але те, що буяло колись у розповні сили, давно вже обернулось на безцільний рух, бездушне й безглузде снування. Король знову Людовік, але він ніякий уже не владар, а байдужий дамський попихач; він теж збирає до двору архієпископів, міністрів, полководців, архітекторів, поетів і музик, але так само, як він уже не Людовік XIV, так і серед тих немає ні Боссюе, ні Тюренна, немає Рішельє, Мансара, Кольбера, Расіна й Корнеля — а самі тільки пронозливі й зажерливі інтригани; замість будувати, вони видирають посади, прагнучи лише споживати, ссати, мов паразити, вже готове, а не своєю волею й духом улити свіжої крові. В тій мармуровій теплиці не зріють уже відважні плани й рішучі реформи, не буяють поетичні твори, зате пишно вигналось болотне зілля інтриги й галантності. Визначальним є не діяння, а крутня, не заслуги, а протекція; хто на ранковім прийомі найліпше зігнеться в дугу перед пані Помпадур чи Дюбаррі, той скочить найвище; замість діла цінується слово, замість справжнього — вдаване. Ці людці тільки самі для себе у своїм незміннім найтіснішім колі з досконалою вправністю і без ніякої мети грають ролі короля й урядовців, священиків і полководців; всі вони забули про Францію і реальний світ, дбають лише про себе, про свої кар’єри й утіхи. Задуманий Людовіком XIV як європейський Forum Maximum[20], Версаль за Людовіка XV звівся на світський театр шляхетних аматорів, найштучніший і найдорожчий з усіх знаних у світі.

І от на цю пишну сцену нерішучою ходою дебютантки вперше ступила п’ятнадцятирічна дівчинка. Спершу вона грає лиш невеличку пробну роль дофіни, наступниці трону. Але вельможні шляхетні глядачі знають, що цій малій білявій австрійській ерцгерцогині судилося згодом грати у Версалі головну роль, роль королеви, — отож як тільки вона приїхала, всі погляди з цікавістю повернулись до неї. Перше враження було чудове: тут давно вже не бачили такого чарівливого дівчати, звабного й витонченого, немов севрська мальована порцелянова лялька зі жвавими блакитними очима, з гарним і зухвалим ротом, що міг і сміятися дитинно, і скривитись у наймилішу гримаску. Трималася вона бездоганно: легенька й граційна хода, просто чарівна в танці, та все ж — недарма вона донька імператриці — виступає впевнено, гордовито й прямо, йдучи дзеркальними галереями й невимушено приймаючи вітання з усіх боків. Дами, які, коли ще не було примадонни, могли братися й за перші ролі, з погано тамованим гнівом бачать, що це вузькоплече, недоросле дівча прийшло переможною суперницею. Проте єдину похибку в її поведінці суворе двірське товариство таки однодушно зауважує: в цієї п’ятнадцятирічної дитини дивне прагнення поводитися в тих священних покоях не стримано, а по-дитячому нескуто: за вдачею жвава, мов звірятко з пущі, мала Марія Антуанетта в легкому одязі грається й гасає з меншими братами свого чоловіка; вона ще не може звикнути до нудної розважності, скрижанілої стриманості, якої там невідступно вимагають від дружини принца королівської крові. При всяких значних приключках вона вміє повестися бездоганно, бо й сама зросла в отакому ж не менш помпезному іспансько-габсбурзькому етикеті. Але в Гофбурзі та в Шенбрунні поводилися поважно тільки з урочистих нагод; мов святковий одяг, чіпляли на себе церемоніал і полегшено скидали, як тільки гайдуки зачинять за гостями двері. Тоді можна було відітхнути, стати невимушеним і товариським, дітям дозволяли бавитись і пустувати; про етикет у Шенбрунні хоч і дбають, але не слугують йому по-рабськи, немов божеству. Проте тут, на цьому манірному й застарілому дворі, живуть не для того, щоб жити, а щоб виставлятись, і чим вищий у когось щабель, тим більше приписів. Отож ради Бога святого ніяких довільних рухів, за всяку ціну не бути природним, бо це було б непоправною зневагою звичаїв. З ранку до вечора, з вечора до ранку самі лиш манери й манери, інакше одразу забурчить немилосердне збіговисько лакиз, що, власне, існують лише на те, щоб жити в цьому театрі і для цього театру.

Цієї страхітливо поважної врочистості, версальських святощів церемоніалу Марія Антуанетта не могла зрозуміти ні дівчинкою, ні королевою; вона не збагнула тієї безмірної важливості, що тут приписують усі кожному кивкові й крокові, — і не збагне ніколи. Від природи свавільна, вперта, а над усе справедлива, вона ненавидить усяке самообмеження; правдива австрійка, вона хоче жити й ходити, а не страждати повсякчас від тієї нестерпної і нікчемної показності й поважності. Як удома вона тікала від осоружного їй навчання, так і тут рада кожній нагоді вимкнутись від своєї неласкавої придворної дами, пані де Ноай, глузливо називаючи її «пані Етикет». Це зарано й задорого продане політиками дитя несвідомо прагне єдиного, чого насамперед бракує серед пишноти її становища: кількох років справдешнього дитинства.

Та дофінова дружина уже не може й не повинна далі бути дитям, усі згуртувались, щоб нагадувати їй про обов’язок не втрачати непохитної гідності. Крім чеснотливої старшої придворної дами, головний труд виховання припав трьом тіточкам, донькам Людовіка XV, трьом аж надто побожним пащекухам, що засиділись у дівках; їхню цноту не наважився б заперечити і найлихіший писок. Пані Аделаїда, пані Вікторія, пані Софія, ці три парки, поставилися до занедбаної чоловіком Марії Антуанетти нібито по-дружньому; затамувавши лють на ввесь світ, вони почали її втаємничувати в стратегію дріб’язкової придворної війни, бо ж їй слід опанувати мистецтво обмов і поговорів, засвоїти підступну озлобленість, хитрощі потаємних інтриг, навчитись пускати шпильки. Попервах ця нова наука тішить малу й недосвідчену Марію Антуанетту, вона невинно белькоче перчені кпини, але, загалом, її вроджена щирість повстає проти такої злостивості. Прикидатися, ховати ненависть чи прихильність Марія Антуанетта, собі на шкоду, не навчилась ніколи і, керуючись правдивим інстинктом, вона скоро позбулася опіки тіточок: її прямій і нестримній натурі огидна всяка несправедливість. Не більший вплив мала на ученицю й графиня Ноай; волелюбна вдача п’ятнадцяти-, шістнадцятирічної дівчинки невпинно повстає проти «mesure»[21], проти визначеного, незмінно розбитого на параграфи розпорядку дня. Але про зміни годі було й думати. Вона сама так змальовує свій день: «Я прокидаюсь о десятій або о пів на десяту, вдягаюсь і проказую ранішню молитву. Потім снідаю і йду до тіточок, де звичайно бачуся з королем. Там сиджу до половини одинадцятої, об одинадцятій іду зачісуватись. Опівдні влаштовують мій прийом, і може прийти будь-хто, крім простолюду. Я перед усіма накладаю рум’яна й мию руки, потім чоловіки виходять, дами залишаються, і я перед ними вдягаюсь. О дванадцятій ідемо до церкви. Якщо король у Версалі, то я йду на відправу разом із ним, чоловіком і тітоньками. Якщо його нема, я йду вдвох із паном дофіном, але завжди в той самий час. Після відправи ми прилюдно обідаєм, але встигаєм до пів на другу, бо обоє їмо дуже швидко. Потім я іду до пана дофіна, проте, якщо в нього справи, вертаюсь до своєї кімнати, читаю, пишу або працюю, бо я гаптую для пана дофіна жилетку, робота посувається дуже поволі, та з Божою поміччю за кілька років сподіваюсь її завершити. О третій годині знов іду до тіточок, з ними в той час і король; о четвертій до мене приходить абат, о п’ятій — учитель музики або співу, і так до шостої. О пів на сьому, якщо не йду гуляти, майже завжди йду до тіточок. Щоб ти знала, мій чоловік теж майже завжди йде зі мною до них. Від сьомої до дев’ятої години граємо, та коли надворі погідно, йду гуляти, і тоді грають не в мене, а в тіточок.

О дев’ятій вечеряємо, і коли короля немає, тітоньки їдять із нами. Та коли є король, ми йдемо на вечерю до них. Ми чекаємо короля, що звичайно приходить за чверть до одинадцятої. Але я тим часом лягаю на велику канапу й сплю, аж поки прийде король, та коли його нема, об одинадцятій ми вже вкладаємося в ліжко. Ось так минає мій день».

У тому розпорядку зостається небагато часу на розваги, проте саме їх жадає її нетерпляче серце. Її молода кров шумує і прагне пустощів, гри, сміху й бешкетів, але «пані Етикет» ураз піднімає пальця й суворо нагадує, що те або те, а властиво все, чого хоче Марія Антуанетта, аж ніяк не личить робити дофіні. Ще гірше з нею абатові Вермону, її колишньому вчителеві, який тепер сповідує її і читає їй книги. Марії Антуанетті слід би засвоїти страшенно багато, її освіченість куди гірша від пересічної, в п’ятнадцять років вона вже добряче забула рідну німецьку й ледь опанувала французьку; її письмо жалюгідно невправне, стиль рясніє неможливими зворотами й орфографічними помилками; листи за неї і далі складає догідливий абат. Крім того, щодня одну годину він мусить читати їй, ще й саму спонукати до читання, бо майже в кожнім листі Марія Терезія запитує про це. Навряд чи вона вірить, що її Туанетта щодня пополудні й справді читає або пише. «Все ж намагайся набратись розуму від хороших книжок, — нагадує вона, — тобі це потрібніше, ніж будь-кому. Вже два місяці я чекаю на абатів список і боюсь, що ти не проймаєшся цим, а марнуєш час, призначений для книжок, на коней і віслюків. Не нехтуй цим ділом узимку, бо ж однак ти нічого не знаєш до ладу — ні музики, ні малюнку, ні танців, ні живопису чи інших красних мистецтв». На жаль, побоювання Марії Терезії були слушні, бо простуватим і водночас промітним способом мала Туанетта так добре вміє улестити абата Вермона — хіба ж можна силувати або карати дофіну! — що година читання завжди зводиться до теревенів; вона мало або й зовсім не вчиться, і ніякі материні наполягання не змушують її взятись за щось поважне. Силуваний і надто вже ранній шлюб урвав її звичайний здоровий розвиток. Титулована жінкою, насправді ще дитина, Марія Антуанетта мусить набирати величної гідності свого високого становища, а водночас, немов школярка, вбирати ази початкової освіти; то її трактують як знатну даму, то вичитують їй, мов недолітку; придворні дами вимагають від неї показності, тітоньки — інтриг, мати — освіти, а юне серце хоче лиш жити й зоставатися юним — і ці суперечності між віком і становищем, власними бажаннями і волею інших породжують у її цілком прямодушному характері той невтримний неспокій і пориви до свободи, що згодом занапастили її долю.

Марія Терезія добре знала про небезпеки й загрози, що чатують на її доньку при чужому дворі, знала також, що це надто юне, несерйозне й непосидюще створіння неспроможне, керуючись власним інстинктом, уникнути всіх пасток і засідок двірської політичної інтриги. Тому, наче відданого слугу, приставила до неї найкращу людину зі своїх дипломатів, графа Мерсі. «Я боюся, — незвичайно відверто писала вона йому, — що донька надто ще молода, що круг неї забагато лестощів, що вона ледача й нездатна до якоїсь поважної роботи, тому, оскільки я щиро вірю Вам, й доручаю пильнувати, щоб вона не потрапила в лихі руки». Ліпшого вибору Марія Терезія зробити б не могла. Бельгієць родом, але цілком вірний імператриці, чоловік при дворі, але не придворний, з холодною, але не байдужою думкою, ясним, якщо й не геніальним розумом, цей заможний і нечестолюбний усе ще парубок, що й не прагнув чогось іншого в житті, крім бездоганно служити імператриці, з усім імовірним тактом і зворушливою відданістю береться до цього опікунства. Посол імператриці при Версальському дворі, він насправді лиш око, вухо й догідлива рука матері. Завдяки його докладним вісткам Марія Терезія, мов у підзорну трубу, спостерігає з Шенбрунна за донькою. Вона чує кожне її слово, бачить кожну читану або, радше, нечитану книжку, знає всі її сукні, дізнається, як пройшов день, що Марія Антуанетта робила, з ким розмовляла, яких помилок припустилась, бо Мерсі неабияк вправно нап’яв тенета круг своєї підопічної. «Серед прислуги ерцгерцогині я вже маю трьох мені відданих осіб, день у день спостерігаю за нею з допомогою Вермона, а від маркізи Дюрфор до останнього слова знаю все, про що вона говорить з тітоньками. Маю ще більше шляхів і засобів, аби довідатись, що робиться в короля, коли дофіна біля нього. До цього додаю ще й власні спостереження, так що за день нема такої години, про яку я б не знав усе, — що дофіна робила, що казала і чула. У своїх розвідках я зайшов так далеко лиш тому, що знаю: це необхідне для спокою Вашої Величності». Цей ревний слуга переказує все, що почув і підглянув, анітрохи не згладивши. Осібні кур’єри — бо взаємне викрадання пошти було тоді головним мистецтвом дипломатії — перевозять ці інтимні, лиш одній Марії Терезії призначені повідомлення, що завдяки закритим конвертам із написом «tibi soli»[22] ніколи не потрапляють до рук державного секретаря й імператора Йосифа. Часом простосерда Марія Антуанетта все ж дивується, як швидко й докладно дізнаються в Шенбрунні про кожну дрібницю її життя, та вона ні разу не здогадалася, що той сивий, по-батьківському приязний пан — таємний шпигун її матері, а сповнені докорів листи від матері, яка незбагненним чином знає геть усе, натхненні й підказані самим Мерсі. Бо Мерсі не має іншого засобу вплинути на свавільне дівчисько, як тільки авторитетом матері. Як послові чужого, хоч і дружнього двору, йому не дозволяють наставляти на добрий розум наступницю трону, йому не можна замірятися на те, щоб повчати або напучувати майбутню французьку королеву. Отож коли він хоче чогось досягнути, то завжди замовляє один із тих сповнених любові й догани листів — і в Марії Антуанетти трохи не вискакує серце, коли вона отримує й розпечатує їх. Хоч нікому на землі й не підвладне, але це грайливе дівча проймалося святобливим страхом, коли до нього — хай лиш на папері — долинав материн голос; Марія Антуанетта шанобливо схиляла голову перед найгострішими докорами.

Завдяки цьому ненастанному пильнуванню в перші роки Марія Антуанетта була вбережена від найбільшого лиха — від власної невтримності. Інший, потужніший дух, великий і прозірливий розум її матері думав за неї, непохитна розважність пильнувала над її легковажністю. Імператриця, занадто рано віддавши юність Марії Антуанетти в жертву державним інтересам, уже як мати тисячами турбот намагалася спокутувати свою провину.

Добросерда, лагідна й занадто ледача, щоб мислити, Марія Антуанетта, властиво, ще дитя, до всіх навколишніх ставиться прихильно. Вона любить свого набутого шлюбом дідуся, Людовіка XV, що пестливо поляскує її, більш-менш порозумілась із старими паннами й «пані Етикет», щиро вірить своєму доброму сповідникові Вермону, по-дитячому шанує й прихиляється до розважливого й дружнього до неї приятеля своєї матері, посла Мерсі. Але ж, але ж усе це дорослі люди, всі серйозні й розважні, врочисті й поважні, а їй, п’ятнадцятирічній, дуже б хотілося простосердої приязні, щирих веселощів; вона хоче мати товариство для гри, а не самих учителів, наглядачів та порадників — молодість прагне молодості. Але з ким розважатись у цім нелюдськім і пишнім домі з холодного мармуру? За віком найкращим товаришем для гри міг бути, звичайно, її власний чоловік, на якийсь там рік старший за неї. Але насуплений, засоромлений, а від сорому навіть брутальний, цей безпорадний хлопчак уникає будь-якої близькості зі своєю молодою дружиною; до того ж у нього найменшого бажання не було одружуватись так рано, і чимало минуло часу, перш ніж він узагалі став хоч трохи люб’язний із цим чужим дівчиськом. Отож залишалися тільки менші чоловікові брати, граф Прованський і граф д’Артуа: першому було чотирнадцять, другому — тринадцять років. З ними Марія Антуанетта часом грається й пустує, вони поназбирували костюмів і влаштовують потайний театр, та все миттю ховають, як надійде «пані Етикет»: не годиться, щоб дофіну хапали за руку під час гри! Цій грайливій дитині тільки б тішитись, аби мати хоч якусь розвагу; то вона просить посла, щоб їй прислали з Відня собачку, «un chien Mops»[23], то безжальна гувернантка виявляє, що спадкоємиця французького трону — який жах! — привела в покої двох малих дітей якоїсь прислужниці і, не дбаючи про свої гарні сукні, повзає й вовтузиться з ними на підлозі. Від першої до останньої години повстає волелюбна натура Марії Антуанетти проти неприродності цього здобутого шлюбом світу, проти манірної патетичності корсетів і кринолінів. Легка й нескута віденка завжди почувала себе чужинкою в пишнім тисячовіконнім Версальськім палаці.

Боротьба за слово

«Не втручайся в політику, не берися до чужого діла», — вже від самого початку весь час нагадує доньці Марія Терезія — непотрібні, зрештою, застороги, бо для юної Марії Антуанетти щось важать на землі тільки власні втіхи. Все, що потребує ґрунтовного вивчення чи тривалих роздумів, невимовно знуджує молоду, самозакохану жінку — і в дріб’язкову, жалюгідну війну інтриг, яка при дворі Людовіка XV заступила високу державну політику його попередників, вже в перші роки по приїзді Марію Антуанетту втягнули цілком усупереч її волі. Версаль був поділений на дві партії ще тоді, як вона приїхала. Королева давно вже померла, і перша жіноча роль і відповідна влада належала по праву трьом королевим донькам. Але незграбні, вузьколобі й дріб’язкові інтриганки й святенниці не вміють ніяк інакше скористатися своїм становищем, як тільки сідати на передні лави в церкві і першими виступати на прийомах. Засидівшись у дівках, нудні й озлоблені, вони не мають жодного впливу на свого батечка-короля, а той лише дбає про грубі, ба навіть щонайгрубші плотські втіхи. Оскільки в них нема ніякої влади, ніякого впливу і ніяких посад для роздачі, то ніхто, навіть найменші двірські лакузи не запобігають їхньої ласки, а ввесь блиск, уся честь припадає саме тій, що ніякої честі й не має: останній королевій коханці пані Дюбаррі. Піднявшись із суспільного дна, живши бозна-як і де, і, якщо вірити чуткам, по дорозі до королівської спальні, давши гак у публічний дім, вона, щоб хоч про людське око мати право доступитися до двору, змушує свого легкодухого любка купити їй шляхетного нареченого, графа Дюбаррі, надто вже зручного шлюбного чоловіка, котрий одразу ж після паперового весілля щез навіки. Та все ж його ім’я дало колишній шльондрі доступ до двору. Перед очима цілої Європи вдруге відбувся сміховинний і ганебний фарс: найхристиянніший король офіційно, немов незнайому шляхетну даму, показав і представив дворові свою всім добре знану фаворитку. Узаконена цим прийомом, коханка живе у великому палаці за три кімнати від покоїв обурених доньок, а для цього й зроблені сходи ведуть від неї в покої короля. Своїм власним, надто вже досвідченим тілом і ще незайманою плоттю гарненьких поступливих дівчат, даючи їх на втіху давньому ласунові, вона тримає в цілковитій покорі Людовіка XV, що під старість зробився вельми хтивий. Тільки в її салоні можна здобути ласку короля. І, зрозуміло, тиснуться туди всі придворні, бо ж там наділяють владою; в її передпокої шанобливо товпляться посли всіх земних володарів, князі й королі шлють їй дарунки. Вона може усунути міністра, надати посаду, звеліти збудувати замок, запустити руку в королівську скарбницю; на її розгодованій шиї полискують важкі діаманти, на руках іскряться величезні персні, а до них шанобливо припадають усі кардинали, герцоги й лакузи — поверх її пишних буруватих кіс сяє невидимий обручик корони.

На цю незаконну альковну владарку ллється щедре проміння королівської ласки, всі лестощі й шана в’ються біля зухвалої коханки, що приндиться у Версалі так, що й королева не здужала б. Десь позаду в далеких кімнатах озлоблені королеві доньки стогнуть і нарікають на зухвалу хвойду, що зганьбила ввесь двір, поглумилася з тата, ослабила уряд, унеможливила будь-яке християнське родинне життя. Всією ненавистю своєї вимушеної чесноти — цим єдиним своїм достатком, бо ж нема в них чарівності, розуму й гідності, — три доньки ненавидять вавилонську блудницю, котрій тут замість їхньої матері догоджають, мов королеві, і зранку до вечора в них одне лиш на думці: як би поглузувати з неї, чим би зневажити і зашкодити.

Аж ось, на щастя, прибилася до двору з чужини мала ерцгерцогиня, Марія Антуанетта; їй, щоправда, тільки п’ятнадцять років, але завдяки своїй визначеній ролі майбутньої королеви вона віднині по праву стає першою дамою двору. З першої ж миті троє старих панн утішено заходилися нацьковувати нерозважне й невинне дівча, втягувати у війну з Дюбаррі. Поки вони підпиратимуть із пітьми, воно йтиме попереду й допоможе їм забити нечисту твар. Отож ніби й ніжно вони залучають недорослу принцесу до своєї спілки. Ні про що й не здогадавшись, Марія Антуанетта вже через кілька тижнів опинилась у вирі лютої боротьби.

Щойно прибувши, Марія Антуанетта не знала ні про існування, ні про незвичайне становище якоїсь там пані Дюбаррі: при дворі Марії Терезії панували суворі звичаї, про коханок і не чув ніхто. Лиш на першій вечері серед інших придворних дам вона бачить обвішану прикрасами повногруду пані в яскравому й пишному уборі, яка з цікавістю роздивляється її і яку називають «графинею» — графинею Дюбаррі. Але, плекаючи свої заміри, тітоньки відразу ж любесенько напосілись на недосвідчене дівча, все йому докладно з’ясували, — і за кілька тижнів Марія Антуанетта вже пише своїй матері про «sotte et impertinente créature»[24]. Голосно й ні над чим не замислюючись, вона розносить лихі й глузливі зауваження, вкладені в її жебонливі вуста любими тітоньками, і знуджений, завжди пожадливий до подібних сенсацій двір раптом здобув собі неабияку розвагу; Марія Антуанетта вбила собі в голову чи, радше, тітоньки вбили їй у голову, що їй треба якнайдошкульніше обскубати цю зухвалу приблуду, що, мов павич, розпускає пера на королівському дворі. По залізним законам Версальського етикету жодна нижча рангом дама не могла заговорити до вищої рангом, а мусила шанобливо чекати, аж поки до неї звернуться. Й певне, коли нема королеви, то найвище стоїть дофіна — й вона вволю користається цим правом. Холодно, глузливо й зачіпливо вона змушує цю графиню Дюбаррі все чекати й чекати на розмову, і та тижнями й місяцями зголодніло прагне однісінького слова. Це притьмом помітили донощики й лакузи, поєдинок їм став за диявольську розвагу, цілий двір утішено грівся коло вогню, дбайливо роздмуханого тітоньками. Всі жадібно стежили за Дюбаррі, що з погано тамованим гнівом сиділа серед інших придворних дам і мусила дивитись, як мала й зухвала п’ятнадцятирічна білявка весело, ба навіть зловтішно щебече з усіма жінками і, тільки глянувши на лискучу від діамантів графиню, мов на прозоре скло, не забувала суворо заціпити трохи відкопилену габсбурзьку губу й затято мовчала.

Дюбаррі, власне, була аж ніяк не лиха. Достеменна жінка з народу, вона мала всі переваги нижчих верств і певну ласкавість вискочня, була приязна й панібратська з усіма, хто був добрий до неї. Через пиху їй швидко припадав до серця кожен облесник, недбало й великодушно вона радо надає кожному, хто просить, — ця жінка нітрохи не була лиха або заздрісна. Але для Дюбаррі, що так запаморочливо видерлась угору, не досить просто відчувати владу, вона хоче її бачити й чути, прагне марнославно тішитися щедрим промінням неправедної шани, а над усе жадає потвердження своїх прав. Вона хоче сидіти попереду всіх придворних дам, хоче носити найкоштовніші діаманти, найпишніші вбори, мати найкращі повози й найбаскіших коней. Все це вона без клопоту отримує від легкодухого, сексуально цілком їй підвладного чоловіка, їй ні в чому не відмовляють. Але трагікомічність усіх незаконних володарів (не втік від цього навіть Наполеон!) саме в тому, що наостанок їхнє несите честолюбство прагне визнання від законних. Отож і графині Дюбаррі, хоч біля неї увивається все дворянство і їй потурає в усьому двір, після всіх уволених бажань кортить домогтись іще одного: щоб її становище визнала перша дама двору, щоб ерцгерцогиня Габсбурзького дому радо й приязно поставилась до неї. Бо ж мало, що ця «petite rousse»[25] (так у безсилій люті вона зве Марію Антуанетту), це мале й дурне шістнадцятирічне курча, що по-французьки до ладу й говорити не вміє, що не може доконати такої сміховинної дрібниці — зробити мужем власного чоловіка, — мало, що ця не по волі незайманка все копилить губи і без ножа її ріже перед очима цілого двору, вона навіть насмілилась цілком відкрито й безсоромно глузувати з неї, глузувати з наймогутнішої жінки при дворі — ні, так воно не минеться!

В цьому майже гомерівському двобої право безперечно й непохитно стоїть на боці Марії Антуанетти. В неї вище становище, їй зовсім нема потреби щось казати тій «дамі», бо ж попри всі полиски семимільйонних діамантів на грудях графиня стоїть набагато нижче спадкоємиці трону. Але Дюбаррі підпирає реальна влада, вона цупко тримає короля в руках. Уже скотившись на найнижчі щаблі морального падіння, цілком збайдужівши до держави, родини, підданих і світу, бундючний цинік — après moi le déluge[26], — Людовік XV прагне лише спокою й утіх. Занедбавши все, він анітрохи не журиться звичайністю на своєму дворі, добре знаючи, що мусив би тоді починати з себе. Він уже й так довго правив, у ці останні роки він хоче жити, жити тільки для себе, а по ньому все довколишнє нехай хоч западеться. І як же збаламутив його спокій цей раптовий і прикрий спалах жіночої війни! Дотримуючись епікурейських засад, він волів би нікуди не втручатись. Та Дюбаррі щодня йому туркає, що не дасть себе так ганьбити отій недорослій штучці, не дасть глузувати з себе перед цілим двором, що він мусить оборонити її, підняти її честь, а заразом і власну. Зрештою королю набридли ці крики і плачі, він викликає пані де Ноай, старшу фрейліну Марії Антуанетти, щоб таки дізнатися, звідки той вітер віє. Спершу він тільки вихваляє і славить онукову дружину. Але мало-помалу вплітає всілякі зауваження: на його думку, дофіна дозволяє собі трохи вільно розводитись про те, що бачить, і годилося б звернути на це її увагу, бо у вузькому родинному колі така поведінка може мати вкрай прикрі наслідки. Цю засторогу фрейліна враз переказала (чого й сподівалися від неї) Марії Антуанетті, та розповіла тітонькам і Вермонові, він, зрештою, австрійському послові Мерсі, а той, звичайно, на смерть перелякавшись, — що ж буде з альянсом! — мерщій відсилає посланця до Відня, написавши про все імператриці.

Ну й прикра ситуація для побожної, надміру правовірної Марії Терезії! У Відні її славетний комітет звичайності таких-от дам безжально шмагає батогами й запроторює до виправних закладів — і невже вона звелить своїй дочці виявляти люб’язність тій особі? З другого боку, хіба ж можна їй ставати проти короля? У змученій материній душі затято засперечалися сувора католичка й політик. Зрештою давня і вправна дипломатка ухилилась від рішення, зіпхнувши всю справу на державну канцелярію. Доньці сама нічого не пише, а своєму міністрові Кауніцу звеліла скласти рескрипт для Мерсі, доручивши тому залагодити цей політичний вибрик Марії Антуанетти. Отак вона зберегла доброзвичайність і все ж сказала дитині, як слід поводитись, адже Кауніц розтлумачує: «Бути нелюб’язним із тими, кого король наблизив до себе, значить зневажати його самого; якщо король уважає когось гідним своєї довіри, то нікому не дозволено гадати, є в цьому слушність чи ні, всі мають бути такої ж думки; вже самий монарший вибір слід шанувати без усяких заперечень».

Сказано ясно і навіть занадто ясно. Але ж Марію Антуанетту, мов чортиці, під’юджують тітоньки. Коли їй прочитали листа, вона своїм звичаєм спокійно й недбало проказала «так, так, гаразд», а собі гадає, що нехай старе луб’я Кауніц базікає про все, що заманеться, а в її приватні справи нема чого втручатися жодному канцлерові. Бо відколи вона примітила, як страшенно злоститься та дурна особа, «sotte créature», все це для малої гордовитої дівчинки набуло подвійної принади, вона, ніби й не сталося нічого, затинається й далі у своїй упертій мовчанці. Щодня зустрічає фаворитку на балах і бенкетах, за гральним столом і навіть на обідах у короля й бачить, як та чекає, косує і тремтить від збудження, коли вона десь поблизу. Але чекай, чекай собі до Страшного суду: дофіна так само презирливо підбирає губи, якщо раптом гляне в її бік, і зимно проходить повз неї — слово, якого нетерпляче жадали Дюбаррі, король, Кауніц, Мерсі, а потай і Марія Терезія, так і не промовилось.

Тепер війну оголосили вже відкрито. Придворні, мов навколо задерикуватих півнів, згуртувалися біля двох жінок, що затято мовчали, одна — зі сльозами безсилої люті в очах, друга — зі зверхнім, зневажливим усміхом на вустах. Усі хочуть бачити, знати й б’ються об заклад, законна чи незаконна володарка Франції поставить на своєму. Такого втішного видовиська у Версалі не було вже віддавна.

Тепер король уже розгнівався. Навиклий у своєму палаці до візантійської догідливості, до того, що, навіть не сказавши до пуття, він кліпне ледь повікою і вже кожен запопадливо хапається виконувати його волю, найхристиянніший король Франції вперше відчув, що йому чинять опір: якесь дівчисько насмілилось відкрито знехтувати його веління. Найпростіше було б, звичайно, закликати цю зухвалу упертючку до себе й добре потягати за коси, але навіть у цьому розпусному й наскрізь цинічному чоловікові зосталося трохи сорому: все ж якось незручно казати вже майже дорослій онуковій дружині, щоб вона перекинулась словом із коханкою добродія дідуся. Потрапивши в скруту, Людовік XV робить точнісінько те саме, що й Марія Терезія: родинну справу перетворює на державний захід. На превеликий подив австрійського посла Мерсі французький міністр зовнішніх справ запросив його на бесіду не в залу аудієнцій, а в покої графині Дюбаррі. Він одразу починає снувати різні здогади щодо надто вже дивного місця зустрічі — і сталося так, як він гадав: скоро лиш почалася розмова з міністром, увійшла графиня Дюбаррі, приязно привіталася з ним і почала докладно повідати, як не по правді наговорюють на неї, кажуть, що вона лиха до дофіни, насправді ж усе не так, її обмовляють, вона жертва ницого поговору. З представника імператриці зненацька перекинувшись у довірника Дюбаррі, сердега Мерсі вкрай збентежився й починає сяк і так дипломатично викручуватись. Аж тут безгучно прочинилися потайні двері під килимом, власною персоною з’явився Людовік XV і втрутився у важку розмову: «Досі ви, — каже він Мерсі, — були послом імператриці, а тепер, будь ласка, побудьте трохи й моїм послом». А потім дуже щиро заговорив про Марію Антуанетту. Вона чарівна, але молода й неврівноважена, і до того ж має чоловіка, що не годен їй слова сказати, через те вона стає знаряддям усіляких інтриг і дослухається до лихих порад усяких чужих людей (тут мались на увазі тітоньки, його власні діти). Тому він просить Мерсі вжити ввесь свій вплив, аби дофіна змінила поведінку. Мерсі миттю збагнув, що справа вже стала політичною, перед ним ясне і пряме доручення, яке треба виконати: король вимагає повної капітуляції. Про перебіг подій Мерсі, звичайно, притьмом повідомив до Відня і, щоби пом’якшити своє прикре послання, наклав на портрет Дюбаррі трохи ласкавої барви: не така вона вже, зрештою, лиха, та й хоче зовсім небагато, аби дофіна хоч однісінький раз прилюдно заговорила до неї. Водночас навідує Марію Антуанетту і, не гребуючи найдошкульнішими засобами, тисне й тисне на неї. Він її залякує, згадує про отруту, від якої при французькому дворі загинуло вже чимало високих осіб, і надзвичайно проречисто змальовує розбрат, котрий можна посіяти між Габсбурґами і Бурбонами. Це його найбільший козир: усю провину він скидає на саму Марію Антуанетту, якщо внаслідок її поведінки розіб’ється альянс, якому її мати у Відні віддала все життя.

І справді, важкі гармати проломили мур: Марія Антуанетта злякалася. Заплакавши від гніву, обіцяє послові у визначений день під час гри заговорити до Дюбаррі. Мерсі відітхнув. Слава богу, альянс урятований.

Усі, хто крутився біля двору, тепер чекають на розкішну й нечувану виставу. З уст в уста летить таємнича вістка: нарешті сьогодні ввечері дофіна вперше заговорить до Дюбаррі! Дбайливо розставили лаштунки, наперед повивчали репліки. Посол і Марія Антуанетта домовилися, що ввечері, коли збереться товариство, Мерсі наприкінці гри підступить до графині Дюбаррі й почне з нею мову. А потім, теж ніби ненароком, повз них ітиме дофіна, підійде до посла, привітається з ним і при цій нагоді скаже кілька слів і фаворитці. Замисел був чудовий. Та, на жаль, вечірня вистава провалилась, тітоньки ніяк не могли подарувати ненависній суперниці такого прилюдного успіху; вони й собі ухвалили опустити залізну завісу перш ніж дійде до замирливого дуету. Марія Антуанетта подалась увечері в товариство з найкращими намірами, сцену вже поставили, й Мерсі, за згодою, береться до вступу. Ніби знічев’я підступає до пані Дюбаррі й заговорює з нею. Тим часом, точнісінько, як домовились, починає свою партію й Марія Антуанетта. Перемовляється з однією дамою, потім — другою, переходить до наступної і, мабуть, від страху, збудження й злості трохи зволікає при цій останній розмові; ще одна, лиш однісінька дама між нею і Дюбаррі, ще кілька, ні, ще одна хвилина — й вона вже підійде до Мерсі й фаворитки. Але цієї вирішальної миті нищівно й підступно вдарила пані Аделаїда, найклятуща баба з-поміж трьох тітоньок; вона підскочила до Марії Антуанетти і сказала, немовби звелівши: «Ходімо, вже час іти! Ми маємо чекати короля в моєї сестри Вікторії». Заскочена і сполохана Марія Антуанетта втрачає звагу, від переляку не сміє відмовити, в неї забракло духу, щоб хоч зараз мерщій зронити кілька байдужих слів застиглій у чеканні Дюбаррі. Вона спломеніла, збентежилась і, радше, вибігла, а не вийшла, — і жадане, вказане, дипломатично виборене й усім пообіцяне слово зосталося невимовленим. Усі аж рота роззявили. Надаремне готували сцену, замість замирення стався новий глум. Усі, хто тішиться чужим лихом, потирали руки від радощів, при дворі повсюди, аж до комірчинок челяді, хихикали й шепотіли про те, як марно чекала Дюбаррі. Фаворитка зганьблена, але страшніше те, що Людовіка XV охопив правдивий гнів. «Пане Мерсі, я бачу, — каже він люто послові, — що ваші напучення, на жаль, не зоставили сліду. Треба, щоб я сам узявся до діла».

Король Франції розгнівався й погрожує, пані Дюбаррі шаленіє у своїх покоях, захитався весь австро-французький альянс, над миром у Європі нависла небезпека. Посол одразу ж повідомив у Відень про такий лихий поворот. Тепер мусить виступити імператриця, «семисвічник незгасний». Тепер сама Марія Терезія мусить братися до діла, бо з людей лише вона мала владу над упертим і нерозважним дитям. Марія Терезія вкрай стривожилась тим, що сталося. Висилаючи доньку до Франції, вона щиро сподівалась уберегти свою дитину від брудного політичного ремесла і тоді вже писала послові: «Кажу вам одверто, що не хочу, щоб моя дочка здобувала хоч абиякий вплив на державні справи. Я сама пересвідчилась, який це страшний тягар — правити великою країною, а крім того, знаю, що моя донька молода й легкодумна, цурається всякої поважної роботи й має мізерні знання, — через те я й не сподіваюся добра, якщо вона візьметься врядувати таким занедбаним королівством, як Франція. Коли моїй доні не пощастить підняти державу або ж вона дійде до ще більшого занепаду, то ліпше нехай у цьому звинувачують якогось міністра, а не мою дитину. Тому я ніколи й не наважилась говорити з нею про політику й державні справи». Але цього разу — невблаганна доля! — стара й зажурена жінка змушена відступитись від своїх думок, бо віднедавна в Марії Терезії з’явився важкий політичний клопіт. Щось непевне, ба навіть нечисте коїться у Відні. Вже кілька місяців, як Фрідріх Великий, ненависний, мов земне втілення сатани, і Катерина Російська, котрій Марія Терезія теж анітрохи не вірила, надіслали їй прикру пропозицію поділити Польщу, а Кауніц і її співправитель Йосиф II радо схвалили цю думку, — і відтоді душа її збурилась. «Усякий поділ несправедливий по своїй суті і шкідливий для нас. Ця пропозиція завдає мені безмірного жалю, мушу визнати, що соромлюсь показатися на люди». Вона одразу назвала цей політичний задум тим, чим він насправді й був, — моральним злочином, хижацьким походом супроти безборонного й невинного народу. «Хто дав нам право обкрадати невинних, котрих ми завжди нахвалялися боронити?» Правдиво й щиро обурившись, вона відхиляє пропозицію, їй байдуже, що її праведні міркування можуть уважати слабістю. «Нехай мають і за слабких, це ліпше, ніж бути несправедливими», — благородно й розумно проголошує вона. Але Марія Терезія давно вже владарює не сама. Йосиф II, її син і теж імператор, марить лиш війнами, загарбанням земель і реформами, а вона, добре знаючи хисткість і штучність австрійської держави, прагне тільки її підтримки й збереження; і син, аби підірвати вплив матері, починає несміливо впадати коло зброєлюбця, її найлютішого ворога Фрідріха Великого, а Кауніц — найвірніший служник, якого вона ж і піднесла, — в самісіньке серце вразивши пристаркувату жінку, схилився перед новітньою зорею її сина. Виснажена, втомлена, як мати і як владарка розчарована в усіх своїх сподіваннях, вона найрадніше скинула б із себе тягар державної влади. Але її втримує відповідальність, вона з пророчою певністю вгадує, — в такій же напрочуд подібній ситуації був і Франц Йосиф, котрий, так само втомившись, не зважувався випустити владу, — що від квапливих і нерозважних реформ миттю збуриться вся країна, яку й тепер ледь удається тримати в руках. Через те ця побожна й надзвичайно прямодушна жінка до останку боронить те, що цінувала найвище: свою честь. «Мушу визнати, — пише вона, — що такого неспокою я ще ніколи не мала. Якби зазіхали на всі мої землі, то зі мною було б моє повне право і Господня поміч. Та в теперешній ситуації право не тільки не підпирає мене, — навпаки, зобов’язання, закон і справедливість обернулися проти мене, я втратила спокій, тривога й докори ятрять мені серце, адже я не звикла дурити чужих і себе й видавати дволикість за справедливість. Я назавжди втратила честь і совість, але саме вони — найдорожчий клейнод, істинна сила, що звеличує монарха».

Фрідріха Великого совість не діймала, й він жартував собі у Берліні: «Імператриця Катерина і я — давні розбишаки, а як ота святенниця залагодить усе зі своїм сповідником?» Він тисне, Йосиф II погрожує, без упину кленучись, що неодмінно спалахне війна, якщо Австрія не поступиться. Зрештою зі сльозами, болючим сумлінням і роз’ятреним серцем імператриця Марія Терезія піддалася: «В мене не досить сили, аби самій вести державні справи, через те й полишаю, на свій превеликий жаль, щоб усе йшло, як ідеться». І підписує, додавши, аби вберегтися від можливих докорів, що «так нарадили всі розумні й досвідчені люди». Але в душі теж відчуває себе винною й боїться того дня, коли світ дізнається про таємну угоду та її наслідки. Що скаже Франція? Чи з огляду на альянс буде байдужа до хижацького нападу на Польщу, чи повстане проти зазіхань, які й сама Марія Терезія вважає незаконними (з декрету про окупацію вона власноруч викреслила слово «законна»)? Все залежить лише від ласки або неласки Людовіка XV.

Аж тут серед цього клопоту на додачу до пекельних мук совісті влітає тривожне послання Мерсі: король розгнівався на Марію Антуанетту й відкрито висловив послові своє невдоволення, — і це якраз тоді, коли у Відні й далі так чудово дурили французького посла герцога Роганського, що той за гульнею і ловами ніякої Польщі й не бачив. Поки Марія Антуанетта не заговорить до Дюбаррі, через поділ Польщі може виникнути міждержавний конфлікт, зрештою навіть війна, — Марія Терезія вжахнулась. Ні, якщо заради державних міркувань вона сама, п’ятдесятип’ятирічна жінка, з такою мукою віддала на пожертву власне сумління, то її рідне з вітром у голові шістнадцятирічне дитя також не може бути святішим, ніж римський папа, бути поряднішим за матір, отже, щоб навіки зламати опір недолітка, вона пише гострішого, ніж будь-коли, листа. Звичайно, жодного слова про Польщу, ніяких державних міркувань, а писала (ох і тяжко було старій імператриці!), мов про яку дрібничку: «Ах, який воно справді страх і сором мовити слово королеві, найкращому з батьків! Або ще комусь, коли тобі радять це зробити! Ото вже страху — сказати людині добридень! Ото треба стільки кривлятися, щоб сказати слово про сукню, про казна-що, — чи тобі ще й цього замало? Ти дала себе втягнути в таке рабство, що, здається, ні розум, ні твій обов’язок не можуть тебе ні в чому переконати. Я вже не можу мовчати. Після того як Мерсі сказав, чого хоче король і чого вимагає твій обов’язок, ти ще насмілилась не слухати його! І яку ж розумну причину ти знайшла? Ніякої. Ти повинна ставитися до Дюбаррі так, як і до решти жінок, допущених до двору. Як перша піддана короля, ти мусила показати всьому дворові, що веління твого володаря виконуються незаперечно. Звісно, якби тебе силували до ницих учинків або вимагали якоїсь дружби, то ні я, ні інші тобі цього б не радили, — але ж можна промовити кілька байдужих слів, і не заради самої дами, а задля дідуся, твого володаря й благодійника!»

Така гарматна стрілянина (аргументи не зовсім чесні) зломила волю Марії Антуанетти; хоч яка нестримна, свавільна й уперта, вона ніколи не зважувалась повстати проти матері. Як і завжди, знову перемогла дисципліна Габсбурзького дому. Для годиться Марія Антуанетта ще трохи норовилася. «Я не відмовляюсь, не кажу, що не заговорю до неї. Але я вже не згодна говорити з нею о певній годині вказаного дня, не хочу, щоб вона наперед знала й раділа». А насправді її душевний опір зламано, ці слова — лиш остання сутичка перед відступом, капітуляцію вже підписано.

Першого січня 1772 року нарешті відбулася розв’язка цієї героїко-комічної жіночої війни, пані Дюбаррі тріумфує, Марія Антуанетта зазнала поразки. Знову, ніби в ^театрі, поставили сцену, а за свідків і глядачів зібрали святково прибраний двір. Почалась велика вітальна церемонія, одна по одній, пильно стежачи, хто вищий, хто нижчий, підходять до дофіни придворні дами, й серед них під руку з пані Дюбаррі герцогиня Аґільйонська, міністрова дружина. Дофіна мовила кілька слів герцогині Аґільйонській, потім повернула голову нібито до пані Дюбаррі й проказала, начебто й не до неї, але так, що тим, хто мав певну зичливість, здалося, що таки до неї, — всі затамували подих, аби чути найменший звук, — такі жадані, так важко виборені, ще не чуті й вельми значущі фатальні слова: «А сьогодні чимало людей у Версалі». Шість слів, шість, анітрохи більше витиснула з себе Марія Антуанетта, але це надзвичайна подія для двору, важливіша, ніж загарбання провінції, цікавіша, ніж усі віддавна потрібні реформи, — нарешті, нарешті дофіна заговорила до фаворитки. Марія Антуанетта здалася, пані Дюбаррі перемогла. Тепер уже знов усе гаразд, у версальськім небі заясніло втішене сонечко. Король простирає руки й ніжно, ніби віднайдене дитя, пригортає дофіну, Мерсі їй розчулено дякує, Дюбаррі, мов павич, походжає залою, тітоньки не тямляться від люті, ввесь двір заворушився, палац від підвалу до комина аж гуде від розмов — а все лише через те, що Марія Антуанетта сказала Дюбаррі: «А сьогодні чимало людей у Версалі».

Але ці шість звичайних слів мали куди глибший сенс. Цими шістьма словами потверджено політичний злочин, за них купили мовчазну згоду Франції на поділ Польщі. Цими шістьма словами не тільки Дюбаррі, а й Фрідріх Великий та Катерина домоглися свого. Принизили не саму Марію Антуанетту, а цілу країну.

Марія Антуанетта знає, що переможена, її молодий і по-дитячому непокірний гонор уразили на смерть. Вона вперше схилила голову, але вдруге це станеться лише на ґільйотині. При цій оказії раптом з’ясувалося, що в добросердого й легковажного створіння, в «bonne et tendre Antoinette»[27] душа, ледве зачепити її честь, стає горда й незламна. Вона гірко каже Мерсі: «Один раз я до неї заговорила, але присягаюсь, що на цьому воно й скінчиться. Ця жінка вже й голосу мого не почує». Цілком твердо сказала й матері, що від неї годі сподіватися дальших жертв, досить, що піддалась одного разу: «Повірте, що я завжди зрікатимусь своїх упереджень і нехоті, та лиш доти, поки від мене не вимагають чогось непристойного або противного моїй честі». Й надаремне після цього на неї мокрим рядном нападається геть обурена цим першим самостійним порухом свого пуцьверінка мати: «Мені смішно, що ти можеш уявляти, ніби я або мій посол хоч колись тобі радили щось противне твоїй честі чи навіть найменшому приписові доброзвичайності. Мені стає лячно за тебе, якщо через кілька слів ти знімаєш отакенну бучу. Почувши від тебе, що надалі ти мовчатимеш, я вже аж тіпаюсь від страху». Надаремне знов і знов пише до неї Марія Терезія: «Ти мусиш розмовляти з нею, як і з будь-якою іншою дамою при королівському дворі. Ти це маєш робити заради мене й короля». Надаремне Мерсі та решта без упину вмовляють її, що все ж їй треба бути приязною з Дюбаррі і цим забезпечити собі прихильність короля, — усе розбивається об скелю її зрослого гонору; одного разу розкрившись не по волі, маленькі габсбурзькі вуста Марії Антуанетти заціплені, мов закуті, їх уже не розтулить жодна погроза й лестощі. Шість слів сказала вона Дюбаррі, а сьомого та ненависна жінка не почує ніколи.

Цього єдиного разу, першого січня 1772 року, пані Дюбаррі подолала австрійську ерцгерцогиню, дофіну Франції, і, здавалося, маючи таких могутніх спільників, як король Людовік та імператриця Марія Терезія, двірська куртизанка могла й далі змагатись із майбутньою королевою. Та є битви, по яких переможець, дізнавши супротивникову силу, сам лякається власної перемоги й міркує, чи не ліпше було б доброхіть полишити бойовисько й замиритися. Здобувши перемогу, пані Дюбаррі почулася неспокійно. В душі ця незлобива й нікчемна істота навіть спочатку не збиралася ворогувати з Марією Антуанеттою, тією дрібного втіхою вона лише хотіла вдовольнити свою на смерть уражену пиху. Тепер вона задоволена, ба навіть більше: Дюбаррі засоромилась і злякалася своєї надто вже очевидної перемоги. В неї все ж вистачає глузду збагнути, що вся її влада стоїть на непевних підпорах, на кволих, подагричних ногах уже немічного стариганя. Раптом шляк трафить шістдесятидворічного діда, — й уже завтра ця «petite rousse» може бути королевою Франції, a «lettre de cachet»[28], страхітливий папір до Бастилії написати недовго. Через те, заледве перемігши Марію Антуанетту, пані Дюбаррі з найчесніших і найщиріших міркувань відчайдушно пробує замиритися з нею. Вона підсолоджує свою жовч, припинає свій гонор, ходить і ходить на вечірні зібрання в дофіни і, хоч їй навіть слова не скажуть, анітрохи й не дметься, тільки через нашіптувачів і принагідних вісників незмінно сповіщає Марію Антуанетту про свою прихильність. Усіляко вихваляє колишню суперницю перед своїм королівським коханцем, зрештою береться навіть до найвідчайдушнішого засобу: не здобувши Марію Антуанетту люб’язністю, вона намагається купити її ласкавість. Бо ж знають при дворі й, на жаль, знають занадто добре, — згодом це покаже сумнозвісна історія з кольє, — що Марія Антуанетта до нестями залюблена в коштовні оздоби. Тож задумала Дюбаррі, — примітно, що через шість років це саме спало на гадку й кардиналові Рогану, — чи не можна часом її підманити дарунками? У відомого ювеліра, того ж Боме з історії з кольє, були діамантові сережки вартістю сімсот тисяч ліврів. Мабуть, Марія Антуанетта десь потай чи відкрито захоплювалась тими прикрасами, і Дюбаррі дізналася, що їй надто кортить їх придбати. Бо якогось дня через придворну даму нашіптує Марії Антуанетті, що коли їй справді хочеться мати діамантові сережки, то вона радо намовить Людовіка XV, аби той зробив їй дарунок. Але на цю безсоромну пропозицію Марія Антуанетта не відповіла жодним словом і далі зневажливо відверталась і холодно проминала суперницю: ні, за всі скарби цього світу та пані Дюбаррі, що вже раз прилюдно принизила її, не почує з її вуст ще хоч одного слова. У сімнадцятирічної дівчини зродилась нова гордість і певність: з чужої ласки і волі їй уже непотрібні ніякі самоцвіти, вона вже відчуває на лобі майбутню діадему королеви.

Здобуття Парижа

Версаль розташований так близько від Парижа, що темного вечора з його пагорбів можна добре бачити, як здимається в небо сяйна корона міських вогнів, — ресорна бричка подолала б шлях за дві години, пішоходець — за п’ять годин із гаком; хіба ж не було б найприродніше, якби нова наступниця трону вже на другий, третій, четвертий день по весіллі відвідала столицю свого майбутнього королівства? Але правдивий глузд або, радше, безглуздя церемоніалу полягає саме в тому, щоб згнітити або спотворити всі природні життєві прояви. Для Марії Антуанетти між Парижем і Версалем постало невидне забороло — етикет. Наступник французького трону і його дружина могли вперше врочисто вступити до столиці тільки після оголошення про це в Парижі й маючи дозвіл короля. Але саме цей урочистий вступ, «joyeuse entrée» Марії Антуанетти любі родичі намагаються відсунути якнайдалі. Хоч усі — старі надміру побожні тітоньки, Дюбаррі й честолюбне двійко братів — граф Прованський і граф д’Артуа — люто ворогують між собою, але тут вони чимборше збилися докупи, щоб заступити Марії Антуанетті дорогу до Парижа: вони не хочуть дарувати їй тріумфу, який занадто ясно викаже її майбутнє становище. Щотижня, щомісяця камарілья вигадує якусь нову затримку, ще один привід — і так минає півроку, рік, потім другий і третій, а Марія Антуанетта й далі замкнена в золотій версальській клітці. Нарешті в травні 1773 року Марії Антуанетті урвався терпець, і вона перейшла до відкритого нападу. Оскільки на її запитання церемоніймейстери й далі лиш непевно похитували напудреними перуками, вона звернулася просто до Людовіка XV. М’який до всякої гарненької жінки, той не побачив у цім проханні нічого надзвичайного й на досаду всій кліці зразу погодився й напутив чарівну онукову дружину. Він навіть дозволив їй самій вибрати день урочистого вступу.

Марія Антуанетта обрала восьме червня. Але тепер, коли король уже дав остаточний дозвіл, вона викидає зухвалого фортеля, прагнучи потай поглумитись із ненависних палацових порядків. Як часом закохані молодята, аби до втіхи додати ще й солодку спокусу забороненого плоду, віддаються пестощам, не чекаючи на священицьке благословення, а батьки ні про що й гадки не мають, так і Марія Антуанетта намовила свого чоловіка і шваґра потаємці навідатись до Парижа перед самісіньким офіційним вступом. Пізнього вечора за кілька тижнів до «joyeuse entrée» вони звеліли запрягти карети, перебралися, позатуляли обличчя масками й подались, мов у Мекку, в заборонене місто Париж на бал в Оперу. А що вранці наступного дня вони нітрохи не спізнилися до церкви, то ніхто й не викрив їхньої недозволеної пригоди. Ніби й сутички ніякої не було, а все ж Марія Антуанетта вперше щасливо помстилася ненависному етикетові.

Потай вона вже скуштувала райського овочу Парижа, — тим дужче її веселив і тішив офіційний урочистий вступ. Після французького короля цар небесний теж дав свою милостиву згоду: восьмого червня був безхмарний, ясний та гарячий день і, аби хоч оком поглянути, стеклись неозорі юрмиська. Обабіч дороги від Версаля до Парижа немов виріс густий, шумливий від радощів і переплетений прапорами й вінками пістрявий людський живопліт, а над ним витало хмаровиння капелюхів. Комендант міста маршал де Бріссак, котрий чекав пишну карету біля міської брами, на срібній тарелі шанобливо подав мирній завойовниці ключі від міста. Потім підійшли святково повбирані перекупки (згодом вони геть інакше зустрічатимуть Марію Антуанетту) й піднесли, побажавши многії літа, цьогорічні первинки — ягоди і квіти. Тоді ж загримотіли гармати Палацу інвалідів, муніципалітету, Бастилії. Через усе місто двірська карета повільно їхала далі й по набережній Тюїльрі дісталася до собору Матері Божої Паризької; всюди — в соборі, в монастирях, в університеті — виголошували вітальні промови; потім карета серед маєва знамен проїхала крізь навмисне споруджену для вступу тріумфальну арку — але найпишніше дофіна й дофіну привітав народ. Щоб поглянути на молоде подружжя, десятки, сотні тисяч люду заполонили всі вулиці величезного міста, — й побачивши цю несподівано чарівну й зачаровану жінку, кожен повнився несказанним захватом. Ляскали в долоні, радісно гомоніли, вимахували хустками й капелюхами, дотискалися діти й жінки, — і коли з балкону Тюїльрі Марія Антуанетта побачила неосяжні хвилі захопленої людності, то майже злякалася: «Господи, скільки людей!» Але збоку до неї схилився маршал де Бріссак і відповів із суто французькою галантністю: «Мадам, хай не гнівається його високість дофін, але перед вами двісті тисяч закоханих у вас чоловіків».

Ця перша зустріч із народом справила на Марію Антуанетту величезне враження. По натурі нерозважна, зате маючи швидкий розум, вона судить про події лише за своїм безпосереднім враженням, за тим, що бачить і чує. Тільки тоді, коли гомінкий і неосяжний, безбережний рухливий ліс, над яким майоріли корогви й злітали капелюхи, підгорнувся до неї радісною, теплою безіменною хвилею, вона вперше відчула блиск і велич становища, до якого піднесла її доля. Досі її звали у Версалі «пані дофіна», але що там якийсь титул поміж тисячі інших титулів, один верхній непорушний щабель нескінченної дворянської драбини, пустий звук і холодне поняття. Тепер же всіма чуттями Марія Антуанетта вперше зрозуміла вогненний сенс і горді обітниці слів «наступниця французького трону». Геть уражена, вона пише до матері: «Минулого четверга я була на святі, якого не забуду довіку: нашому вступі в Париж. Нас ушановували так, як лиш можна собі уявити, але все це ніщо, найглибше мене вразило зворушення й шал бідного народу, котрий, дарма що пригнічений податками, не тямився з радощів, коли бачив нас. У садку Тюїльрі було таке величезне стовпище, що три чверті години ми не могли рушити ні вперед, ні назад, а вертаючи з цієї прогулянки, змушені були ще півгодини стояти на відкритій терасі. Дорога мамочко, я не можу змалювати Вам всі ті пориви любові й радощів, що огорнули нас. Перш ніж поїхали назад, ми ще руками повітали народ, і він дуже тішився з того. Яке щастя, що в нашому становищі можна так легко здобути приязнь. І все ж у світі немає нічого дорожчого, я це добре відчула й уже повік не забуду».

Це перші справді власні слова, які можна знайти в листах Марії Антуанетти до матері. Сильні враження зразу відбиваються на її рухливій натурі, і шалена радість від цієї зовсім не заслуженої, однак такої несамовитої народної любові збудила в ній почуття вдячності й великодушності. Але швидко проймаючись, Марія Антуанетта так само швидко й забуває. Навідавшись до Парижа ще кілька разів, вона вже сприймає ті радощі як належну її становищу цілком зрозумілу шану й по-дитячому бездумно нею тішиться, приймаючи, як і решту подарунків долі. Як чудово, коли тебе огортає тепла хмара вітань, як чудово, коли тебе любить той незнаний народ — і немов своїм правом, вона й надалі тішиться любов’ю двадцяти мільйонів люду, навіть не здогадуючись, що право має ще й обов’язки і що, зрештою, без взаємності загасає навіть найчистіша любов.

Уже першим своїм приїздом Марія Антуанетта завоювала Париж, але водночас місто теж підкорило її. Відтоді вона закохалась у Париж. Часто, невдовзі й занадто часто, їздить вона у знадливе, таке невичерпне на втіхи місто: то з царською пишнотою з усіма своїми фрейлінами вдень, то з нечисленним інтимним почтом уночі, аби встигнути в театри й на бали і, надівши маску, тішитись непевними або й невинними забавами. Аж тільки вимкнувшись з-під одноманітного денного розпорядку двірського календаря, це напівдитя, незборкане дівчисько усвідомило всю нестерпну нудьгу тисячовіконної камінно-мармурової версальської озії з її реверансами, інтригами й зимними врочистостями, відчуло бридкість злостивих запліснявілих тітоньок, із котрими вранці мусила йти на відправу, а ввечері — братися за плетиво. Порівняно з невимушеним і буйним життям Парижа все те двірське животіння без радощів і свободи з огидними штучними манерами, той одвічний менует із незмінними фігурами, однаковими гладенькими рухами і неодмінним обуренням, коли щось робиш не так, видалось їй примарним, безживним і штучним. Їй здалося, немов вона раптом вибігла надвір із душної теплиці. Тут, у безладді великого міста, можна ховатись і зникати, втікати від безжальних дзиґарів розпорядку і щодень сподіватися нового, тут можна жити й тішитися для самої себе, а там живуть тільки для дзеркала. Отож тепер завжди, двічі, тричі на тиждень, котиться до Парижа карета з розрядженими жінками і лиш на світанні повертається додому.

Але що робить Марія Антуанетта в Парижі? В перші дні вона з цікавості ходить по всіляких визначних місцях, по музеях і великих крамницях, відвідує народне гуляння, а одного разу навіть виставку картин. Та на цьому на всі подальші двадцять років її потреба знати щось про Париж ущерть задовольнилась. Далі ввесь час вона присвячує лише місцям розваг, ненастанно їздить до Опери, в театри французької Comédie та італійської Commedia[29], на свята й бали, навідує гральні доми, — отож для неї, як і для багатих американок сьогодення, «Paris at night, Paris city of pleasure»[30]. Найдужче її ваблять бали в Опері, свобода під маскою — єдина, доступна тій, що в полоні у власного становища. З машкарою на очах жінка може собі дозволити певні жарти, а пані дофіна цього б не змогла. Можна на кілька хвилин зайти у жваву розмову з чужими кавалерами — осоружний і неспроможний чоловік спить удома, — можна сміло заговорити до Ферсена, молодого й чарівливого шведського графа, і теревенити, сховавшись під маскою, аж поки тебе заберуть фрейліни; можна до знемоги танцювати, вихиляючись розпашілим і зграбним тілом; можна безжурно сміятися, — ах, як чудово можна тішитись життям у Парижі! За всі ті роки вона ні разу не зайшла в обивательський дім, не сиділа на засіданні парламенту чи академії, не навідала шпиталю чи базару, ніколи не намагалася пізнати щоденне життя свого народу. Під час оцих паризьких стрибків через пліт Марія Антуанетта завжди зоставалась у тісному лискучому колі світських утіх і гадала, що добрий народ, «bon peuple», цілком удовольняється тим, коли вона сміючись і недбало відповість на його захоплені вітання. І справді, знов і знов стоять живоплотом зачудовані юрмиська, а коли вона ввечері підійде до театральної рампи, шаленіє від захвату дворянство й заможні міщани. Молода жінка відчуває, що її веселе неробство та галасливі розваги схвалюють усюди і завжди, — ввечері, коли вона їде в місто, а потомлені люди саме вертають з роботи, й о шостій ранку, коли народ знов іде на роботу. Яке там ще лихо в цій пустотливості, коли людина просто собі тішиться життям? У шаленстві своєї нерозумної юності Марія Антуанетта цілий світ уважає безтурботним і вдоволеним, бо ж сама безтурботна й щаслива. Та невинно гадаючи, ніби, відцуравшись двору й розважаючись у Парижі, вона наблизилась до народу, Марія Антуанетта насправді двадцять років у своїй скляній і дзенькотливій, розкішній ресорній кареті проминала правдивий народ і справдешній Париж.

Величне прийняття, яке влаштували їй у Парижі, відмінило Марію Антуанетту. Чужий захват неодмінно зміцнює людську певність: молода жінка, якій тисячі потвердять її вроду, зразу стає вродливіша, дізнавши про свою красу, — і таке сталось із заляканим дівчам, котре досі почувало себе у Версалі непотрібною чужинкою. Тепер нова й несподівана для неї самої гордість цілком стерла з її натури всіляку непевність і страх, зникла п’ятнадцятирічна дівчинка, котру напучували й опікали посол і сповідник, тітоньки і кревні, котра несміло ходила покоями й уклонялась кожній придворній дамі. Марія Антуанетта тепер умить засвоїла ту величність, якої так довго вимагали від неї, її душа випросталась; своєю граційною, окриленою ходою вона вже, немов підлеглих, гордо проминає всіх придворних дам. У ній усе перемінилось. Почала прокльовуватись жінка, особистість, навіть письмо враз змінилося: досі невправне, з великими дитячими літерами, воно стислося, стало жіночним, нервовим і гарненьким. Звичайно, нетерпіння, розвіяність, поривність і нерозважність її натури й далі відбивались у почерку, але сам він набув певної самостійності. Тепер палка й нестримна, цілком уже доросла дівчина дозріла, щоб жити особистим життям, щоб когось покохати. Оскільки вона прикута політиками до тупого шлюбного чоловіка, який аж ніяк не чоловік, а серце в неї ще не прокинулось і не знає вона нікого, щоб любити, то вісімнадцятирічна дівчина закохується в себе. В її жилах гарячою хвилею струмує солодка трутизна лестощів. Чим більше милуються нею, тим дужче прагнення, щоб милувались нею, — й по закону ще не володарка, вона вже хоче впокорити двір, місто й державу своїм жіночим чаром. Сила, щойно усвідомивши себе, прагне випробувань.

Для першої проби, чи решта, чи двір і місто визнають її волю, молодій жінці трапилась, на щастя, — можна навіть сказати напрочуд, — добра нагода. Метр Ґлюк завершив свою «Іфігенію» і хотів, щоб її поставили в Парижі. Для залюбленого в музику віденського двору Ґлюків успіх був ніби справою честі, і Марія Терезія, Кауніц, Йосиф II сподівалися від дофіни, що вона проб’є йому путі. А на мистецтві — хай то музика, малярство чи письменство — Марія Антуанетта розумілась поганенько. Вона мала певний природний смак, але самостійно й критично оцінити мистецький твір вона не могла, а лише з недбалою цікавістю покірно пленталась за всякою новітньою модою і, мов солом’яний віхоть, займалась нетривким інтересом до всього визнаного суспільством. Марії Антуанетті, що ніколи не дочитала до кінця жодної книжки й уміла відкрутитись від будь-якої поважної розмови, бракує вкрай потрібних для глибшої оцінки і справжнього розуміння рис характеру: серйозності, пильності, ревності й розважності. Мистецтво для неї лиш оздоблює життя, така ж утіха серед інших утіх, їй до вподоби мистецтво просте й легке, отже, неправдиве. Музикою, як і всім іншим, вона переймалась мало, далі фортепіанних уроків метра Ґлюка у Відні вона не пішла, лиш у тісному колі часом награвала на клавесині, як знічев’я бралася ще й до співів і акторського ремесла. Й певне, Марія Антуанетта, що навіть не помітила в Парижі свого земляка Моцарта, була цілком нездатна відчути і зрозуміти новаторство і велич «Іфігенії». Але Марія Терезія навернула її серце до Ґлюка, і вона справді відчувала дивну прихильність до цього нібито похмурого, щирого й грубуватого чоловіка; до того ж саме тоді, коли в Парижі італійська і французька опери підступом і крутійством воювали з «варваром», їй закортіло скористатися нагодою, щоб хоч раз показати свою владу. Хоч панове двірські музики оголосили оперу такою, що «й поставити не можна», вона змусила негайно її прийняти і, не зволікаючи, перейти до проб. Щоправда, протегувати цьому незгідливому, сварливому чоловікові, одержимому фанатичною непоступливістю великих митців, було не так уже й легко. На пробах він так грізно напускався на розбещених співачок, що ті, плачучи, бігли за розрадою до своїх високородних коханців; він безжально тиснув на незвиклих до такої точності музик і, мов тиран, заправляв усією оперою; крізь зачинені двері долинала його грімка лайка, не раз і не два він погрожує все закинути й повернутись до Відня — і тільки страх перед королівською заступницею вберігає від ще одного скандалу. Нарешті на 13 квітня 1774 року призначили прем’єру, двір уже замовив собі ложі й карети. Аж тут захворів один співак і його мерщій треба було замінити. Ні, затявся Ґлюк, і прем’єру відсунули. Йому страшенно докоряли — що на нього найшло, таж двір уже підготувався, як це насмілився композитор, та ще й простого роду, а до того ж чужинець, урвати високі двірські готування, порушити збори найяснішого панства через якогось більш або менш годящого співака. А мені це байдуже, — лютує той, упертий, мов селюк, — ліпше вкинути партитуру в огонь, ніж грати абияк оперу, і, обурившись, подається до своєї заступниці Марії Антуанетти, яка потішалась цим шаленцем. Вона зразу стала на бік «bon Gluck»[31], і на досаду великому панству двірські карети було розпряжено й прем’єру відсунули на дев’ятнадцяте число. Крім того, через міністра поліції Марія Антуанетта вжила заходів, щоб не дати вельможному панству вилляти свистом свою злість на нелюб’язного музику; вона владно й прилюдно, немов ідеться про власні інтереси, боронить справу свого співвітчизника.

І справді, прем’єра «Іфігенії» була тріумфом, але швидше Марії Антуанетти, ніж Ґлюка. Газети й публіка сприйняли її радше холодно, знайшли, що в опері «поряд із дуже добрими місцями є й вельми плиткі», — адже нетямуща публіка рідко з першого погляду збагне геніальну смілість у мистецтві. Все ж Марія Антуанетта притягла на прем’єру цілий двір, навіть її чоловік, що ніколи не жертвував ловами заради музики сфер і більше цінував забитого оленя, ніж дев’ятерицю муз, мусив цього разу поступитися. Оскільки належний настрій запанував не зразу, Марія Антуанетта у своїй ложі демонстративно ляскала в долоні після кожної арії, з чемності дівери та ятрівки, а за ними вже цілий двір теж заходжувались ревно ляскати, — й усупереч усяким інтригам цей вечір став видатною подією в історії музики. Ґлюк завоював Париж, Марія Антуанетта вперше прилюдно накинула дворові й місту свою волю, її особистість здобула першу перемогу, молода жінка нарешті об’явилася всій Франції. Ще кілька тижнів — і титул королеви зміцнить ту владу, яку вона гордо здобула самотужки.

Le roi est mort, vive le roi![32]

27 квітня 1774 року на ловах несподівано занедужав король Людовік XV, голова йому аж репалась від болю, і він повернув до Тріанону, свого улюбленого замку. Вночі лікар виявив гарячку й закликав до його ложа пані Дюбаррі. Наступного ранку, вже перейнявшись неспокоєм, звеліли переїхати до Версалю. Навіть невблаганна смерть мусить відступити перед іще невблаганнішим етикетом: король Франції не може слабувати чи вмирати десь-інде, крім свого пишного королівського ліжка. «C’est à Versailles, Sire, qu’il faut être malade»[33]. A там ліжко хворого вмить обстали шість лікарів, п’ять хірургів і три аптекарі — цілих чотирнадцять осіб — і шість разів на годину вони всі вкупі мацали пульс. Та лише випадок допоміг установити діагноз: коли ввечері служник підняв догори свічку, то хтось із гурту помітив на обличчі короля лиховісні червоні плями — й цілий двір і від порога до комина замок умить довідались про страшну віспу. Жах, мов буря, війнув величезним будинком — при дворі боялися зарази (і справді, в подальші дні кілька чоловік її підхопило), але, мабуть, ще дужче потерпали за свої посади в разі королевої смерті. Доньки виказали відвагу, притаманну справді побожним душам: вони цілісінький день сидять із королем, а вночі біля постелі недужого жертовно чатує пані Дюбаррі. Натомість дофінові й дофіні, спадкоємцям трону, закон, аби вберегти їх від зарази, забороняє заходити до кімнати: вже три дні як їхнє життя враз подорожчало. Немовби ножем розітнули — так тепер поділився двір: біля постелі недужого Людовіка XV чатує й тремтить старе покоління, вчорашня могуть, тітоньки й Дюбаррі — вони достеменно знають, що вся їхня влада урветься з останнім подихом цих укритих осугою вуст. В іншім покої зібралося наступне покоління — майбутній король Людовік XVI, майбутня королева Марія Антуанетта і граф Прованський, котрий, оскільки його брат Людовік ще не зважився завести дітей, потай теж відчуває себе майбутнім претендентом на трон. А між цими двома покоями заніміла доля. Ніхто не сміє зайти до кімнати недужого, де заходить старе державне сонце, не сміє зайти й до другого покою, де сходить нове сонечко влади. А між ними в Œil de Bœuf, у великім передпокої з одним круглим вікном, чекає хисткий і переляканий гурт придворних, котрі не знають, на кого сподіватись — на вмирущого чи на майбутнього короля, котрі не знають, куди їм дивитися — на захід чи на схід.

Тим часом убивча сила недуги глибоко зорала зужите, спрацьоване і виснажене тіло короля. Потворно набрякле і засіяне гнояками моторошне тіло починає розпадатися живцем, а свідомість не покидає його й на хвилину. Щоб усе це терпіти, донькам і пані Дюбаррі потрібно чимало духу, бо хоч вікна й відчинено, та королів покій сповнився заразливого смороду. Лікарі невдовзі відступилися, вони вже втратили тіло, почалась тепер інша боротьба, змагання за грішну душу. Але ж який жах: до ліжка хворого відмовляється підійти священик, не сповідає його й не дає останнього причастя; вмирущий король, що давно відцурався Бога й жив у нечесті, мусить спершу довести своє каяття ділом. Спершу треба прибрати камінь спотикання, коханку, що розпачливо вартує біля ложа, котре вона так довго не по-християнськи ділила з умирущим. З важким серцем, якраз у мить останньої страхітливої самотності, король звелів відіслати геть єдину людину, до якої мав душевну прихильність. Але йому дедалі лютіше стискає горлянку страх перед пекельним вогнем. Здушеним голосом він прощається з пані Дюбаррі, її тихо й непомітно чимшвидше відправили в кареті до сусіднього замочку Руей; якби раптом король одужав, вона б повернулася звідти.

Аж тепер, після такої очевидної покути, можна сповідати й причащати. Аж тепер поріг спального покою короля переступив чоловік, котрий тридцять вісім років мав при дворі найменше роботи: сповідник його величності. Двері за ним зачинились, і, на свій превеликий жаль, жадливі придворні в передпокої не чули реєстру гріхів короля Оленячого парку (а як би було цікаво!). Не можучи зайти, зате взявши годинники, вони ретельно рахують хвилини, щоб, удоволяючи потяг до всіляких скандалів, принаймні довідатися, скільки часу потрібно Людовіку XV на перелік його сукупних гріхів і переступів. Минає рівно шістнадцять хвилин, і нарешті знов одчиняються двері, виходить сповідник. Але чимало ознак указує на те, що Людовік XV ще не отримав остаточного розгрішення, від монарха, котрий за тридцять вісім років ні разу не полегшив грішну душу і перед очима власних дітей жив у розпусті й похоті тілесній, церква вимагає ревнішої покути, ніж така потаємна сповідь. Саме через те, що у світі він стояв найвище, безтурботно гадаючи, що піднявся над Божим законом, церква вимагає від нього розпростертись ниць перед Всевишнім. За своє нечестиве життя грішний король мусить покаятися прилюдно, перед усіма й для всіх. Аж тоді йому дадуть причастя.

Наступного ранку відбулась нечувана вистава: наймогутніший автократ християнського світу каявсь у гріхах перед цілим тлумом своїх власних підданих. На сходах замку поставили збройну варту, від каплиці до кімнати вмирущого живоплотом поставали швейцарці, а коли, несучи ковчег під балдахіном, урочисто йшло високе духівництво, глухо загриміли барабани. За архієпископом і його почтом, несучи в руках запалені свічки, виступали дофін із братами, герцоги й герцогині і довели найсвятішого до дверей. Спинившись на порозі, поставали навколішки. З високим кліром до покою вмирущого ввійшли лиш королеві доньки і принци, котрі не могли посідати трон.

Здавалося, ніхто й не дихав, чулась тиха кардиналова мова, крізь прочинені двері бачили, як подав він Святі Дари. Потім ступив на поріг передпокою — всі побожно затрепетали, не знаючи, що почують, — і гучно звернувся до цілого двору: «Панове, король доручив мені переказати, що просить у Бога прощення за всю йому заподіяну зневагу і за негідний приклад, який давав своєму народові. Якщо Господь поверне йому здоров’я, він обіцяє нести покуту, підтримувати віру й полегшити долю народу». З ліжка долинув ледь чутний стогін. Тільки ті, хто стояв найближче, розібрали те бурмотіння: «Якби ж була в мене сила сказати це самому».

Те, що відбувалося потім, було просто жахіттям. Не людина вмирала — розпадавсь і гнив чорний набряклий труп. Але тіло Людовіка XV відчайдушно, немов зібралась у ньому сила предків усього Бурбонського роду, опиралося невпинному нищенню. Ці дні були страшними для всіх. Служники непритомніли від жахливущого смороду, доньки докладали останніх зусиль, безпорадні лікарі вже давно відступилися, двір що далі, то нетерплячіше чекав на швидкий кінець моторошної трагедії. На подвір’ї вже кілька днів стояли готові запряжені карети, в яких, щоб уникнути зарази, новий Людовік з усім своїм почтом мав одразу перебратись у Шуазі, як тільки старий король спустить дух. Кавалери вже окульбачили коней, усі спакували валізи, внизу день і ніч нудилися служники й візники, всі погляди прикуті до свічечки, що ледь блимає на вікні вмирущого, — це умовний сигнал для всіх, — у певну мить її згасять. Але велетенське тіло старого Бурбона борониться ще один день. Нарешті у вівторок 10 травня о пів на четверту пополудні загасили свічку. Бурмотіння перейшло в гомін, з кімнати в кімнату, мов за вітром, пружною хвилею полетіла вістка, залунали крики: «Король помер, хай живе король!»

Марія Антуанетта з чоловіком чекала в невеличкому покої. Нараз усе ближче й ближче вони почули таємничий шемріт, по кімнатах до них підкочувавсь дивний гомін. Аж ось, мов од вітру, розчахнулися двері, ввійшла пані Ноай і перша привітала королеву. За нею тиснулася решта, все більше й більше, цілісінький двір, кожен квапився скласти шану, щоб серед вітальників його запримітили першим. Тріскотять барабани, офіцери вимахують шаблями, лунає стовустий крик: «Король помер, хай живе король!»

З покою, куди зайшла дофіною, Марія Антуанетта вийшла вже королевою. Й поки в покинутому домі, полегшено зітхнувши, чимшвидше вкладали в давно наготовану труну зчорніле, невпізнанне тіло Людовіка XV, щоб якомога непримітніше зарити його в землю, з роззолоченої брами Версальського парку викотилась карета з новим королем і новою королевою. А на вулицях вітав їх і тішився народ, немов із старим королем пощезли всі давні злидні, а з новим володарем уже ніби переродиться світ.

У своїх то солодких, як мед, то мокрих від сліз мемуарах стара базіка пані Кампань оповідає, нібито Людовік XVI і Марія Антуанетта, почувши про смерть Людовіка XV, впали навколішки, заридали й заволали: «Господи, спаси й оборони, ми ще дуже молоді, занадто молоді, аби правити». Це дуже зворушливий анекдот і, їй-богу, годиться для дитячих читанок, тільки, на жаль, цей, як і більшість анекдотів про Марію Антуанетту мав невеличкий ґандж: був украй незграбний і психологічно неправдивий. Бо така святенницька розчуленість зовсім не пасує Людовіку XVI з його холодною, мов у риби, кров’ю, та й не було в нього ніяких підстав так тяжко переживати подію, яку з годинником у руці вже вісім днів щомиті чекав цілий двір, — а ще менше було їх у Марії Антуанетти, котра з безжурним серцем прийняла цю вістку, як і будь-який інший дарунок долі. Ні, не жадала вона влади й не палала нетерпінням ухопитись за віжки; Марія Антуанетта ніколи не мріяла стати Єлизаветою, Катериною чи Марією Терезією, для цього їй бракувало душевної снаги, дух був занадто мізерний, а натура ледача. Як завжди в пересічних натур, її бажання майже не сягали далі власного «я»; в молодої жінки нема жодних політичних ідей, щоб накинути світові, нема ніякої схильності гнітити й упокорювати інших, — з юних літ їй притаманний тільки непогамовний, затятий, а часто й дитинний інстинкт незалежності; панувати вона не прагне, але й не хоче, щоб хтось їй наказував чи радив. Бути владаркою — для неї це просто мати особисту свободу. Аж тепер, після більш ніж трирічної опіки та нагляду, вона вперше почула себе без пута, адже нема вже нікого, хто б міг її стримати (сувора мати живе за тисячі миль, а на несмілі протести свого покірного чоловіка вона лише зневажливо регоче). Подолавши цей вирішальний щабель від спадкоємиці трону до королеви, вона нарешті стоїть над усіма й нікому не підвладна, крім своєї власної примхливої вдачі. Тепер уже не будуть сікатися тітоньки, в короля не треба питати дозволу, можна їхати на бал в Оперу чи ні, настав кінець зазіханням ненависної супротивниці — Дюбаррі, — завтра ту «créature»[34] навіки попхнуть у вигнання, на вечерях уже не горітимуть її діаманти, королі й князі вже не будуть тиснутись у її будуарі, аби цілувати їй руку. Гордо й не соромлячись тих гордощів, Марія Антуанетта взяла призначену їй корону. «Хоч завдяки піклуванню Господа я й, народившись, уже мала таке ж високе становище, як і нині, та все ж не можу не чудуватися ласці провидіння, що мене, Ваше найменше дитя, обрало для найкращого королівства Європи». Хто не чує, як у цій декларації буяє радість, той просто глухий. Марія Антуанетта сходить на трон із безтурботним і веселим чолом якраз через те, що відчула тільки велич свого становища і не бачить відповідальності.

Щойно вона ступила на трон, як із глибин долинув до неї радісний гомін. Ще нічого вони не зробили, й не обіцяли, ні за що й не бралися — й усе ж народний захват огорнув обох молодих володарів. Чи не почалась тепер золота доба, — марить одвічно спраглий за чудесами народ, — адже коханку, що приссалася, мов п’явка, потурили з країни, Людовік XV, старий збайдужілий ласун, пішов у землю, а Францією правитимуть молодий, простий, ощадливий, скромний та побожний король і чарівлива, свіжа, як роса, молода й ласкава королева? Портрети нових монархів виставлено в усіх вітринах, кожне серце сповнюють любов’ю незів’ялі надії; всяку монаршу дію зустрічають захватом, почав усміхатись навіть заціпенілий від страху двір: таж тепер знову даватимуть бали й паради, прийдуть нові втіхи й веселощі, запанує юність і свобода. По смерті старого короля всім легко зітхнулося і подзвін у всій країні лунав так жваво й весело, мов до свята.

У цілій Європі лиш однісінька людина справді була вражена і налякана смертю Людовіка XV — імператриця Марія Терезія. Її гнітять лихі передчуття, за тридцять утомливих років урядування вона вже знає тягар корони, а як мати знає вади і слабості своєї доньки. Їй щиро хотілось, щоб це легкодумне й нестримне створіння ще й далі не сходило на трон, щоб хоч трохи дозріло, поки вже зможе опиратися спокусам марнотратства. Важко та тяжко на серці в старої жінки, її пригнічують лихі передчуття. «Я цим страшенно вражена, — отримавши вістку, пише вона до свого вірного посла, — і ще дужче непокоюся за долю своєї дочки, яка може бути або дуже доброю, або ж украй нещасливою. Знаючи короля, міністрів і становище держави, я не можу бути спокійна, а вона така ще молода! Вона ніколи не тяглася до чогось поважного і не буде цього робити або ж навряд чи буде». Дочці на її сповнене гордістю послання вона теж відповідає сумом: «Не хочу тебе вітати з твоїм новим достоїнством, воно задорого куплене і буде ще дорожчим, якщо ти надалі зречешся вести те саме спокійне і невинне життя, яким жила три роки завдяки добрості й ласці милостивого батька і яке привернуло до вас народну любов і схвалення. У вашім теперішнім становищі це вже значна перевага, але намагайтеся її зберегти й уміло вжити на добро королю та державі. Ви обоє ще надто молоді, а тягар величезний — через те я стривожена, тому так непокоюсь... Єдине, що я можу тепер вам порадити, це не кваптеся, на все дивіться власними очима, нічого не міняйте, хай усе розвивається саме, інакше постануть нескінченні інтриги та хаос і ви, мої любі діти, вскочите в таку халепу, що навряд чи вам удасться з неї вибратись». Здалеку, з височіні набутих за довгі роки спостережень і знань досвідчена володарка набагато ясніше провиділа непевне становище Франції, ніж її діти зблизька; насамперед вона всім святим закликає обох жити в мирі із Австрією, отже, зберегти мир у цілому світі. «Щоб обидві наші держави зробили в себе лад, їм потрібен самий тільки мир. Якщо ми й далі житимем у злагоді, то нашим дітям ніхто не перешкодить і Європа втішиться спокоєм і щастям. Щасливі будуть не тільки наші народи, а й решта». Та найсуворіше вона застерігає доньку від легковажності й потягу до втіх: «За це я боюся найдужче. Тобі вкрай потрібно пройнятися чимось поважним і насамперед стерегтися марнотратства. Найважливіше, щоб після втішного початку, який перевершив усі наші сподівання, й далі пішло все гаразд і ви були щасливі, давши щастя й народові».

Перейнявшись тривогою матері, Марія Антуанетта знай роздає обіцянки. Визнає свою нехіть до серйозного діла і присягає виправитись. Але серце старої жінки й далі віщувало недобре, не вщухала тривога. Вона не вірила, що корона принесе їм щастя, не вірила в щасливу долю своєї дочки. Й поки заздрісний світ вітав Марію Антуанетту, стара мати гірко зітхає в листі до свого вірного посла: «Гадаю, що її найкраща пора вже минулась».

Портрет королівського подружжя

У перші тижні після сходження на трон нового короля гравери, художники, різьбярі й карбувальники скрізь і завжди мають повні руки роботи. Тож і у Франції мерщій поприбирали зображення давно вже не «найлюбішого» короля Людовіка XV, замінивши їх портретами нових володарів у пишних коронах: Le roi est mort, vive le roi. Щоб добропорядне обивательське обличчя Людовіка XVI скидалося на цезарське, вправному карбувальнику не було ніякої потреби вдаватися до надмірних мистецьких лестощів, бо, якщо не брати до уваги коротку і грубу шию, голову нового короля аж ніяк не назвеш нешляхетною: пропорційний спадистий лоб, круто, майже сміливо згорблений ніс, повні чуттєві губи, м’ясисте, але правильне підборіддя — вкупі все це давало статечний і досить симпатичний профіль. Милостиво підмалювати годилося б, напевне, очі, бо без лорнета надзвичайно підсліпий чоловік за три метри вже нічого не бачив; різцеві майстра слід було чимало врізати й прибирати, щоб надати хоч якоїсь владності погляду каламутних банькатих очей під важкими повіками. В такого тюхтія, як Людовік, кепсько також із поставою; змалювати його випростаним і величним у найпишнішім убранні — чистий клопіт усім двірським живописцям, бо вже замолоду гладкий, неповороткий і до смішного незграбний підсліпа, дарма що майже сягав шести футів і не горбився, на кожній офіційній церемонії виробляв якісь прикрі недоречності (la plus mauvaise tournure qu’on pût voir)[35]. Важко похитуючи плечима, він ступає гладеньким версальським паркетом, «мов селянин за плугом», на балах не танцює і не грає, а коли хоч трохи наддасть ходи, зашпортується за власну шпагу. Бідолаха цілком усвідомлює свою фізичну незграбність, бентежиться цим, від збентеження стає іще вайлуватіший, отож, уздрівши короля Франції вперше, кожен бачив перед собою лише жалюгідного бурмила.

Людовік XVI, одначе, аж ніяк не дурний і не обмежений; проте якщо його рухи спутує підсліпість, то думки й почуття не менш прикро сковує боязливість (яка породжена, зрештою, його сексуальною немужністю). Вести розмову — повсякчасна душевна мука для цього хворобливо несміливого владаря, адже знаючи, що мислить повільно й важко, Людовік XVI несказанно боїться людей розумних, метких і кмітливих, у котрих слово саме рветься з уст, — поряд із ними цей нелукавий чоловік соромиться власної безпорадності. Та якщо в нього є час дати лад думкам, якщо не силувати його до хапливих рішень і відповідей, то навіть таких доскіпливих співрозмовників, як Йосиф II і Петіон, він може вразити своїм, щоправда, нітрохи не видатним, а все ж прямим, чесним і здоровим глуздом; скоро лиш йому вдасться щасливо побороти свій нервовий страх, як стає він цілком нормальний. Загалом, замість говорити, йому ліпше читати й писати, адже книжки спокійні й нікуди не підганяють. Людовік XVI (мабуть, не повірять цьому) залюбки й багато читає, добре знає історію й географію, невпинно вдосконалює свою англійську й латину — тут йому у великій пригоді цупка і надійна пам’ять. У його паперах і записниках бездоганний лад; щовечора своїм охайним, круглим, ясним, майже каліграфічним почерком він занотовує в щоденнику всю жалюгідну пісняву свого життя («забив шість оленів», «мене пронесло») — і ви до краю вражені тією простодушністю, з якою він недобачив усі важливі історичні події. Загалом це типовий образ пересічного, несамостійного розуму, призначеного природою якомусь ревному митникові чи канцеляристу, розрахованого на чисто механічну, підпорядковану роботу подалі від виру подій, — розуму, що годився б усім і скрізь, але тільки не володарю.

Але справжнє нещастя Людовіка XVI в тому, що в нього мовби свинцева кров. Щось липке й важке замулює йому жили, його все обтяжує, щиро чим-небудь перейнявшись, він, аби щось зробити, подумати чи навіть просто відчути, незмінно мусить долати невидимий опір, якусь дивну оспалість. Його нерви, мов зіжмакана ґумова стрічка, не тужавіють, не напружуються й не бринять, у них нема іскряної електрики. Ця вроджена нервова нечутливість позбавила Людовіка XVI будь-яких сильних поривів чуття: любові (в духовному й у фізіологічному розумінні), радощів, утіхи, боязні, болю, страху — всі ці чуттєві елементи не проходять крізь слонову шкуру його незворушливості, і ніколи ніяка смертельна небезпека не розбуркала його летаргії. Коли революціонери штурмували Тюїльрі, його серце нітрішки не забилося частіше, навіть у ніч перед гільйотиною не впали дві підпори його гаразду — апетит і сон. Навіть коли йому до грудей приставляли пістолета, цей чоловік не блід, у його бляклих очах ніколи не спалахував гнів, він нічого не боявся, зате й не переймався нічим. Тільки найгрубші зусилля — біля ковадла й на ловах — принаймні зовні розворушують його тіло; все ніжне, витончене, граційне, отже, мистецтво, музика й танець, узагалі недоступні його душевному світові; жодна муза і жоден бог, навіть сам Ерос не збурюють йому почуттів. За двадцять років Людовік XVI не пожадав ніякої іншої жінки, крім тієї, що йому дав за дружину дідусь, із нею він щасливий і вдоволений, як удоволений, зрештою, всім, маючи просто дратливу відсутність усяких потреб. А доля ж підступна, мов диявол, і саме від такої тупої і млявої тваринної натури вимагає найважливіших історичних рішень усього сторіччя, і вона турнула цього чистого споглядальника в найжахливішу всесвітню катастрофу. Бо саме там, де слід братися до діла й напружити волю для оборони чи нападу, цей фізично дужий чоловік ставав жалюгідним і недолугим: для Людовіка XVI кожне рішення обертається найстрахітнішим збентеженням. Він може лише подаватися, робити тільки те, чого прагнуть інші, а сам же волів би мати спокійнющий спокій. Коли його притиснуть і заскочать, він кожному обіцяє все те, що той вимагає від нього, а наступному з такою ж млявою готовністю обіцяє геть протилежне. Через цю несказанну слабість Людовік XVI був завжди без вини винуватий; маючи в душі найчесніші наміри, був м’ячем, яким шпортали його дружина й міністри, бобовим королем без веселощів і показності; був щасливий, коли йому давали спокій, і до відчаю розпачливий у ті хвилини, коли справді мав урядувати. Якби революція замість підкласти під сокиру оцупкувату шию цього незлобливого й тупого чоловіка дала йому де-небудь селянську хату й садок і якусь незначну посаду, то зробила б його щасливішим, ніж архієпископ Реймський, коли одягнув на нього французьку корону, яку він без гордості, гідності й утіхи байдуже проносив двадцять років.

Такого м’якосердого й немужнього чоловіка навіть найоблесніші двірські барди не зважились прославляти як великого імператора. Натомість королеву славили всяким словом і способом, зображали в глині й мармурі, порцеляні й пастелі, в гарненьких мініатюрах із слонової кості і граційних віршиках; митці ніби змагалися між собою, бо її обличчя й манери просто довершено відбивали тогочасний ідеал. Тендітна, гнучка, приваблива й чарівна, пустотлива й зальотна, дев’ятнадцятирічна дівчина з першої ж миті стала богинею рококо, взірцевим прототипом моди й панівного смаку. Якщо хтось із жінок прагнув уважатися вродливою й принадною, то намагався хоч трохи скидатись на неї. Й при цьому обличчя Марії Антуанетти було, власне, незначним і нічим не примітним; гладенький і рівний овал з невеличкими пікантними неправильностями, як-от габсбурзька відкопилена нижня губа й пласкувате чоло, не чарував ні прикметами духу, ні якимись виразними неповторними рисами. Від цього несформованого обличчя, на якому ще виразно проступала цікавість дівчини до самої себе, віє чимось холодним і порожнім, мов од гладенької барвистої емалі; аж тільки згодом, у зрілі жіночі роки, її лице стане вже ніби завершеним, рішучим і величним. Лише лагідні й дуже мінливі очі (часто сльози на них забринять — й ураз променяться жартом і радістю) виказують жвавість почуттів, а короткозорість надає їхній прозорій неглибокій синяві невловної принадності. На цьому безвиразному овалі жодною твердою рисою не позначилась гартована воля, відчувається лише податлива й лагідна примхлива вдача, що кориться тільки глибинним пориванням почуттів. Саме ця ніжна чарівність Марії Антуанетти насамперед прихиляє до неї. Насправді в цієї жінки гарні лише достоту жіночі, пишні попелясто-білі з рудуватим полиском коси, біла й гладенька, мов порцеляна, шкіра, досконалі округлі форми, довершені, немов виточені із слонової кості, делікатні й доглянуті руки — всі пахощі й квіт напіврозпуклої дівочості (знада все ж надто витончена й минуща, щоб її до решти вгадати на портретах).

Бо навіть кілька майстерних полотен не відбивають саму суть її натури, її найвластивіші вияви. Картини майже завжди відтворюють лише вимушену й застиглу людську позу, а найбільший чар Марії Антуанетти — про це в один голос усі казали — полягав у незрівнянній красі і зграбності її рухів. Лиш у жвавому русі розкривається вроджена гармонійність її тіла; коли, перебираючи гарненькими ніжками, струнка й піднесена, вона простує вуличкою з придворних у дзеркальній залі, коли з податливим кокетством відкинеться у фотелі для розмови, коли шаленим вистрибом немовби злітає по сходах, коли природним і зграбним жестом подає для цілунку білу аж сліпучу руку або ніжно пригорнеться до подруги, — то в її вільних і невимушених рухах відчувається досконала інтуїція жіночого тіла. «Коли вона стоїть, — пише геть сп’янілий, хоча звичайно холодний, англієць Горас Уолпол, — це ніби статуя вроди, а коли йде — сама Грація». І справді, вона їздить верхи і грає в м’яча, немов амазонка. Де лиш береться до гри її звинне й обдароване тіло, там не тільки спритністю, але й чуттєвою звабою вона перевершує найвродливіших жінок свого двору, — і зачарований Уолпол таким милим словом завзято спростовує закид, ніби вона порушила ритм у танці: тут просто музики схибили. І тому свідомим інстинктом — адже секрети своєї краси знає кожна жінка — Марія Антуанетта полюбляє рух. Неспокій — ось її правдивий елемент, натомість сидіти, слухати, дивитися, читати, думати і навіть, в певному розумінні, спати стає для неї нестерпним випробуванням. Тільки б туди-сюди, так і сяк, щось починати і зразу кидати, мерщій братися за нове, щось робити, за щось хапатись — аби не перейматися поважним, аби лиш відчувати, що час не стоїть, аби лиш за ним наздогін, догнати і перегнати його! Довго не їсти, а нашвидку ласувати тістечком, довго не спати, довго не думати, лише далі й далі в мінливому неробстві! Отож двадцять років королювання Марії Антуанетти — це ненастанне крутіння навколо власного «я», відсутність будь-якої зовнішньої чи внутрішньої мети, цілковита їзда впорожні і в людському, і в політичному розумінні.

Ця невпинність — аби не стати й не озирнутися, — марнування великої, проте хибно повернутої сили — саме те, на що так гірко нарікає мати Марії Антуанетти. Давно навчившись розпізнавати людей, вона достеменно знає, що це обдароване від природи й натхненне дівча може здобутись на незмірно гідніші вчинки. Марії Антуанетті було б досить тільки захотіти бути такою, якою, по суті, вона є, і була б із неї велична й могутня королева, та, на лихо, заради спокою і зручності, вона повсякчас живе нижче свого власного духовного рівня. Як у правдивої австрійки, в неї чимало різних здібностей, але, на жаль, нема й щонайменшого прагнення серйозно використати чи навіть просто поглибити ці природні обдарування: щоб самій розвіятись, вона легкодумно розпорошує власні таланти. «Її перший порух, — розважає Йосиф II, — завжди слушний, і якби вона затрималась на ньому, трохи поміркувала, то було б просто чудово». Та для її крученої вдачі навіть трохи поміркувати — вже тягар; думка, що не знялася, як вихор, — уже зусилля, а її примхлива й безтурботна натура ненавидить будь-які душевні зусилля. Вона прагне самої гри, тільки легкості в усьому й у кожнім і цурається всякого клопоту, всякої справдешньої роботи. В Марії Антуанетти говорять самі вуста, голова німа й бездіяльна. Коли ж їй що кажуть, вона слухає недбало й неуважно; під час розмови, підкуплена витонченою люб’язністю і блискучою легкістю, вона, ледь розпочавши, враз полишає будь-яку думку; до кінця нічого не каже, не думає й не читає; ніде не зачепиться й не всотує живлющого нектару правдивої мудрості. Через те й не любить ніяких книжок, ніяких державних паперів, усього серйозного, що вимагає терпіння й уваги, — тільки знехотя, нетерплячим і нерозбірливим почерком пише вона найнеобхідніші листи: навіть у її листах до матері часто доволі помітно проступає бажання чимшвидше їх спекатись. Аби лиш не обтяжити життя, щоб у голові не було ніякої нудьги, смутку й клопоту! Хто найбільше підлеститься до її ледачої думки, той для неї вже найрозумніший, а хто вимагає зусиль — той надокучливий педант; вона враз покидає всіх своїх мудрих радників, іде до кавалерів і таких, як сама вона, подруг. Тільки б тішитись, не знати набридливих думок, обрахунків, ощадності — так гадає вона й уся решта, що в’ється біля неї. Жити самими почуттями, ні над чим не замислюватись — це мораль цілого покоління, всього вісімнадцятого сторіччя, і доля немов символічно наставила її королевою над усім сторіччям, щоб перед очима цілого світу вона жила з тим сторіччям і з ним загинула.

Жоден поет не вигадав би разючішої протилежності, ніж та, яку творила ця вкрай неоднакова пара. Кожнісіньким нервом тіла, ритмом крові, найменшими виявами вдачі, всіма рисами і прикметами Марія Антуанетта і Людовік XVI подавали просто-таки учительний зразок антитези. Він важкий — вона легка, він незграбний — вона гнучка, він тягучий — вона піниста, він тупий і нечулий — вона пломениста й нервова. Не менше відрізнялися їхні душевні світи: він нерішучий — вона хаплива, він тугодум — у неї притьмом зривається «так» чи «ні», він правовірний святенник — вона надто залюблена у світ, він смиренник — вона горда кокетка, він педантичний — вона розвіяна, він ощадливий — вона марнотратна, він надто поважний — вона надміру пустотлива, він ніби важка й глибока підводна течія — вона шум і танок поверхневих хвиль. Йому найліпше на самоті, їй — у бучному й гомінкому товаристві, він із тупим і чисто тваринним удоволенням любить багато їсти й пити міцне вино, вона й не торкається до чарки, їсть мало й похапцем. Його стихія — це сон, її — танок, його світ удень, її — вночі; як місяць і сонце, так і стрілки їхніх живих годинників завше йдуть насупроти одна одної. Об одинадцятій, коли Людовік XVI укладається спати, Марія Антуанетта тільки-но починає по-справжньому мигтіти: сьогодні — в гральному залі, завтра — на балу, щоразу в іншому місці; коли він уранці вже чимало годин відганяє на ловах, вона щойно починає підводитись із ліжка. Ніде, в жодному пункті, не збігаються їхні звички й нахили, в кожного свій розпорядок; власне Марія Антуанетта й Людовік XVI переважну більшість часу вели vie à part[36] і так само (на превеликий жаль Марії Терезії) майже завжди вкладалися lit à part[37].

Отже, це поганий, незгідливий і сварливий шлюб, що ледве тримається купи? Анітрішечки! Навпаки, цілком мирне, задоволене подружжя, і якби не було на початку чоловічої неспроможності та її вже відомих прикрих наслідків, то навіть цілком щасливе. Для того щоб постали суперечки, обом доконечно мати хоч трохи сили, треба, щоб зітнулися дві волі, зайшла коса на камінь. Але вони обоє — Людовік XVI і Марія Антуанетта — уникають будь-яких суперечок і незгоди, він — від тілесних, а вона — від душевних лінощів. «Мої вподобання не такі, як у короля, — бездумно пише в одному з листів Марія Антуанетта, — він цікавиться лише полюванням і механічною роботою... Погодьтеся, що в кузні я не мала б уже хоч якоїсь грації, Вулканом я там не стала б, а якби стала Венерою, то це було б, певне, ще більше не до серця моєму чоловікові, ніж мої відмінні смаки». Людовіку XVI й справді не до вподоби її галасливі й нестримні втіхи, але в оспалого чоловіка нема ні волі, ні сили, замість показати владу й утрутитись, він лагідно усміхається на її невгавучі веселощі і загалом пишається, що має за дружину таку чарівну й усіма люблену жінку. Наскільки його мляві почуття взагалі спроможні ворушитися, цей прямодушний чоловік по-своєму — тобто незграбно й щиро — цілком відданий своїй гарненькій і куди розумнішій за нього дружині; усвідомлюючи свою неповноцінність, він, щоб не застити їй світла, відступається вбік. А вона трохи і зовсім незлобиво підсміюється над таким зручним чоловіком, бо й собі відчуває до нього якусь жалісливу любов — мов до великого кудлатого сенбернара, котрого можна як завгодно чухати й гладити, адже він ніколи не шкіриться й не гарчить і зворушливо кориться щонайменшому кивкові; та довго гніватись на цю добру й тупу колоду вже не можна навіть з удячності. Адже він дає заправляти, як їй заманеться; почувши себе небажаним, делікатно виходить; не попередивши, не входить — ідеальний чоловік, котрий попри свою ощадливість завжди сплачує її борги й дозволяє все, зрештою, навіть коханця. Чим довше Марія Антуанетта живе з Людовіком XVI, тим більшу відчуває повагу до його, дарма що слабкого, а все ж вельми гідного характеру. Зі стуленого дипломатами шлюбу мало-помалу витворилась істинна приязнь, добре й сердечне співжиття і, безперечно, щиріше, ніж у більшості тогочасних монарших подружжів.

Лише любов, це святе і велике слово, говорячи про них, ліпше й не згадувати. Для справдешньої любові немужньому Людовіку бракує сердечної снаги, а, з другого боку, в прихильності Марії Антуанетти до нього забагато співчуття, поблажливості й ласкавості, щоб усе це літепло ще можна було назвати любов’ю. З почуття обов’язку й державних міркувань ця ніжна й витончена жінка ще могла й мусила віддаватися своєму чоловікові тілом, але припустити, що цей гладкий, удоволений, заледачий для почуттів чоловік, цей фальстаф, міг збудити у такій ворушливій жінці еротичні струмені або хоч просто її задовольнити, було б чистим безглуздям. «Вона нітрохи не любить його», — ясно й твердо доповів Йосиф II у Відні, повернувшись із Парижа, а коли Марія Антуанетта й собі писала матері, що з трьох братів Господь їй дав за чоловіка все ж найліпшого, то це «все ж», яке так зрадливо заповзло в рядки, виявляє більше, ніж вона хотіла сказати, приміром: оскільки кращого чоловіка я взяти не могла, то цей пристойний добряга «все ж» найкращий ерзац. Це слово виказало все мляве тепло їхніх стосунків. Тепер Марія Терезія нарешті могла б удовольнитись — від своєї дочки в Пармі вона чула куди гірші речі — цим ухильним означенням шлюбу, якби лиш Марія Антуанетта трохи вправніше прикидалась і мала більше такту, тобто навчилася ліпше ховати від інших, що як мужа вважає свого чоловіка короля за нуль, за quantité négligeable![38] Але Марія Антуанетта забула — цього їй мати не пробачить — зберігати зовнішню поштивість, а вкупі з нею честь свого чоловіка — Марія Терезія, на щастя, вчасно піймала один її легковажний вислів. Її приятель, граф Розенберг, подався відвідати Версаль, Марія Антуанетта вподобала вишуканого й галантного літнього добродія й перейнялась до нього такою довірою, що потім надіслала йому до Відня щебетливого листа, оповівши, як вона потай одурила свого чоловіка, коли герцог Шуазельський просив у неї аудієнції: «Ви ж добре знаєте, що я не могла з ним побачитись, не сказавши королеві. Але вам, мабуть, і невдогад, скільки я мала докласти хитрощів, щоб хоч якось не показати, що я прошу дозволу. Я сказала, ніби мені дуже кортить побачити добродія Шуазеля, та от не знаю, котрого саме дня це можна зробити, — й була така спритна, що бідолаха («le pauvre homme») сам призначив мені найзручніший час, коли б я могла його бачити. Гадаю, що тут я тільки належне скористалась своїм жіночим правом». Слова «pauvre homme» зовсім вільно збігають з пера Марії Антуанетти, вона безтурботно запечатує листа, бо ж гадає, що розповіла лише утішного анекдота й означення «pauvre homme» на мові її серця звучить добросердо і щиро: «бідненький, добрий хлопчик». Та у Відні цю суміш симпатії, співчуття і зневаги прочитали інакше, Марія Терезія зразу відчула, яка згубна нетактовність у тому, що французька королева в приватному листі, не криючись, називає «pauvre homme» короля Франції, найзначнішого володаря християнського світу, що в своєму чоловікові вона нітрохи не шанує монарха. Як же тоді ця вітрогонка глузує з володаря Франції під час гулянь у саду й на балах, теревенячи зі своїми фрейлінами Ламбаль і Поліньяк та молоденькими кавалерами! У Відні негайно було зібрано немилосердну нараду й написано Марії Антуанетті такого суворого листа, що імперський архів десятки років не дозволяв його опублікувати. «Я не можу приховати від тебе, — дорікає стара імператриця дочці, котра забула про свій обов’язок, — що твій лист до графа Розенберґа вкрай уразив мене. Що це за мова, яке ж легкодумство! Де поділося добре, лагідне й віддане серце ерцгерцогині Марії Антуанетти? Я бачу саму лише інтригу, дрібну ненависть, глум і підступність, — інтригу, гідну якоїсь Помпадур чи Дюбаррі, але не високородного нащадка Габсбурзько-Лотарінзького дому, доброї і чуйної принцеси. Мене завжди тривожили твої швидкі успіхи й усі ті лестощі, якими тебе обплітають від самої зими, відколи ти погналася за втіхами та сміховинними модами й уборами... Ця гонитва від утіхи до втіхи, та ще й без короля, хоч ти знаєш, що це його не тішить і він через саму тільки згідливість їздить із тобою й терпить усе те, що породжувало цілком зрозумілий неспокій і в моїх попередніх листах. Бачу, що тим своїм листом ти все тільки потвердила. Що це за мова! «Le pauvre homme»! Де повага й удячність за всю його поступливість? Сама поміркуй над цим, я вже мовчатиму, хоч багато ще годилося б казати... Та коли я й надалі примічу такі неподобства, то мовчати вже не зможу, я занадто тебе люблю, та, на жаль, знаючи твою легковажність, поривність і повну бездумність, я певніше, ніж будь-коли, передчуваю лихе й у майбутнім. Твоє щастя може швидко урватися, і через власні провини ти зазнаєш великого горя — й усе це буде лише наслідком страхітливої гонитви за втіхами, що не лишає часу для чогось поважного. Які книжки ти читаєш? І ти ще смієш в усе втручатися, вирішувати найважливіші справи, призначати міністрів?.. Здається, що тобі вже осоружні абат і Мерсі, бо ж вони не вдаються до ницих лестощів і прагнуть принести тобі щастя, а не просто розважають і потурають, здобуваючи собі вигоду. Колись ти збагнеш усе, але буде пізно. Сподіваюся, що я не доживу до того дня, і благаю Бога, щоб якнайшвидше забрав мене до себе, бо я вже тобі не зараджу і не зможу пережити твого нещастя й загибелі, адже я всім серцем любитиму тебе до свого останнього подиху».

Може, її неспокій був надмірний і вона зарано провіщала лихо через однісіньке, пустотливо й недбало кинуте жартівливе слово «pauvre homme»? Та Марія Терезія вбачає в цьому, здавалось би, випадковому слові небезпечний симптом. Воно блискавицею висвітлило їй, як мало поважають Людовіка XVI у власній родині і в якій він непошані в цілого двору. Душа її стривожилась. Якщо зневага до монарха підточила найміцніші державні підпори — його власну родину, то хіба ж інші стовпи й опори вистоять у бурю? Якщо монархія буде в небезпеці, хіба ж вистоїть вона без монархів, хіба ж трон не схитнеться під статистами, що в жилах, голові і серці не мають нічого королівського? Він недолугий тугодум, вона бездумна вітрогонка — як же ці легкодухи вбережуть свою династію від грізного хмаровиння прийдешності? Насправді стара імператриця на дочку нітрохи не гнівається, вона лише тривожиться за неї.

І справді, як же гніватись на цих двох, як же їх судити? Навіть їхньому обвинувачеві — Конвентові — вкрай було важко назвати цього «бідолаху» тираном і злочинцем, адже, по суті, в них обох не було ані крихти злостивості і, як у більшості пересічних натур, ніякої твердості, ніякої жорстокості, ба навіть жодного честолюбства чи грубої пихи. Проте, на жаль, їхні ліпші риси — добросерда порядність, недбала поблажливість, млява доброзичливість — також були на рівні міщанської пересічності. Якби їхня доба була такою ж пересічною, як вони самі, то їх би шанували і вони б зосталися в історії цілком пристойними постатями. Але ні Марія Антуанетта, ні Людовік не спромоглись у драматично здиблену добу піднести на таку ж височінь своє серце — вони, радше, вміли пристойно вмерти, ніж жити героїчно і твердо.

Доля зла до того, хто не міг її опанувати, — в кожній поразці є свій сенс і провина. А Марії Антуанетті й Людовіку XVI мудрий суддівський вирок виніс Ґете:

Ніби віник в лихому нестямі

Короля вимітає для скону, —

А були б королі королями,

То б і досі не рушали трону.

Королева Рококо

Фрідріх Великий, споконвічний ворог Австрії, одразу занепокоївся, коли Марія Антуанетта, донька його давньої супротивниці Марії Терезії, ступила на французький трон. Прагнучи найдокладніше дізнатися про її політичні плани, він шле до прусського посла в Париж листа за листом. Справді, він у значній небезпеці. Марії Антуанетті досить лише захотіти, докласти хоч найменших зусиль — і всі нитки французької дипломатії бігли б тільки до неї, Європою правили б три жінки: Марія Терезія, Марія Антуанетта і Катерина Російська. Та Пруссії на щастя й на лихо для самої королеви Марію Антуанетту нітрохи не вабить таке грандіозне історичне завдання; в неї й гадки нема зрозуміти час, а є лише бажання його бавити, і корону вона підбирає недбало, мов іграшку. Замість користатись своєю владою вона просто тішиться нею.

Від самого початку це було найзгубнішою помилкою Марії Антуанетти: вона хотіла перемагати не як королева, а як жінка, її незначні жіночі тріумфи важили для неї більше, ніж великі й далекосяжні історичні цілі, — і через те, що вона зі своїм пустотливим серцем не вкладала в поняття «монархія» ніякого духовного змісту, розуміючи під ним тільки довершену форму, величне завдання в її руках обернулось на минущу гру, а високе служіння — на театральну роль. П’ятнадцять легкодумних років бути королевою означає для Марії Антуанетти лиш одне: щоб нею милувались як найелеґантнішою, найкокетливішою, найошатнішою, найрозбещенішою й передусім найвеселішою жінкою цілого двору, щоб вона була arbiter elegantiarum[39], вела перед у тому надміру витонченому шляхетному товаристві, яке мало себе за цілий світ. Двадцять років самозакохано, досконало й чарівно вона грала роль примадонни — довершеної королеви рококо — на приватній версальській сцені, що, мов японський заквітчаний місток, перекинулась над проваллям.

Але який же злиденний репертуар цього великосвітського театру: трохи легкого кокетства, кілька млявих інтриг, замало духу й забагато танцю. На цих виставах і грищах поруч із нею не було ніякого гідного партнера, скажімо, короля, не маячіло жодного правдивого героя, й нудилась незмінна пересичена публіка — а за роззолоченою версальською брамою багатомільйонний народ покладав щирі надії на свою володарку. Але засліплена не кидає ролі, анітрохи не змориться від неї, а тільки новим нікчемством усе дурить і дурить своє нерозумне серце; навіть коли з Парижа вже й до Версальського садка долетіли грізні громовиці, вона й далі робить те саме. Аж коли революція силою потягла її з крихітної сцени рококо на великий і трагічний кін світової історії, Марія Антуанетта збагнула свою страхітливу помилку: вона двадцять років грала дрібненьку роль — субретки, салонової дами, — а доля ж дала їй силу й душевну міць для ролі героїні. Пізно збагнула вона помилку, та все ж не запізно. Адже саме тоді, коли їй зосталося дограти тільки смерть королеви, у трагічній розв’язці пасторалі вона сягнула своєї справжньої величі. Аж коли пішла вже серйозна гра й у неї відібрали корону, Марія Антуанетта в душі й справді відчула себе королевою.

Історичну провину Марії Антуанетти важко навіть збагнути — й полягає вона в тому, що внаслідок похибок думки або, радше, цілковитого недумства вона двадцять років офірувала конче потрібним заради нікчемного, обов’язком заради втіхи, важким заради легкого, Францією заради мізерного Версалю, світом справдешнім заради світу власних розваг. Щоб унаочнити собі її безумство, найкраще візьміть до рук карту Франції й позначте там оту крихітну латку, на якій пройшло двадцять років урядування Марії Антуанетти. Побачене вас приголомшить. Бо це коло таке мале, що на звичайній карті буде майже цяткою. Золочена дзиґа її діяльної нудьги невпинно крутилась між Версалем, Тріаноном, Марлі, Фонтебло, Сен-Клу й Рамбуйє — шістьма замками, що лежать за кілька годин їзди один від одного на сміховинно малім клапті землі. Жодного разу — чи географічно, чи духовно — Марія Антуанетта не відчула потреби переступити пентаграму, якою скував її свободу найдурніший поміж чортів — демон утіхи. Жодного разу майже за п’яту частину століття володарка Франції не відчула бажання вивчити свою власну державу: побачити провінції, над якими вона королює, берег, омитий морем, гори, фортеці, міста й собори — велику й розмаїту землю. У свого неробства вона ні разу не вкрала навіть годинки, щоб навідати когось із підданих або хоч подумати про них, вона ні разу не зайшла до міщанського житла: увесь реальний світ поза межами її аристократичного кола фактично не існував для неї. Марія Антуанетта ніколи й гадки не мала, що довкола Паризької опери простяглося величезне місто, вщерть повне злиднів і невдоволення, що за тріанонськими ставками, де жирують китайські качки, розгодовані лебеді і павичі, за охайним і чистим парадним hameau[40], який збудували двірські архітектори, справжні селянські хати обертаються в пустку, а клуні стоять порожні; що за роззолоченою огорожею її парку працює, голодує і сподівається багатомільйонний народ. Мабуть, тільки це незнання й небажання знати про всю світову недолю й неспокій надавало рококо чарівливої ґрації і легкої, безтурботної вабливості; тільки той, хто не знає злигоднів світу, може тішитись так блаженно. Але королева, котра забула про свій народ, веде небезпечну гру. Якби ж Марія Антуанетта хоч раз запитала у світу, але питати вона не хотіла. Якби хоч раз придивилася до часу, вона б усе зрозуміла, але розуміти вона не хотіла. Вона прагла не відати, зоставатися молодою, веселою й незрячою. Живучи серед штучної культури, марнуючи вкупі зі своїми двірськими маріонетками вирішальні й безповоротні роки життя, вона, як за блудним вогником, невпинно ходила по колу.

Її незаперечна провина в тому, що вона нечувано легкодумно постала перед найтяжчим історичним випробуванням, із лагідним серцем — перед найгострішим конфліктом сторіччя. Провина хоча й незаперечна, а все ж її можна простити, зваживши на той безмір спокус, перед якими навряд чи втримався б і сильніший характер. Потрапивши з дитячого ліжка на подружнє ложе, а тоді вмить, ніби чарами, ступивши із задніх палацових покоїв на найвищий щабель влади, не готова й духовно не пробуджена, незлобива, не дуже сильна й не вельми пильна душа почула, що її, мов сонечко, оточив планетний танок замилування, — і як промітно ті людці вісімнадцятого сторіччя вміли дурити молоденьку жінку! Як по-шахрайськи спритно тямили готувати солодку трутизну лестощів, які вони вдатні й винахідливі в чаруванні дрібницями, які вправні у високій науці галантності й феацькому мистецтві легкого ставлення до життя! Знаючи й задобре знаючи всі спокуси і слабості душі, придворні зразу затягли це недосвідчене, ще цікаве до самого себе дівоче серце у своє відьомське коло. З перших днів свого королювання Марія Антуанетта ніби витає в дурманних випарах безмірного обожнювання. Що вона скаже — вже розумне, що вона робить — уже закон, що забажає, те й виконують. У неї примха, а вже завтра — це мода. Вона коїть дурниці, а цілий двір натхненно наслідує її. Вона підступить ближче — й, мов сонечко, осяє пихате й честолюбне збіговисько; її погляд — уже дарунок, її посмішка — саме щастя, її прихід — свято; на її прийомах усі дами — найстаріші і наймолодші, найродовитіші і щойно допущені до двору — роблять найсудомніші, найкумедніші, найсміховинніші і найбезглуздіші спроби, щоб, — господи поможи, — хоч на хвилинку привернути її увагу, зловити похвалу чи привітання, а якщо це не вдається, то принаймні щоб їх побачили, хоч якось запримітили. З радісною вірою на вулицях до неї знову підступають цілі юрмиська, в театрі, як один, підводяться для вітання глядачі. А коли вона проминає дзеркало, то бачить у ньому пишно вбрану й окрилену власним тріумфом молоду й гарну жінку, безтурботну й щасливу, вродливішу за двірських красунь, а оскільки двір вона завжди вважала цілим світом, то й найвродливішу на землі. І хіба можна з дитячим серцем і невеликою силою боронитися проти такого оманливого й дурманного, замішаного на всіх гострих і солодких есенціях почуттів трунку щастя, на чоловічих поглядах, на жіночій зачудованій заздрості, на народній відданості, на власній гордості? Як же не стати легкодумною, коли все так легко? Коли пошлеш записку — й напливають гроші, нашвидку напишеш на клапті паперу одне тільки слово «payez»[41] — і немов чарами прибувають тисячі дукатів і самоцвітів, підводяться замки й садки? Коли лагідний подих щастя так солодко й довільно пестить кожного нерва? Хіба ж не станеш безжурна й легковажна, коли такі-от крила небесні причеплені до молодих оголених плеч? Хіба не згубиш під ногами землю, коли улягаєш отаким спокусам?

З погляду історії таке легкодумне розуміння життя — її незаперечна провина, а заразом провина й цілого покоління: саме через те, що Марія Антуанетта цілком відповідала духові тієї доби, вона стала типовою представницею вісімнадцятого сторіччя. Рококо, цьому надміру рафінованому й витонченому вицвіту прадавньої культури, сторіччю гарних і неробочих рук, вишуканого й пустотливого духу, заманулося, перш ніж загинути, втілитись у єдиній постаті. В ілюстрованій книзі історії це сторіччя жінок не міг представити жоден король і ніякий чоловік — лиш у жіночій постаті, в королеві, воно могло виразно відбитись; і такою зразковою королевою рококо стала Марія Антуанетта. Найбезжурніша з безжурних, наймарнотратніша з марнотратних, вишукано найгалантніша й зумисне найзальотніша з усіх галантних і кокетливих жінок, вона незабутньо й майже з документальною докладністю відтворила в власній постаті штучні звичаї й неприродне життя вісімнадцятого сторіччя. «Неможливо, — сказала про неї пані де Сталь, — укладати в люб’язність більше грації й доброти. Володіючи таким незвичайним даром спілкування, вона й нітрохи не забуває, що вона королева, а поводиться завжди так, ніби саме про це й забула». Марія Антуанетта грає своїм життям, мов на вкрай делікатному й ламкому інструменті. Замість бути видатною постаттю навіки, вона зосталася характерним проявом своєї доби, і в безглуздім марнуванні її внутрішніх сил один глузд усе-таки зберігся: в її постаті вісімнадцяте сторіччя сягнуло довершеності, а її смертю воно завершилось.

Який перший клопіт у королеви рококо, коли вона прокидається вранці у Версальськім замку? Вістки з міста, з країни? Листи послів, чи здобуло перемогу військо, чи оголосили Англії війну? Аж ніяк. Своїм звичаєм Марія Антуанетта повертається додому лиш о четвертій або п’ятій годині ранку, спить лише кілька годин, її невгомонність не потребує довгого спочинку — аж тоді вже важливою церемонією розпочинається день. З кількома сорочками, хусточками й рушничками заходить старша покоївка, що орудує гардеробом, а з нею й камеристка. Та вклоняється й простягає для перегляду фоліант, де шпильками закріплені невеличкі, виготовлені з тканини зразки всіх уборів, що є в гардеробі. Марія Антуанетта має вирішити, у якому вбранні хоче сьогодні бути — важезний, украй відповідальний вибір, бо на кожну пору року етикет звелів мати дванадцять пишних убрань, дванадцять фантазійних і дванадцять церемоніальних, вже й не рахуючи сотні інших, котрі шиються щороку (уявіть собі ганьбу, якби королева мод раз у раз одягала одні й ті самі сукні!). А до цього ще пеньюари, корсети, мереживні хустки й косинки, капелюшки, пальто, рукавички, панчохи й спіднє з потаємного арсеналу, де ґарує ціле військо швачок і закрійниць. Здебільшого вибір триває довго; нарешті шпильками зазначили взірці вбрання, котре сьогодні заманулося носити Марії Антуанетті, — врочистий одяг для прийомів, deshabillé[42] для пополудня, пишне вечірнє вбрання. Перший клопіт минувся, книгу із зразками забирають і приносять вибраний одяг уже в оригіналі.

Не диво, що при такій важливості вбрання головна кравчиня божественна пані Берґен здобула більшу владу над Марією Антуанеттою, ніж усі державні міністри, — таж їх по кілька разів можна міняти, а ця — єдина й незрівнянна. Щоправда, за походженням вона проста швачка з найнижчих суспільних верств, але ця груба, гоноровита і пронозувата майстриня haute couture[43], маючи радше прості, ніж витончені манери, цілком заволоділа королевою. Заради неї за вісімнадцять років до справжньої революції у Версалі відбувся двірський переворот: пані Берґен зламала приписи етикету, котрий забороняв міщанці вступати в малі кабінети королеви; ця художниця своїм ремеслом осягнула те, чого не вдалося Вольтерові й усім тогочасним поетам і живописцям: бути сам на сам на прийомі в королеви. Коли та двічі на тиждень приходить зі своїми новими ескізами, Марія Антуанетта полишає своїх шляхетних придворних дам і зачиняється з шановною майстринею в закритих покоях для потаємних нарад, аби посіяти з нею нову, ще безглуздішу, ніж учорашня, моду. Що й казати, такий тріумф щедро набиває калитку заповзятливої кравчині. Спонукавши спершу саму Марію Антуанетту до найдорожчих витрат, вона обдирає потім цілісінький двір і все дворянство; над своєю крамницею на вулиці Св. Гонорія вона величезними літерами написала свій титул королевиної постачальниці й недбало та зверхньо пояснює покупцям, коли тим доводиться чекати: «Зараз я маю працювати з Її Величністю». Невдовзі в неї до послуг уже цілий полк швачок і гаптувальниць, адже чим елеґантніше вбрана королева, тим із дужчим шалом усі інші дами прагнуть не зостатися позаду. Чимало їх великими грішми підкуповує невірну чарівницю, щоб вона викроїла їм модель, якої ще й королева не мала, — всіх, мов пошесть, охопило прагнення до розкішних нарядів. Заворушення в країні, незгоди з парламентом, війна проти Англії значно менше хвилюють пихате двірське товариство, ніж новий рудий блошиний колір, уведений до моди пані Берґен, або надто вже сміливий хвостатий турнюр кринолінових суконь, або щойно витканий у Ліоні шовк нової барви. Кожна дама з поваги до себе ніби й собі змушена крок за кроком вступати в ці мавпячі перегони заради химерного вбрання, — й один одружений бідолаха гірко плакався: «У Франції жінки ще ніколи не марнували стільки грошей, аби зробитися посміховиськом».

Та Марія Антуанетта відчуває, що її найперший обов’язок — бути королевою в цій царині. Покоролювавши три місяці, мала принцеса вже стала манекеном вишуканого світу, моделлю всіх костюмів і зачісок — у кожнім салоні, при кожнім дворі обізвався її тріумф. Таки навіть у Відні, докотившись звідти безрадісним відлунням. Марія Терезія, прагнучи, щоб дочка бралася до гідніших завдань, сердито повернула послові портрет своєї надміру розкішно й по-модному вирядженої дочки: це портрет актриси, а не королеви Франції. Вона гнівно дорікає дочці, щоправда, як завше, намарне: «Ти ж бо знаєш, я завжди вважала, що, йдучи за модою, треба знати міру й ніколи не химерувати. Такій молоденькій і гарній жінці, такій чарівливій королеві непотрібне оте безглуздя — навпаки, просте вбрання найдужче личить її гідності. Оскільки ти задаєш тон, то цілий світ кинеться наслідувати навіть твої найдрібніші похибки. Та я ж люблю свою малу королеву, придивляюся до кожного її кроку і тому поспішаю застерегти від такої нерозважності».

Другий щоранішній клопіт — зачіска. На щастя, й тут трапився під рукою великий митець, добродій Леонар, видатний і невичерпний Фіґаро доби рококо. Мов великий вельможа, він щодня шестернею їде з Парижа до Версаля і з допомогою гребінця, лосьйонів і помад випробовує на королеві своє шляхетне і щоразу нове мистецтво. Наче великий архітектор Мансар, котрий зводив на будинках названі його іменем мистецькі надбудови, добродій Леонар над чолом кожної родовитої дами, що хоч трохи поважає себе, споруджує цілу вежу з волосся, яка пнеться вгору й рясніє символічними оздобами. Велетенськими шпильками й незмірною кількістю густої помади коси спершу від самого кореня випростують угору, мов свічки, — так вони десь удвічі вищі, ніж капелюхи прусських гренадерів, — аж тоді в повітрі на півметра вище очей, власне, й починається пластичне царство художника. Не тільки цілі ландшафти й панорами з фруктами, садками, будинками й кораблями, розбурханим морем — усім розмаїтим світом зображали з допомогою гребінця всі ці «poufs» чи «quâsacos»[44] (так їх названо в памфлеті Бомарше), але й, щоб моду робити мінливущою, ці пластичні споруди заразом символічно відбивали події дня. Все, що діялось у дрібному, як у колібрі, мозочку, все, чим повнились ці здебільшого пусті голови, мусило з’явитись на голові. Мала гучний успіх Ґлюкова опера — й одразу Леонар вигадав coiffure à la Iphigénie[45] з чорними жалобними стрічками й півмісяцем Діани. Королю зробили щеплення проти віспи — ця цікава подія мерщій відбилась у «poufs de l’inoculation»[46]. Стало модним американське повстання — вмить усюди запанувала зачіска свободи; та були й геть дурнуваті та ниці: коли голодний люд пограбував у Парижі хлібні крамниці, то розбещене двірське панство, не спромігшись на щось розумне, лише відзначило подію «bonnets de la révolte»[47]. Ці штучні будівлі на порожніх головах усе безумніше спинались угору. Мало-помалу завдяки численним підпоркам і чужим косам волосяні вежі стали такі високі, що дами з тими зачісками не могли вже сидіти у своїх каретах, а лише, підібравши сукні, опускались навколішки, бо інакше коштовні волосяні споруди впирались у дах; у замках прорізали вище одвірки, щоб пишно вбраним дамам не доводилося щоразу нахиляти голову; в театральних ложах зробили склепінчасті дашки. А яких несвітських мук завдавали ці понадземні кучми коханцям тих дам — про це можна знайти чимало дотепного в тогочасних сатирах. Та звісно, коли йдеться за моду, жінки згодні на будь-які жертви; королева й собі щиро вважає, що не буде достеменною королевою, коли не робитиме або й не перевершуватиме всі ці дурощі.

І знову грізне відлуння з Відня: «Я не можу не згадати того, про що тепер так часто плещуть у газетах, — тих твоїх зачісок! Кажуть, що твої коси від самого кореня здіймаються вгору на тридцять шість дюймів, а серед них ще стрічки та пір’їни». Дочка ухильно відповідає chère maman[48], ніби тут у Версалі очі вже так до цього призвичаїлись, що цілий світ — під світом Марія Антуанетта завжди розуміє лише сотню вельможних придворних дам — нічого кумедного в тім не бачить. І майстер Леонар проворно будував собі далі й далі, аж поки цьому могутньому панові заманулося змінити моду й наступного року вже не носили веж, зате їх заступила ще дорожча мода — страусове пір’я.

Третій клопіт: хіба ж можна щоразу інакше вбиратись, не маючи відповідних прикрас? Ні, в королеви мають бути більші діаманти і грубші перлини, ніж у решти. Їй треба більше обручок і перснів, браслетів і діадем, ланцюжків для кіс і самоцвітів, пряжок для взуття й оправлених діамантів для мальованих Фраґонаром віял, аніж дружинам молодших братів короля та всім іншим придворним дамам. Правда, вона ще з Відня привезла чимало самоцвітів, а на весілля Людовік XVI подарував їй цілу скриньку родинних оздоб. Та навіщо й бути королевою, як не купувати щораз новіші, гарніші й коштовніші камені? Марія Антуанетта — про це у Версалі знає кожен (а невдовзі з’ясується, як воно зле, коли всі про це говорять і плещуть) — нестямно залюблена в прикраси. Не може вона опиратись, коли спритні, пронозуваті ювеліри — євреї Боме та Бассанж, двійко приблуд із Німеччини, — на оксамитних подушечках показують їй свої новітні мистецькі вироби, чарівні сережки й персні, різні застібки. До того ж ці два добродії полегшують їй купівлю. Вони вміють шанувати королеву Франції, луплячи з неї подвійні ціни, щоправда, надаючи кредит і завжди беручи за півціни її старі прикраси. Навіть не помітивши всієї принизливості цих лихварських ґешефтів, Марія Антуанетта по вуха залізла в борги, знаючи, що ощадливий чоловік завжди витягне її зі скрути.

Тепер із Відня надійшла вже гостріша засторога: «Всі вістки з Парижа в одно кажуть, що ти знову купила собі наруччя за двісті п’ятдесят тисяч ліврів, підірвавши власні прибутки й залізши в борги, та ще й, аби викрутитись, навіть віддала за безцінь свої діаманти... Такі чутки крають мені серце, надто коли помислю про майбутнє. Коли ти вже станеш собою?» — розпачливо вигукує мати. «Виряджаючись так пишно, володарка принижує себе, а ще дужче принижує тим, що робить такі видатки саме тепер. Я занадто добре знаю цей дух марнотратності і тому не можу мовчати. Я люблю тебе й хочу тобі добра, отож не збираюся лестити. Стережися, щоб через таку розбещеність ти не втратила поваги, якою тішилась на початку свого врядування. Всюди ж бо знають, що король украй ощадливий, і тому вся провина впаде на тебе одну. Такого повороту, такої відміни ліпше моїм очам не бачити».

Діаманти коштують гроші, туалети коштують гроші, і хоча, сівши на трон, добросердий чоловік одразу подвоїв виплати своїй дружині, в тій щедро набитій скриньці, певне, десь дірка була, бо там завжди посвистував вітер.

Як же здобути гроші? На щастя легкодумній жінці чорт вигадав свої райські втіхи — гру. До Марії Антуанетти гра при королівському дворі була невинною вечірньою розвагою, мов більярд чи танці, грали з невеликими ставками в сумирного картярського ландскнехта. Марія Антуанетта відкрила для себе й для решти сумнозвісного фараона, про котрий від Казанови ми знаємо, як про щонайліпший мисливський терен для всіх шахраїв і дурисвітів. Хоч підновлений і гостріший королівський наказ карав за всяку азартну гру, веселому товариству до нього байдужісінько: в салони королеви поліція доступу не має. А що й сам король не терпить засипаних золотом картярських столів, то розбещена зграя цим анітрохи не журиться: поза його спиною грають собі й далі, а придверник, раптом король десь надійде, повинен одразу подати знак. Тоді, мов чарами, карти зникають під столом, люди просто собі балакають, гуртом глузують із того доброчесника, а потім знову беруться до гри. Щоб поліпшити справи й підняти ставки, королева до свого зеленого столу допускає будь-кого, аби лиш гроші на кін, — і тиснуться до неї шахраї й крутії, небагато й часу минуло, а вже по місту розтрубили ганьбу, нібито в королевинім товаристві нечесно грають. Лиш одна й гадки про це не має, бо, засліплена втіхами, знати нічого не хоче, — Марія Антуанетта. Коли вона в шаленстві займалась, мов полум’ям, її вже ніхто не стримає, день у день вона грає до третьої, четвертої, до п’ятої години ранку, а одного разу, оскандаливши двір, програла цілісіньку ніч перед Днем Усіх Святих.

І знову відлуння з Відня: «Гра, безперечно, одна з найнебезпечніших утіх, бо приваблює лихе товариство й породжує ганебні чутки... Прагнення виграшу приковує, мов кайдани, та коли розважити як слід, ти однаково будеш обдурена, адже, граючи чесно, вигравати щоразу не можна. Отож, люба донечко, я благаю тебе: не потурай собі, відцурайся навіки цього шалу».

Але одяг, прикраси та гра забирають лише половину дня, половину ночі. Ще одного клопоту завдає другий оберт годинної стрілки: як же воно розважитись? Можна вдатися до прадавніх шляхетських розваг — їздити верхи й полювати, щоправда, в товаристві власного, до смерті нудного чоловіка тільки зрідка, — ліпше обрати веселого шваґра д’Артуа або й іншого кавалера. Часом, аби побавитись, їздять верхи й на віслюках — воно, певне, показності менше, зате коли той сірий бахур упреться, можна найграційніше впасти, показавши дворові мереживні штанці і гарненькі королевині ніжки. Взимку, закутавшись по вуха, їздять на прогулянки в санях, улітку тішаться вечірніми феєрверками й гулянками просто неба, невеличкими нічними концертами в парку. Ступивши кілька кроків від тераси, можна, цілком заховавшись у пітьмі, весело базікати й жартувати у виборнім товаристві — не втрачаючи честі, звичайно, та все ж гратися з небезпекою, як і з усім іншим у житті. А як після злостивий придворний опише віршами в книжці «Le lever de l’aurore»[49] нічні походеньки королеви, то й що з того? Адже поблажливий чоловік, король, на такі шпильки зовсім не буде гніватись і можна буде добре потішитись. Аби лиш не бути самій, не зостатись увечері вдома, не взяти книжку, не побути з чоловіком — тільки весела й невпинна метушня й маячня. Де тільки мода нова зіпнеться, Марія Антуанетта їй уклониться перша; заледве граф д’Артуа привіз з Англії кінські перегони — єдине, що він зробив для Франції, — й королеву вже бачать на трибуні в товаристві десятків молодих дженджуристих англофілів, там вона грає, б’ється об заклад і незмірно тішиться цим новітнім шаленством. Проте здебільшого її захват нетривкий, спалахує, мов солома, і завтра вона вже нудиться своїм учорашнім захопленням — її нервовий неспокій, породжений, безперечно, тією альковною таємницею, може вгамувати лише постійна переміна втіх. Серед сотень мінливих розваг є в неї єдина й найулюбленіша, котра щоразу нестямно тішить її, а заразом уводить у щонайбільшу неславу — це маскаради. Вони стали тривалим захопленням Марії Антуанетти, бо ж тут можна мати подвійну насолоду — ніби й королевою бути, а водночас зоставатися невпізнанною під чорним оксамитом маски і зухвало йти аж до краю ніжного залицяння, робити ставки не самими грошима, як у картах, а й заставляти себе як жінку. Перебравшись на Артеміду або в кокетливім доміно, можна зійти з крижаних вершин етикету й зануритись у чуже й гаряче людське роїння, аж тремтячи цілим єством від подиху пестощів і близької спокуси, від того, що одною ногою вже стоїш на слизькій дорозі; сховавшись під маску, можна взяти під руку молодого й елеґантного англійського джентльмена й півгодини з ним пробазікати або ж кількома сміливими словами показати чарівливому шведському кавалерові Гансу Акселю Ферсену, як він подобається жінці, що, на жаль, — ах, який жаль! — як королева примушена силоміць берегти чесноту. А що потім ці невеличкі жарти будуть грубо еротизовані версальськими пліткарями й про те плескатимуть у кожному салоні, — приміром, коли одного разу в дорозі поламалося колесо двірської карети й Марія Антуанетта, щоб доїхати яких двадцять кроків до Опери, сіла в найманий фіакр, підпільні журнали оббрехали цей нерозумний учинок, перетворивши на фривольну пригоду, — про це Марія Антуанетта не знає або й знати не хоче. Намарне дорікає їй мати: «Якби це було в товаристві короля, то я б іще мовчала, але ти завжди без нього, та ще й укупі з найгіршою молоддю Парижа, і при цьому знадлива королева найстарша в цілому гурті. Газети й листки, що раніше втішали мене, славлячи великодушність і добре серце моєї дочки, нараз одмінилися. Тільки й пишуть про перегони, азартну гру і прогуляні ночі, так що я вже й до рук їх не хочу брати; але однак я нічого не вдію, бо, знаючи мою любов і ласкавість до рідної дитини, цілий світ про це тільки й говорить. Часто я навіть уже не йду в товариство, аби там нічого не почути».

Але необачна не схаменеться від жодних казань, у своїм нерозумінні вона зайшла вже так далеко, що її саму не розуміють. Чом би не тішитись життям, нема в нім ніякого іншого сенсу. З разючою щирістю відповіла вона послові Мерсі на материні докори: «Чого вона хоче? Я боюся знудитись».

«Я боюся знудитись» — цими словами Марія Антуанетта висловила гасло часу й усього свого товариства. Доходить краю вісімнадцяте сторіччя, своє призначення воно вже виконало. Державу засновано, Версаль збудовано, етикет довершено — тепер дворові, власне, нема що робити; оскільки нема ніякої війни, маршали перетворилися на вішалки в мундирах, єпископи — на ґалантних добродіїв у фіалкових сутанах (адже те покоління в Бога не вірить), королева — на веселу світську даму, бо нема в неї справжнього короля, нема й спадкоємця, щоб бавити. Всі вони знуджено й безтямно стоять перед могутньою річкою часу, часом устромлять туди руки, щоб витягти кілька цікавих блискучих камінців, і сміються, мов діти, коли їм трохи замочить руки, — просто собі граються зі страхітливою стихією. Та ніхто не відчуває, як усе швидше й швидше прибуває вода, і коли вони врешті усвідомлюють небезпеку, тікати вже даремно, гра програна, життя завершене.

Тріанон

Своїми легкими неробочими руками Марія Антуанетта вхопила корону, мов несподіваний дарунок, — вона ще надто молода, щоб знати, що життя нічого не дає задурно й усі дарунки долі наперед мають свою потаємну ціну. Та Марія Антуанетта й гадки не має платити. Вона взяла самі лише права королівського сану й занедбала обов’язки. Вона хотіла поєднати дві речі, які людина поєднати не може: владарювати і тішитись, хотіла бути королевою, котрій усі слугують і догоджають, а до того ж іще потурати своїй щонайменшій примсі; отже, маючи всевладність королеви і свободу жінки, хотіла подвійно втішатися шаленством юності.

Та у Версалі свобода неможлива. В тих яскравих дзеркальних галереях не втаїти жодного кроку. Кожен рух реґламентується, кожне слово зрадливий вітер відносить далі. Нема тут самотності, не побудеш і сам на сам, нема ні спокою, ні спочинку, король у центрі величезних дзиґарів, що безжально вимірюють час, перетворюючи від народження до смерті, від уставання до лягання кожнісінький прояв життя, навіть саму любов на державний акт. Володар, якому належало все, тут належав не собі, а всім. А Марія Антуанетта ненавидить будь-який нагляд, отож, тільки-но ставши королевою, вимагає від свого незмінно поступливого чоловіка тихого закутня, де б вона не мусила бути королевою. І наполовину слабкий, наполовину галантний Людовік XVI на додачу до великої французької держави дає їй, мов весільний дарунок від нареченого, літній замочок Тріанон — друге крихітне королівство, де владарює лише вона.

Подарований чоловіком Тріанон, власне, аж ніяк не був якимось значним дарунком, а лиш іграшкою, що понад десять років була чаром і кайданами її неробства. Будівничий цього маленького замочка ніколи й на мислі не мав, що в ньому колись житиме королівська родина, і зробив його як maison de plaisir[50], buen retiro[51], такий собі заїзд, — і саме як затишним любовним кубельцем ним частенько послугувався Людовік XV із Дюбаррі або іншими принагідними дамами. Для інтимних вечерь кмітливий механік змайстрував підйомного стола, і той, уже накритий десь у підземній кухні, щонайскромніше з’являвсь у їдальні, і ніякий слуга не міг бачити, що ж коїлося за столом, — за таку турботу про любовний затишок вигадливий Лепорелло отримав осібну винагороду в дванадцять тисяч ліврів на додачу до тих сімсот тридцяти шести тисяч, які витяг будиночок розваг із державної скарбниці. Потрапивши в руки Марії Антуанетти, відлюдний замочок у Версальському парку ще пашів від ніжних обіймів. Тепер є в неї забавка, ще й, мабуть, найчарівніша, змислена французькою кебетою; будівля має лагідні обриси, довершені пропорції — правдива шкатулка для молодої елеґантної королеви. Збудований у простому, трохи схожому на античний, стилі, сяйливо біліючи в яскравій садковій зелені, стоячи осторонь від усього і проте недалеко від Версалю, цей замок, що личив би не королеві, а фаворитці, не більший за звичайне родинне житло сьогодення і навряд чи вигідніший або розкішніший: усього сім чи вісім кімнат — передпокій, їдальня, малий і великий салони, спальня, ванна, крихітна бібліотека (lucus a non lucendo[52], бо всі одностайно свідчать, що за ціле життя Марія Антуанетта й книжки не розкрила, хіба що нашвидку прогорнула кілька романів). У тому малому замочку королева за всі роки майже не змінила обстави, з нехибним смаком не внесла в ці призначені для ніжного затишку покої ніякої розкоші та грубої й дорогої пишноти, а навпаки, обставила у вишуканім, осяйнім і стриманім новітнім стилі, названому стилем Людовіка XVI так само несправедливо, як Америка за іменем Амеріго Веспуччі. Її ім’ям, ім’ям ніжної, граційної й елеґантної жінки, стилем Марії Антуанетти слід би назвати його, адже ці витончені чарівні форми аж ніяк не нагадують огрядного, дебелого чоловіка, Людовіка XVI, і його грубі вподобання, а подібні до легких і принадних обрисів жінки, портрет якої ще й досі оздоблює там кімнату; чисто всі речі — від ліжка до пуделка для пудри, від клавесина до віяльця із слонової кості, від канапи до мініатюри — зроблені з вишуканих матеріалів і мають якнайвигідніші форми, на позір ламкі, однак міцні, поєднуючи в собі античні лінії і французьку чарівність, — цей, ще й сьогодні принадний стиль, як ніякий попередній, свідчить про переможне владарювання у Франції дами, жінки, обдарованої витонченим смаком; на зміну врочистій помпезності Людовіка XV і Людовіка XIV прийшли гармонія та інтимність, і через це замість лунких і пишних зал для прийнять осередком дому стали салони, де можна мило розважатись і теревенити; зимний мармур заступили різьблені й золочені дерев’яні панелі, а гнітючий оксамит і важку парчу — ласкавий шовковий полиск. М’яко запанували легкі й лагідні барви — ніжнокремова, персикова, весняна блакить, — це мистецтво живилося жінками й весною, галантними святами й безтурботним марнуванням часу, — не спиналась у ньому ніяка велич, не виявлялась театральна показність, панувала тільки стишеність і приглушеність, не було й сліду могутності королеви, але все навколишнє мало делікатно відбивати чарівність молодої жінки. Лиш у цих коштовних і кокетливих рамках набули своєї справжньої вартості гарненькі статуетки Клодіона, полотна Ватто й Патера, срібна музика Боккеріні й усі інші вишукані витвори вісімнадцятого сторіччя; це грайливе незрівнянне мистецтво безжурного блаженства саме напередодні найбільшої жури ніколи не було таким виправданим і доречним. Тріанон назавжди залишився найвитонченішою, найделікатнішою і все ж неб’ючкою вазою для цього дбайливо виплеканого квіту: культура рафінованих сластолюбців утілилась досконалим мистецтвом в однісінькому домі, в єдиній постаті. Зеніт і надир доби рококо, воднораз її розквіт і занепад ще й сьогодні можна найкраще відчитати на невеличких дзиґарях на мармуровій полиці каміну в покоях Марії Антуанетти.

Тріанон — крихітний і ляльковий світ; символічно, що з його вікон не видно ніякого життя — ні людської оселі, ні Парижа, ні країни. За десять хвилин можна обійти всі його нечисленні сажені, а проте для Марії Антуанетти цей крихітний світ живіший і важливіший, ніж ціла Франція й двадцять мільйонів підданих. Бо тут вона почуває себе вільною від усяких обов’язків — від церемоній, етикету, мабуть, і звичайності. Аби всі затямили, що на цьому клапті землі владарює лише вона й ніхто інший, Марія Антуанетта на досаду дворові, який суворо дотримувався салічних законів, видає всі накази не від імені свого чоловіка, а від себе самої, «de par la reine»[53]; служники вдягнені не в біло-червоно-блакитні лівреї короля, а срібно-червоні — її. Навіть її власний чоловік приходить сюди тільки гостем, зрештою, делікатним і тихим, бо ніколи не з’явиться непроханий чи в непризначений час, а невідступно визнає за дружиною право господині. Але простосердий чоловік навідується радо — таж тут йому ліпше, ніж у великім замку: «par ordre de la reine»[54] нема тут ніякого примусу й чванькуватості, тут не виступають перед двором, а без капелюхів у вільному легкому вбранні сидять на моріжку; ієрархічні щаблі, будь-яка скутість, а часом навіть і гідність щезають у веселім гомоні. Тут королева почуває себе гаразд, а невдовзі вона настільки звикла до такого привільного життя, що їй завжди тяжко повертатись увечері до Версалю. Скуштувавши цієї свободи у природнім затишку, вона дедалі більше цурається двору, їй усе осоружніший обов’язок виставлятися, ймовірно, й подружній — так само; чимраз частіше вона на цілісінький день вибирається до свого втішного кубелечка, найрадніше вона й перебралась би в Тріанон. А Марія Антуанетта завжди робить те, що їй заманеться, і вона справді таки перебралась у літній палац. Спочивальню проте обладнали з односпальним ліжком, у якому навряд би зміг притулитись опасистий король. Як і все інше, подружня близькість уже не залежить від волі короля, Марія Антуанетта, немов цариця Савська — Соломона, навідує свого добрягу чоловіка, коли їй заманеться (а мати гірко нарікає на те, що в них «lit à part»[55]). Жодного разу він не розділив її ложа, бо Тріанон для Марії Антуанетти був щасливим і незайманим царством, присвяченим Афродіті, самим лиш утіхам, а обов’язки, надто ще й подружні, ніколи не тішили її. Тут вона хоче жити без пута, бути лише розбещеною, обожнюваною, крученою молодою жінкою, яка за розмаїтим своїм неробством забуває про все — про державу, чоловіка, двір, добу і світ, а часом, — мабуть, це найщасливіші хвилини, — навіть про себе.

Тріанон нарешті дав роботу цій бездіяльній душі, став іграшкою, котрою вона бавилась повсякчас. Як замовляла наряд за нарядом у кравчині, все новіші прикраси — у двірського ювеліра, так і для оздоблення свого царства Марія Антуанетта все щось вигадує; тепер укупі з кравчинею, ювеліром, балетмейстером, учителем музики й танцмейстером її довге, страшенно довге дозвілля заповнюють архітектор, садівник, художник, декоратор — усі новітні міністри її крихітного королівства, — й заразом найдужче випорожнюють державну скарбницю. Найбільшого клопоту завдає Марії Антуанетті садок, адже зрозуміло, що він нічим не має скидатися на славнозвісний Версальський сад, а має бути найсучаснішим, наймоднішим, найвигадливішим і найкокетнішим із тих, що будь-коли існували в світі, достеменним садком рококо. Цим своїм прагненням Марія Антуанетта свідомо чи несвідомо відбиває зміну вподобань усієї доби. Бо людності вже набрид садковий генерал Лeнотр, який своїми зміряними лінійкою моріжками, мов бритвою, підрізаними живоплотами, обрахованими на креслярському столі візерунками хвальковито прагнув показати, що король-сонце Людовік зміг убгати в бажані форми не тільки державу, дворянство, стани й цілий народ, а й створені Богом краєвиди. Вже надивились тієї зеленої геометрії, втомилися від такого «розпинання природи», — як і для всієї тогочасної культурної немочі, так і тут непричетний до «суспільства» Жан Жак Руссо знайшов полегшувальне слово, вимагаючи в «Новій Елоїзі» «природного парку».

Безперечно, Марія Антуанетта й не читала «Нової Елоїзи», Жана Жака Руссо вона принаймні могла ще знати як композитора невеличкої пасторалі «Сільський чаклун». Та погляди Руссо тоді витали в повітрі. В маркізів і герцогів сльози наверталися на очі, коли їм розповідали про цього шляхетного оборонця невинності (хоч той у приватному житті був homo perversissimus[56]). Вони були вдячні йому, бо на додачу до всіх численних збудливих засобів він, на щастя, винайшов іще одну принадку: гру в наївність, у збочену невинність, вигадав маскарад природності. Й певне, Марії Антуанетті тепер заманулося «природного» садка, лагідних краєвидів — та ще й найприроднішого з усіх новомодних природних садків. Отож вона скликала найкращих, найвитонченіших митців своєї доби, аби вони в щонайштучніший спосіб вимудрували їй найприродніший садок.

Бо — така тогочасна мода! — в цьому «англо-китайському садку» малося показати не просто природу, а всю природу, в мікрокосмосі з двох квадратних кілометрів — увесь світ, малий, ніби іграшка. На цій латці землі мали зібрати все — французькі, індійські, африканські дерева, голландські тюльпани, південні магнолії, струмочки і ставки, гори й печери, романтичну руїну й селянську хату, грецький храм та орієнтальні краєвиди, голландський вітряк — північ і південь, захід і схід, найприродніше і найдивовижніше, все штучне і водночас якомога правдивіше; спершу на цій п’яді землі архітектор навіть хотів спорудити вулкан, який вивергав би полум’я, й китайську пагоду, та, на щастя, кошторис видався завеликим. Гнані королевиним нетерпінням, сотні людей почали роботу за планами будівничих і малярів, похапцем, немовби чарами, створюючи зумисне невимушений, ніби цілком природний і якнаймальовничіший ландшафт. Миттю простелився поміж лук тихий і мрійний жебонливий струмок, неодмінний складник будь-якої справдешньої пастушої ідилії; щоправда, воду для нього гнали за дві тисячі футів з Марлі — і в довгеньких трубах разом із водою текло й чимало грошви, та ось головне: його мила для ока течія мовби сама прорізала звивисте річище. З лагідним плюскотом ручай уливається у викопаний ставок із насипаним островом, вода прегарно спадає з уступа під граційним місточком, на плесі гордовито ковзають білі осяйні лебеді. Мов з анакреонтичних віршів, випинається скеля зі штучним мохом, уміло захованим гротом кохання й романтичним бельведером; і здогадатись не можна, що такий зворушливо простий ландшафт перед цим барвисто малювавсь на численних аркушах, що все вкупі двадцять разів відтворювалось у гіпсових моделях, де ставок і ручай позначались уламками дзеркала, а луки й дерева, мов у різдвяній виставі, зім’ятим, пофарбованим мохом. Але й цього замало! В королеви щороку нова забаганка, все більш вишукані й природні додатки мають оздобити її царство, вона й чекати не хоче, коли будуть сплачені старі рахунки, тепер є в неї власна забавка й вона прагне бавитися далі. Ніби знічев’я, а все ж наперед докладно обчислені її романтичними архітекторами, в садку, щоб він набув іще природнішого вигляду, там і сям зводяться різні коштовні оздоби. На пагорбі зіп’явся невеличкий храм, присвячений тогочасній богині, храм кохання, в його відкритій античній ротонді видніє одна з кращих скульптур Бушардона — Амур, що з Гераклової довбні вирізає свого несхибного лука. А печера, грот кохання, так хитро вирубана в скелі, що, хто б не йшов, ніжні закоханці вчасно його помітять, і ніхто їх не заскочить серед пестощів. Через гай протоптали звивисті стежки, на луках посадили небачені квіти, невдовзі крізь зелену запону засяяв невеликий сліпучо-білий восьмикутник — музичний павільйон, — й усе це одне з одним, одне в одному поєднувалось із таким смаком, що в цій чарівності вже й справді не відчувалося ніякої штучності.

Але мода вимагає ще більшої правдивості. Щоб уже зовсім оприроднити природу й найвишуканіше розцяцькувати лаштунки під життя, для створення цілковитої омани в цю найдорожчу пастораль усіх часів увели справдешніх статистів: селян і селянок, справжніх доярок і корів, телят, свиней, овець і кроликів, правдивого косаря, женця, чабана, мисливця, пралю й сировара, щоб ті косили й прали, доїли й угноювали, щоб жваво і невпинно крутились усі маріонетки. Знову ще глибше засягнули до скарбниці і з наказу Марії Антуанетти для пустотливої дитини біля Тріанону витягли з коробки цілий ляльковий театр у натуральну величину — стайні, клуні й комори, голубники й курники — славнозвісний hameau[57]. Архітектор Мік і художник Убер Робер накреслили, намалювали і збудували вісім точно відтворених звичайних селянських обійсть із солом’яними стріхами, з курниками й купами гною. А щоб, не доведи господи, всі ці нові, аж блискучі цяцьки не видались неправдивими серед тієї задорого створеної природи, то їм навіть надали ознак нужди й занепаду, як у справжніх злиденних хиж. Молотком поробили в стінах шпари, романтично пообвалювали тиньк, де-не-де відірвали ґонтину; Убер Робер намалював на дереві штучні тріщини, щоб усе виглядало трухлявим і давнім; до чорноти закіптюжили комини. Проте всередині більшість цих нібито підупалих хат мали всі вигоди, люстра та грубки, більярд і зручні канапи. Бо коли часом королева знудиться і їй заманеться пограти в Жана Жака Руссо, скажімо, власноруч із придворними дамами сколотити масло, то ж їм при цьому ніяк не можна забруднити хоч пучку. Коли вона заходить у хлів до своїх корів Чорнявки й Білявки, то, певне, що невидима рука перед цим, мов паркет, начищає долівку, до полиску вискрібає сніжно-білу й буро-червону шкури, а пінисте молоко вона здоює не в грубу селянську дійницю, а в для цього й зроблену севрську порцелянову вазу, оздоблену її монограмою. Цей hameau, що став нині милою пусткою, для легкодумної Марії Антуанетти був театром просто неба, легкою і принадною сільською комедією. Бо коли в цілій Франції вже заворушились селяни, коли справжній, пригнічений податками народ у незмірнім розпачі зрештою вже бунтом вимагав поліпшити своє нестерпне становище, в цьому штучному потьомкінському селі панував безглуздий брехливий добробут. Женучи овець на пасовисько, їх заплітали синіми стрічками; сховавшись від сонця під парасолем, котрий держить фрейліна, королева приглядається, як праля полоще білизну в жебонливому струмку: ах, ну й прегарна така простота, скільки в ній спокою і звичайності, яке ж усе охайне й привабливе в цім райськім куточку, життя чисте і світле, мов шумливе молоко з вимені. Зодягаються в тонкий, по-сільському простий муслін (і за кілька тисяч ліврів позують у ньому художникам), віддаються невинним утіхам, з усією розбещеністю переситу шанують «goût de la nature»[58]. Ловлять рибу, збирають квіти, шпацирують — самотою вкрай рідко — переплетеними стежками, гасають луками, приглядаються до роботи тих бравих селян-статистів, грають у м’яча, замість ковзати гладенькими кам’яними плитами серед квітів танцюють менует і ґавот, гойдаються на гойдалці між деревами, влаштовують китайську гру з перснями, гублять і знаходять одне одного між хаток і в тінястих алеях, їздять верхи, розважаються, дають виставу серед цього природного театру і, зрештою, грають самі себе перед іншими.

Це остання пристрасть, яка проступила в королеви Марії Антуанетти. Спершу вона звеліла збудувати собі невеликий приватний театрик, що зберігся й донині і чарує своїми досконалими пропорціями, — примха забрала лише сто сорок одну тисячу ліврів, — у ньому мали грати актори французької та італійської комедій, але потім, набравшись одваги, вона раптом сама вибирається на сцену, веселий гурт навколо неї теж захопився театральною грою, на сцену залюбки виходили її шваґер граф д’Артуа, пані Поліньяк та кавалери самої королеви; аби помилуватися своєю дружиною як актрисою, кілька разів приходив навіть сам король — отже, цілісінький рік не вщухав у Тріаноні веселий карнавал. Свята давалися то на честь чоловіка чи брата, то іноземців монаршого роду, яким Марія Антуанетта прагла показати своє зачароване царство, — в пітьмі, немов аметисти, рубіни й топази, мигтіли тисячі схованих барвистих ліхтариків, тріскотливі снопи вогню розтинали небо, а десь поблизу незримо й солодко награвали музики. Гуділи учти на сотні приборів, ставили ярмаркові ятки для танцю й розваги, а невинний ландшафт слухняно слугував пишноті вишуканим тлом. Ні, на «природі» аж ніяк не нудились, Марія Антуанетта подалась у Тріанон не для роздумів, а щоб найліпше й нестримно тішитись.

Остаточний рахунок за Тріанон підвели аж 31 серпня 1791 року, він складав 1 649 529 ліврів, хоча насправді вкупі з іншими прихованими видатками сягав понад два мільйони — звичайно, це крапля в бочці Данаїд королівської негосподарності, та все ж надмірні витрати з огляду на зруйновані фінанси й злидні всього народу. Перед революційним трибуналом «удова Капет» мусила визнати: «Малий Тріанон, мабуть, справді обійшовсь у величезні суми, та ще й, може, більші, ніж я того хотіла. Мало-помалу втяглись у видатки». Але ця примха задорого обійшлась королеві й у політичному розумінні. Бо зоставивши всю двірську камарилью без усякого діла у Версалі, вона відібрала в двору сенс його існування. Що мали робити, вже не маючи служби, дама, яка подавала їм рукавички, друга, котра шанобливо підсувала вночі стільця з діркою, фрейліни й кавалери, тисячі охоронців, служників і лакуз? Вони цілісінький день бездіяльно сидять в Œil de Bœuf, і, як машина без роботи береться іржею, так і цей байдуже покинутий двір що далі, то згубніше набирається жовчі й отрути. Невдовзі зайшло вже так далеко, що, мовчки порозумівшись, шляхетне товариство почало уникати двірських свят: нехай та зарозуміла «австрійка» сама розважається у своєму petit[59] Шенбрунні, у своєму petite Vienne[60]; це таке ж давнє, як і габсбурзьке, дворянство надто поважає себе, щоб удовольнитись на прийомах кількома холодними й недбалими кивками. Відколи королева покинула Версаль, французька двірська аристократія дедалі відвертіше фрондує проти неї — дуже яскраво змалював цю ситуацію герцог де Леві: «В роки розваг і лекодумності, сп’янівши від найвищої влади, королева не любила силувати себе. Етикет і церемонії зроджували в ній саму нудьгу й нетерпіння. Їй доводили, що в таке просвічене сторіччя, коли люди позбуваються всіх забобонів, володар теж мусить позбутися тих невтішних кайданів, які накладає на нього звичай, коротше, що смішно гадати, ніби покора народу залежить від кількості годин, проведених королівською родиною серед нудних і знуджених придворних... Окрім кількох фаворитів, вибраних завдяки інтризі чи примсі, двір закрили для всіх. Стан, посада, гідність, давність роду — все це вже не давало ніяких законних підстав доступитися до королівської родини. Лиш у неділю ті, що хотіли бути представлені, могли якусь мить бачити монархів. Та невдовзі чимало з них, не відчувши ніякої вдячності, втратили хіть до цього непотрібного клопоту: вони усвідомили, що безглуздо добиратись із такої далечіні заради цих неґречних прийомів, і розійшлися... Версаль, театр величі Людовіка XIV, куди, щоб навчитись витончених манер і люб’язності, радісно поривались з усіх країв Європи, був уже тільки невеликим провінційним містечком, куди їздили не по волі і звідки чимшвидше забиралися».

Навіть ці небезпеки здалеку завчасно передбачила Марія Терезія. «Я сама знаю всю нудьгу й порожнечу показності, та, повір мені, коли знехтувати нею, то постане ще більший і триваліший клопіт, ніж оті невеличкі незручності, — та ще й у такого ворушливого народу, як твій». Та коли вже Марія Антуанетта не хоче розуміти, нема жодного способу щось утовкмачити їй. Чого здіймати галас, коли від неї до Версалю півгодини їзди! А насправді ці дві чи три милі відгородили її від двору й народу на все життя. Якби Марія Антуанетта зосталась у Версалі серед французького дворянства й традиційних звичаїв, то в мить небезпеки з нею були б і принци, і герцоги, ціле шляхетське військо. З другого боку, якби вона, йдучи за прикладом брата Йосифа, демократично наблизилась до народу, то сотні тисяч парижан, мільйони французів божествили б її. Але Марія Антуанетта — абсолютна індивідуалістка — не дбала про симпатії дворянства чи народу, а думала тільки про себе, — й через одну улюблену примху — Тріанон — її однаково знелюбили перший, другий і третій стани; надто довго живучи самотою в щасті, вона зосталася сама в нещасті, сплативши за дитячу забавку життям і короною.

Нове товариство

Щойно Марія Антуанетта перебралась до свого власного дому, як уже на всі боки почав мести новий віник. Мерщій геть усіх стариганів, адже старі люди нудні й негарні. Вони не можуть танцювати, не вміють розважатись, знай торочать завжди про розважність та обережність, а палкій і рухливій жінці, ще як вона була дофіною, вже остогидла ненастанна стриманість і перестороги. Тож геть сувору виховательку «пані Етикет», графиню де Ноай: королеву виховувати не треба, вона робить усе, що хоче! Хай знає належну відстань той накинутий матір’ю сповідник і дорадник, абат Вермон, геть, геть усіх, котрі змушують її до душевних зусиль! Хай прийде сама тільки молодь, веселе покоління, що не псує гру й утіху дурнуватою поважністю! На рід, шляхетність і доброчесність тих, з ким тішаться, зважають мало, їм не конечне бути надто розумними чи освіченими, адже освічені люди — занудливі, а розумні — злостиві, досить мати іскряну дотепність, уміти розповідати пікантні анекдоти й показувати на святах добрі манери. Вміти розважатися, розважатись абияк і абичим — ось перша і єдина вимога Марії Антуанетти до свого найближчого почту. Отже, вона зійшлась «avec tout ce qui est de plus mauvais à Paris et de plus jeune»[61], як зітхала Марія Терезія, «soi-disante société»[62], як нарікав її брат Йосиф II, — на позір недбалою, але вкрай себелюбною зграєю, котра за мізерну службу maître de plaisir [63] королеви отримує величезні прибутки й під час галантної гри до кишені блазенського костюма потай засуває найщедріші пенсії.

Лиш один набридливий добродій часом трохи заважає веселому товариству. Та спекатись його — то великий клопіт, адже — про це вже майже й забули — він чоловік цієї грайливої жінки, а до того ж володар Франції. Щиро люблячи свою чарівну дружину, Людовік Поблажливий часом, діставши наперед дозвіл, прибуває до Тріанона, придивляється, як тішиться молодь, іноді несміливо намагається дорікнути, коли тих уже надто пориває за межі доброзвичайності або ж до неба зростають видатки, — але тоді всміхається королева, і та посмішка влагоджує все. Але й ці веселі нібито гості й собі відчувають певну поблажливу симпатію до короля, котрий незмінно лагідно й слухняно каліграфічно виводить «Луї» під декретами, якими королева надає їм найвищі посади. Добряга набридає недовго, побуде годинку чи дві, потім, ніби збентежившись, забирається до Версалю, до своїх книжок або слюсарні. Одного разу, коли він надто довго стовбичив, а королеві з її веселим товариством уже не терпілося в Париж, вона потай перевела дзиґарі на годину вперед і, не помітивши обману, покірний, мов ягня, король замість одинадцятої пішов спати о десятій, а весь елеґантний набрід рвав собі боки від реготу.

Певне, від таких жартів гідності в короля нітрохи не більшало. Але що робити в Тріаноні цьому тупому й незграбному чоловікові? Він не вміє розповісти сороміцького анекдота, не тямить посміятися. Нерішуче й боязко, мов у нього живіт болить, позіхаючи й засинаючи, сидить він у гомінкому товаристві, тоді як решта по-справжньому розгуляється аж опівночі. Він не ходить на маскаради, не грає в карти, не залицяється до жінок — ні, цей добрий і нудний чоловік тут ні до чого не придатний, у тріанонському товаристві, в царстві рококо, на аркадських луках легкодумства й розбещеності йому нема місця.

Отож короля взагалі не вважають спільником у новому товаристві. Його брат граф Прованський, ховаючи честолюбство під удаваною байдужістю, також уважає за розумніше не ганьбити себе спілкуванням із тими юними дурисвітами. Оскільки королеву в її розвагах усе ж мусить супроводити якийсь родич, то найменший брат Людовіка XVI граф д’Артуа переймає на себе роль святого заступника. Легковажний, розбещений, зухвалий, але меткий і спритний, він має той самий страх, що й Марія Антуанетта: боїться знудитись або братися до чогось поважного. Гультяй, бахур, утішний дженджик, не поривний, а шумливий, більш зухвалий, ніж мужній хвалько, він тягне свою галасливу ватагу до всякої новини — спорту, моди чи втіхи, — і невдовзі мав більше боргів, ніж король, королева й цілий двір укупі. Але саме такий він досконало пасує Марії Антуанетті. Вона не вельми шанує цього зухвалого вітрогона, ще менше любить його, дарма що про це миттю полинув поговір — він просто прикриває їй спину. Породичавшись у шаленій гонитві за втіхами, вони скоро стають нерозлучною парою.

Граф д’Артуа — визнаний ватажок тієї гвардії, з якою Марія Антуанетта вночі й удень робить наїзди в усі провінції веселого неробства; власне, ця ватага невеличка й виконавці головної ролі ненастанно міняються. Бо поблажлива королева може простити своїм поплічникам усяку провину — борги й зарозумілість, безсоромність і панібратство, любовні походеньки й скандали, — але вмить остигає до них, як тільки вони стають нудні. Певний час заправляв барон Безенваль, п’ятдесятирічний швейцарський дворянин, галасливий і грубий, мов старий вояк; потім віжки припали герцогові Куаньї, «un de plus constamment favorisés et le plus consultés»[64]. Цим двом, a також честолюбному герцогові Гіне й угорському графові Естергазі дісталася незвичайна служба — доглядати хвору на краснуху королеву, що й породило при дворі злостиві суперечки: а яких чотирьох фрейлін обрав би в подібній ситуації Людовік XVI. Ніколи не полишав свого місця граф Водрей, коханець графині Поліньяк, фаворитки Марії Антуанетти; трохи позаду тримався найрозумніший і найкращий із них герцог де Лінь, єдиний, хто не скористався своїм становищем у Тріаноні для одержання щедрої державної ренти, і єдиний, хто й на старість у своїх спогадах зберіг повагу до королеви. Блудними зірками тих аркадських небес були «гарненький» Дійон і молодий шаленець герцог де Лозен, — надто останній на певний час став просто небезпечним для вимушеної королевиної цноти. З великими труднощами завдяки неймовірним зусиллям посла Мерсі вдалося спровадити того юного дурника, перш ніж він здобув щось більше від простої симпатії. А граф Адемар гарненько співає з арфою і непоганий актор: цього досить, щоб зробити його спершу послом у Брюсселі, а потім у Лондоні. Та решта воліє зоставатись удома й ловити в хитро скаламученій водичці прибуткові придворні посади. Жоден із цих кавалерів, за винятком герцога де Ліня, не мав правдивої духовної величі, ніякого честолюбства, щоб скористатись отриманою з королевиної ласки могуттю для визначних політичних цілей, жоден із маскарадних героїв Тріанону не став справжнім героєм історії. В душі Марія Антуанетта жодного з них насправді й не шанувала. Багатьом молода кокетлива жінка виказувала більше товариської довіри, ніж то личило б королеві, та нікому — а це й головне — не віддавалася цілком душею чи тілом. Лиш один серед них — той, хто має стати єдиним і колись назавжди здобути її серце, поки що ховається в пітьмі. Й уся розмаїта метушня тих статистів, мабуть, слугує лише для ліпшого прикриття його існування й близькості.

Ще небезпечнішими, ніж ці ненадійні й щоразу нові кавалери, були подруги королеви — тут незбагненно і згубно втрутились у гру сплутані й могутні почуття. За вдачею Марія Антуанетта цілком звичайна, дуже жіночна й лагідна, сповнена ніжної потреби віддатися — потреби, що в ці перші роки не мала ніякого відгуку в оспалого, тупого й нечутливого чоловіка. Щира по натурі, вона прагне звірити комусь свої душевні переживання, та оскільки, як звичай велить, таким другом не може або поки що не може бути якийсь чоловік, то Марія Антуанетта відразу несамохіть починає шукати подругу.

Цілком природно, що в жіночу дружбу Марії Антуанетти впліталася певна пестливість. Хоча шістнадцяти-, сімнадцяти-, вісімнадцятирічна Марія Антуанетта й одружена чи, радше, нібито одружена, душа її в типовому віці і стані дівчат-інституток. Ще дитям відірвана від матері-виховательки, яку вона щиро любила, потім віддана незграбному й неласкавому чоловікові, вона не мала кому виповісти душу, забувшись у щасливо-безмежній довірі, що притаманне дівчатам, наче пахощі квітці. Всі дитячі дурниці — триматися за руки, ходити попідруч, хихикати в кутку, гасати по кімнатах — всі ці прості прикмети «передодня весни» ще не відшумували в її дитячому тілі. Й у шістнадцять, і в двадцять років Марія Антуанетта ще нікого насправді й не любила — в цих бурхливих витівках виявлялась аж ніяк не сексуальність, а лиш її несміливий провісник — душевний невпокій. Через те й почуття Марії Антуанетти до її перших подруг мали бути вкрай ніжні — і таку нібито непристойну поведінку королеви чемненький двір одразу покарав злостивим поговором. Надто обізнаний і розбещений, він не міг зрозуміти природного — і пішли балачки й плітки про сафічні збочення королеви. «Всі дуже щиро вважають, ніби я надто вже полюбляю жінок і коханців», — цілком певна своєї невинності, ясно й одверто пише Марія Антуанетта до матері; її горда праведність зневажає двір, людську думку і світ. Вона ще не знає тисячоротої могутності обмов, безоглядно віддається несподіваній радості нарешті когось любити й комусь довіряти і видкидає будь-яку обережність, щоб тільки показати подрузі, як палко вона її любить.

Перший вибір був відносно щасливий, фавориткою королеви стала пані де Ламбаль. Давнього і шановного роду, через те й не пожадлива до грошей і влади, ніжна й сентиментальна за вдачею, не дуже й розумна, зате й не інтриганка, нічим не видатна, але й не честолюбна, вона відгукнулася на прихильність королеви правдивою приязню. Славу вона мала добру, не жебрала протекцій для подруг і родини, не втручалась у державні справи й політику, її вплив обмежувався тісним королевиним гуртком. Гральні в неї не було, далі у вир утіх Марію Антуанетту вона не тягла, але тихо й непомітно зберігала їй вірність, їхню дружбу увінчала героїчна смерть. Та раптом якогось вечора, мов задута свічка, згасла вся її сила. 1775 року на одному з двірських балів королева помітила молоду незнайому жінку, котра чарувала зворушливою скромністю, мала ясні, мов у янгола, чисті блакитні очі, тендітну дівочу постать, — запитавши, вона дізналася, що це графиня Жюлі де Поліньяк. Тут уже не було, як до герцогині де Ламбаль, людської симпатії, що помалу доросла до дружби, а спалахнув раптовий, нестримний інтерес, coup de foudre[65], палка закоханість. Марія Антуанетта підступила до незнайомки й запитала, чого та рідко показується при дворі. «Я не вельми заможна, щоб ходити до двору», — щиро відмовила графиня Поліньяк, і ця відвертість зчарувала королеву: яка чиста душа в цієї вабливої жінки, коли вже першим словом вона так зворушливо прямо повіла найгіршу тогочасну ганьбу — нестачу грошей! Хіба ж це не ідеальна й така жадана для неї подруга? Марія Антуанетта миттю забрала графиню Поліньяк до двору, засипавши її такими нечуваними милостями, що всі пойнялися заздрістю: відкрито ходить із нею попідруч, дає їй перебратись у Версаль, повсюди водить її за собою, а одного разу, аби бути ближче до обожнюваної подруги, коли та, як породілля, мусила зоставатись у ліжку, потягла цілий двір до Марлі. За кілька місяців збідніла дворянка стала володаркою Марії Антуанетти й цілого двору.

Та, на жаль, цей ніжний невинний янгол не спустився з небес, а походив з украй заборгованої родини, яка запопадливо заходилась оприбутковувати цю несподівану ласку, й незабаром міністр фінансів уже знав якої співати: 400 000 ліврів пішло зразу на оплату боргів, 800 000 ліврів отримала в посаг дочка, а шваґер — капітанський патент; до цього через рік додалися маєток, що давав сімдесят тисяч дукатів ренти, пенсія для батька і герцогський титул та одна з найприбутковіших у Франції посад — поштового міністра — прихильному чоловікові, котрий давно вже поступився коханцеві. Ятрівка Діана де Поліньяк попри лиху свою славу стала фрейліною при дворі, а сама графиня Жюлі — гувернанткою королівських дітей, її батько, вже маючи пенсію, став ще й послом; уся родина купалася в ласці і розкошах, та й ще, немов із рога достатку, вдовольняла всіх своїх приятелів; зрештою, ця одна королевина примха, однісінька родина Поліньяк обходилась державі у півмільйона ліврів на рік. «Ще й не чувано, — пише обурений посол Мерсі до Відня, — щоб за такий нетривалий час однісінькій людині надавались такі величезні суми». Навіть Ментенон і Помпадур коштували менше, ніж ця фаворитка з опущеними янгольськими очима, ніж ця така скромна, така лагідна Поліньяк.

А кого не затягло в цей вир, той стояв, не розумів і дивувався безмежній податливості королеви, яка вволю давала користатися своїм іменем, становищем і славою тому нікчемному й ницому кодлу здобичників. Усі знають, що природним розумом, духовною силою й справедливістю королева незмірно перевершує тих ницих створінь, із якими вона щодня водиться. Та стосунки між характерами завжди визначає не сила, а спритність, не духовна вищість, а твердість волі. Марія Антуанетта недбала, а Поліньяк наполеглива, одна поривна, а друга вперта, королева самотня, а та з цілим своїм поріддям помалу відбиває королеву від решти двору, ніби розважаючи, а насправді все цупкіше тримаючи її. Свою колишню ученицю марно застерігає старий бідолашний проповідник Вермон: «Ви стали надто поблажливі до звичаїв і слави своїх приятелів і подруг, — марно, неабияк сміливо дорікає: — Щоб доступитись у ваше товариство, треба мати лише погані манери, недоброчесні звичаї, погане або зганьблене ім’я», — де ж там змагатися слову із милими й солодкими розмовами попідруч, що вдіє розум супроти щоденних обрахованих викрутнів! Зграя Поліньяк, тішачи і тамуючи королевину нудьгу, здобула чарівного ключа від її серця, і через кілька років Марія Антуанетта вже цілком покірна цьому кодлу холодних рахубників. У салоні Поліньяк вони підтримують одне одного в домаганнях чинів і посад, сприяють в отриманні доходів і пенсій, кожен про око ніби дбає лише за гаразди інших — і так поміж пальці королеви, яка нічого й не бачить, протекли останні золоті струмочки нечисленних пересохлих джерел державної скарбниці, і міністри ніяк не могли їх загатити. «Faites parler la Reine», «Спробуйте прихилити королеву», — стенувши плечима, відповідали вони прохачам, бо всі чини й титули, посади та пенсії у Франції роздає королевина рука, а тією рукою незримо водить жінка з очима, мов фіалки, прекрасна й лагідна Поліньяк.

Все новими й новими втіхами зграя, немов непрохідним муром, оточила Марію Антуанетту. Решта двору це скоро запримітила і знає, що за муром сам рай земний. Там квітнуть посади, течуть пенсії, там жартом і дотепним компліментом підбирають прихильність, яку тут здобувають десятирічним упертим ґаруванням. У тім щасливім потойбіччі панує одвічна весна й безтурботні радощі, і хто проникне на ті Єлісейські Поля королевиної ласки, той допадеться всіх земних багатств. Тож не диво, що змушене стояти по цей бік родовите, заслужене дворянство, не доступившись до Тріанону й не змочивши не менш загребущі руки золотим дощем, що далі, то дужче озлоблюється. «Хіба ж ми гірші за тих злиднів Поліньяків?» — бурчали Орлеани й Рогани, Марсани й Ноай. Навіщо ж тоді цей скромний і чесний молодий король, котрий нарешті не м’яч у руках коханок, і вже не треба жебрати в Помпадур чи Дюбаррі або іншої фаворитки чи полюбовниці те, що їм безперечно й по праву належить? Хіба ж вони справді мусять терпіти таку непоштивість і наругу від недорослої австрійки, що замість давньої родовитої аристократії оточила себе чужинцями й безчесними жінками? Дедалі тісніше гуртуються недопущені, щодня, щороку ростуть їхні лави, і невдовзі з версальських покинутих вікон на безтурботний і недогадливий край королевиних утіх світила стоока ненависть.

Брат провідує сестру

1776-го протягом карнавального 1777 року запаморочення втіхами в Марії Антуанетти сягнуло найвищої точки на круто здибленій лінії. Гуляща королева не пропускає жодних перегонів, жодного балу в Опері, будь-яку гулянку; аж удосвіта дістається вона додому, й далі уникаючи шлюбного ложа. До четвертої ранку висиджує за гральним столом, її програші та борги збудили вже відкрите невдоволення. В розпачі Мерсі посилає до Відня листа за листом: «Її Королівська Величність геть забула про гідність на людях», — і вже навряд чи можна напоумити її, бо «розмаїті втіхи змінюють одна одну з такою швидкістю, що лише з неабиякою труднотою можна відшукати мить, щоб сказати їй про поважне». Версаль ще ніколи не був такий занедбаний, як цієї зими; за останній місяць королевині справи чи, радше, втіхи не змінились і не поменшились. Молода жінка немов знавісніла, її невгомонність і збудження ніколи не були такі несамовиті, як цього вирішального року.

А тут уперше виступила ще й нова небезпека. 1777 року Марія Антуанетта вже не безневинне п’ятнадцятирічне дівча, яким вона прибула до Франції, а розквітла щедрою красою, мабуть, уже зваблива і зваблена двадцятидвохрічна жінка, — адже зоставатися незворушно холодною в еротичній, надміру чуттєвій атмосфері версальського двору було б просто неприродно. Її перевесниці — всі родички й подруги — давно вже мали дітей, в кожної був справжній чоловік або принаймні коханець, лиш одна вона через неспроможність свого нещасного чоловіка була самотня, лише вона, найвродливіша з усіх, найбільш пожадлива й жадана, ніж будь-хто навколо, ще нікому не віддала своїх почуттів. Даремно звертає вона на подруг свою нездоланну ніжність і невпинними товариськими розвагами намагається заповнити внутрішню порожнечу — тут уже не зарадиш, як у кожної нормальної і здорової жінки, її природа помалу стверджує власне право. Спілкуючись із кавалерами, Марія Антуанетта дедалі більше втрачає початкову безжурну певність. Звичайно, вона ще сахається найзгубнішого. Але не припиняє гратися з вогнем і вже невладна над собою: її зраджує кров, вона блідне й шаріється, починає тремтіти поблизу цих несвідомо жаданих юних чоловіків, бентежиться, плаче й вимагає щоразу нових і нових галантних компліментів від своїх кавалерів; цілком правдива та незвичайна сцена в мемуарах Лозена, коли щойно розгнівана королева зненацька рвучко пригорнулась до нього і, злякавшись себе самої, засоромлено втікає, — бо й повідомлення шведського посла про її відверту пасію до молодого графа Ферсена відбиває той самий збуджений стан. Помилитись не можна: вимучена, незаймана і зневажена своїм дурнуватим чоловіком двадцятидвохрічна жінка вже ледве володіє собою. Хоча Марія Антуанетта й борониться, а може, саме через це, її нерви вже не витримують незримого напруження. Ніби щоб доповнити клінічну картину, посол Мерсі й справді повідомляє про раптові спалахи «affectations nerveuses»[66], так звані «vapeurs»[67]. Марію Антуанетту поки ще рятує обережний страх її ж кавалерів перед справдешнім замахом на подружню честь — обидва, Лозен і Ферсен, поквапно тікають із двору, тільки-но помітивши надто вже відвертий інтерес королеви до себе; та немає сумніву, якби хтось із молодих фаворитів, піддавшись на її бездумне кокетство, сміливо скористався сприятливою миттю, то легко подолав би мляву оборону її цноти. Досі Марії Антуанетті щасливо вдавалося зупинятись за крок від прірви, але внутрішній неспокій, а з ним і небезпека ростуть: усе ближче й непевніш тріпоче метелик навколо вабливого світла, досить раз незграбно махнути крильцями — й пустуна вже ніхто не врятує від убивчого полум’я.

А чи знав про цю небезпеку наглядач, приставлений від матері? Так, напевне, бо його застороги супроти Лозена, Дійона, Естергазі виказують, що старий і досвідчений парубок розумів те напружене становище і його справжні причини ліпше за королеву, котра й не здогадується, яка зрадлива її поривна збудливість, її метушлива невгомонність. Він розуміє ввесь безмір імовірного лиха, якби королева Франції, перш ніж народити чоловікові справжнього спадкоємця, впала здобиччю якогось зайшлого коханця, — такому слід запобігти за всяку ціну. Тож посол шле до Відня листа за листом, щоб нарешті у Версаль приїхав імператор Йосиф і подивився тут за порядками. Бо цей розважливий, мовчазний спостерігач зрозумів, що настала найслушніша мить, щоб урятувати королеву від самої себе.

Поїздка Йосифа II до Парижа мала потрійну мету. Як чоловік із чоловіком, із королем, своїм шваґером, він мусить поговорити про тяжкий клопіт ще й досі не довершеного подружнього обов’язку. Як старший брат, має дати доброго прочухана своїй невситимій у втіхах сестрі, з’ясувати їй людську й політичну згубність такої ненаситі. По-третє, своїм приїздом він повинен зміцнити державний союз між французьким та австрійським монаршими домами.

До цих трьох поставлених перед ним завдань Йосиф II волів додати ще й четверте — він хоче скористатися цими незвичайними відвідинами і зробити їх іще незвичайнішими, аби якомога більше чудувалися його персоною. Цей чесний у душі, недурний, хоча й не вельми обдарований, а над усе марнославний чоловік уже віддавна страждає типовою недугою спадкоємців трону: дратується, що попри його зрілі літа він ще не може правити необмежено й вільно і, затулений своєю славетною і шанованою матір’ю, грає на політичній сцені лише другу роль або, як сам він злостиво каже, є «п’ятим колесом до воза». Знаючи, що ні розумом, ні моральною силою йому не до снаги перевершити велику імператрицю, яка застила йому світло, він силкується надати своїй побічній ролі якомога яскравіших відтінків. Якщо та перед очима Європи є героїчним утіленням монаршої влади, то цей узявся грати народного імператора, сучасного, вільного від упереджень, просвіченого й доброчинного батька народу. Мов селянин, він ходить за плугом, у простому міщанському вбранні затирається в юрбу, спить на твердому солдатському ліжкові, для проби як в’язень сидить у Шпільберзі — та водночас дбає, щоб світ якомога ширше дізнався про цю показну скромність. Досі Йосиф II міг удавати зичливого халіфа лише перед власними підданими, але ця поїздка до Парижа нарешті достачила йому нагоду виступити на великій усесвітній сцені. Й за багато тижнів наперед імператор з усіма мислимими подробицями вивчав свою роль скромняги.

Імператорів намір удався наполовину. Правда, обдурити історію він усе ж не зміг, вона помилку за помилкою вписувала в книгу його провин — завчасні, невміло проведені реформи, згубна квапливість, — і, мабуть, тільки його рання смерть уберегла Австрію від розпаду, що вже тоді їй загрожував; але легенду, куди легковірнішу за історію, йому таки вдалося підбити. Довго лунала ще пісенька про ласкавого народного імператора, в незліченних дешевих романах писалося, як шляхетний незнайомець, убраний у простого плаща, щедрою рукою роздавав доброчинства й кохався з простими дівчатами; ці романи мали славнозвісний, завжди однаковий кінець: незнайомець розгортав плаща, вражені люди бачили розкішного мундира, і шляхетний чоловік проказував далі такі-от знаменні слова: «Мого імені ви не дізнаєтесь, я імператор Йосиф».

Дурнуватий жарт, але інстинкт усе-таки вклав у нього більше розуму, ніж здається: майже геніально в ньому карикатурно відбивалась історична риса імператора Йосифа, котрий удавав нібито скромного чоловіка, а водночас робив усе, щоб цією скромністю належно захоплювались. Його поїздка в Париж — блискуче цьому потвердження, адже зрозуміло, імператор Йосиф II не хоче привертати ніякої уваги і їде в Париж не імператором, а як граф Фалькенштайн, і надто наполягає, аби ніхто не дізнався про це інкоґніто. Понаписував довжелезні папери, звелівши всім, навіть королю Франції, називати його не інакше, як «monsieur»[68], ознайомивши, що їхатиме простим найманим повозом і не буде заїздити в замки. Звичайно, всі європейські двори достеменно знають годину й день його приїзду, вже в Штутгарті герцог Вюртемберзький підступно пожартував із ним, звелівши познімати з заїздів усі вивіски, так що народному імператорові довелося нічлігувати в герцогськім палаці. Але новочасний Гарун аль Рашид із педантичною впертістю до останньої миті цупко тримався за своє давно вже всім відоме інкоґніто. У звичайному фіакрі добувається він до Парижа, зупиняється в готелі «Тревій», теперішньому «Фуайо», як незнаний граф Фалькенштайн; у Версалі найняв кімнатку в поганенькому домі, спав там, ніби в поході, на складному ліжкові, вкритий самим плащем. І виявилось, що розрахунок його правильний. Для паризького люду, що знав своїх королів тільки в розкошах, такий володар був нечуваним дивом: у лікарнях імператор куштував злиденну юшку, відвідував академічні засідання й парламентські наради, заходив до моряків, до торговців, у притулок для глухих, у ботанічний сад, на фабрику мила, різні мануфактури — Йосиф чимало побачив у Парижі, а водночас радіє, що бачать і його; він усіх зачарував своєю зичливістю, а сам іще більш зачарований тим шаленим захватом, з яким його вітають і схвалюють. Вибравши таку подвійну правдиво-брехливу роль, цей потайний чоловік повсякчас усвідомлює свою двоїстість і пише перед від’їздом братові: «Хоч ти кращий за мене, але я більший шахрай, а в цій країні ним і годиться бути. Завдяки розуму й скромності я досить простий, а тут зумисне став іще простішим, породивши такий надзвичайний захват, що мені справді аж надокучило. Їду з цього королівства вельми вдоволений, та зовсім не сумую, моя роль мені вже набридла».

Поряд із цим особистим успіхом Йосиф досяг іще й видатних політичних цілей — передусім несподівано легко вдалося поговорити зі шваґром про той тяжкий відомий уже клопіт. Прямий і грубуватий, Людовік XVI поставився до свого шваґра з цілковитою довірою. І марно Фрідріх Великий давав своєму послові, баронові Гольцу, доручення поширити в Парижі чутку, ніби імператор Йосиф казав йому: «Я маю трьох шваґрів, і всі три жалюгідні: той, у Версалі, — недоумок, у Неаполі — дурень, а в Пармі — придурок». Та цього разу «лихий сусіда» бив горшки надаремне, щодо пихи Людовік XVI лоскоту не боїться, стріла відскочила від його щирої зичливості. Обидва шваґри розмовляли вільно й одверто, ба навіть, ліпше пізнавши Людовіка XVI, Йосиф II пройнявся до нього певною людською повагою: «Він недолугий, але не дурний. Має знання і розважність, проте млявий духом і тілом. У розмовах виказує глузд, та нема в нього правдивого потягу до глибоких знань і ніякого справжнього інтересу, fiat lux[69] для нього ще не звучало, матерія ще в первісному стані». Через кілька день Йосиф II цілком прибрав короля до рук, вони порозумілись з усіх політичних питань, і, мабуть, без ніяких зусиль йому вдалося намовити шваґра до тієї невеличкої операції.

Скрутніше, бо й відповідальність більша, довелося Йосифу в розмовах із Марією Антуанеттою. Чекаючи на братів приїзд, сестра поймалася різними почуттями — раділа, що нарешті приїде хтось із рідних, та ще й той, кому найбільше можна довіритись, із ким можна щиро поговорити, — й боялася зимного учительного тону, до якого полюбляв удаватись імператор, коли звертався до меншої сестри. Зовсім недавно він вичитував їй, мов школярці: «Куди ти лізеш? — писав він до неї. — Одного міністра посилаєш у відставку, другого — в його маєтності, вигадуєш нові й грошовиті придворні посади! Ти хоч раз запитала себе, яким правом ти вплутуєшся в двірські й державні справи Франції? Яких ти здобула знань, щоб насмілитись утручатися й уявляти собі, ніби твоя думка може мати хоч найменшу вагу, та ще й у такій країні, що вимагає надто вже глибокого розуму? Ти миле й молоде дівчисько, цілісінький день у тебе на думці самі лише розваги, наряди й утіхи, ти й книжки до рук не береш, навіть чверть години на місяць не поговориш і не послухаєш про щось розумне, ні про що не думаєш, нічого не робиш до кінця і, певне, ніколи не замислюєшся над наслідками своїх слів і вчинків...» До такого немилосердного учительного тону розбещена й облещена своїми придворними в Тріаноні жінка не звикла, й можна збагнути, як калатало в неї серце, коли гофмаршал раптом доповів, що граф Фалькенштайн прибув до Парижа й назавтра об’явиться у Версалі.

Та все обернулося краще, ніж вона сподівалася. Йосиф II був непоганий дипломат і не став одразу, мов грім, напускатися на сестру; навпаки, він вихваляє її чарівність, запевняє, що якби не був одружений, то взяв би за дружину таку, як вона, — отже, всіляко впадає коло неї. Марія Терезія знову непомильно все передбачила, пишучи перед цим своєму послові: «Я, власне, й не боюсь, що він занадто суворо осудить її поведінку, радше гадаю, що гарненьке й привабливе дівча, вміючи добрими манерами й дотепом ожвавити бесіду, підлеститься й припаде йому до вподоби». Справді, ласкавість чарівної гарної сестри, яка щиро радіє, побачивши його, й пильно до нього дослухається, а з другого боку, родинна зичливість шваґра й надзвичайний тріумф, осягнутий у Парижі тією комедійною скромністю, примусили замовкнути страхітливого педанта — дужий буркотливий ведмідь угамувався, як тільки йому дали доста меду. Перше його враження швидше приязне: «Вона мила й порядна жінка, ще трохи замолода і нерозважна, але в неї міцна основа з пристойності й чесноти і певний нехибний дар розуміння, який часто й мене спантеличував. Перший її порух завжди слушний, і якби замість коритися легіонові нашіптувачів, що в’ються круг неї, вона б затрималась на ньому і трохи більше розважила, то була б досконала. В неї вкрай могутня жадоба втіх, і хто знає про це, користається її слабістю, а вона й собі здебільшого слухає тих, хто їй у тому найліпше прислужиться».

Та поки Йосиф II нібито недбало розважається на влаштованих сестрою святах і гуляннях, його незвичайний двоїстий розум невідступно й пильно спостерігає. Передусім він з’ясовує, що Марія Антуанетта «нітрохи не любить свого чоловіка», ставиться до нього поблажливо, байдуже й неприпустимо зверхньо. А потім без труду заприкметив і лихе товариство «вітрогонів», насамперед зграю Поліньяк. Та все ж одне його заспокоїло. Йосиф II полегшено й гучно відітхнув — насправді він боявся гіршого — попри все кокетування з молодими кавалерами його сестра зберегла чесноту, — серед усієї тутешньої розпусти її поведінка (тут він старанно наголошує: «принаймні дотепер») була пристойніша, ніж слава про неї. Однак те, що він чув і бачив, здається, не дає йому певності на майбутнє — кілька суворих засторог не видаються йому зайвими. Кілька разів він вичитує своїй меншій сестрі, доходить до гострих сутичок, приміром, коли він перед свідками гостро зауважив, що «вона неласкава з чоловіком», або назвав «un vrai tripot», справжнім шахрайським кублом, гральний салон її подруги герцогині Ґемене. Такі відверті докори розлютили Марію Антуанетту, часом у розмовах брата з сестрою коса находила на камінь. Затята впертість молодої жінки боронилася проти опіки й зверхності, але з притаманною їй справедливістю вона водночас відчувала, наскільки слушні всі ці братові докори, як би знадобився такий наглядач її слабкому характерові.

До остаточної вирішальної розмови між ними, здається, так і не дійшло. Правда, згодом в одному з листів Йосиф II просить Марію Антуанетту пригадати якусь розмову на камінній лаві, але найбільш істотне й важливе під час принагідних бесід він їй не сповістив. За два місяці Йосиф II побачив усю Францію, знав цю країну ліпше, ніж її власний король, а згубу своєї сестри краще, ніж вона сама. Але дізнався й про те, що повчати таку вітрогонку — це просто говорити на вітер, бо через годину вона вже й забуде, а надто те, що хоче забути. Тож він спокійно складає для неї пам’ятку, де збирає всі свої думки і спостереження, й зумисне віддає цей тридцятисторінковий документ у найостаннішу мить, просячи прочитати тільки після його від’їзду. Scripta manent[70], писані застороги допоможуть їй і тоді, коли його вже не буде.

У цій пам’ятці, мабуть, найвиразніше з усіх наявних сьогодні документів розкрито характер Марії Антуанетти, бо Йосиф II писав її цілком безсторонньо й зичливо. Хоч трохи пишномовна і, як на наш смак, у ній забагато патетичного моралізму, вона все ж виказує чималу дипломатичну вправність, бо імператор Німеччини тактовно ухиляється від прямих докорів королеві Франції за її поведінку. Він ставить питання за питанням, укладає своєрідний катехізис, щоб навернути ледачий розум до міркувань, самостійного пізнання й відповідальності, — та вже не по його волі запитання обернулись у звинувачення, їхній нібито довільний порядок — на повний реєстр провин Марії Антуанетти. Передусім Йосиф II нагадує сестрі, скільки вже змарновано часу. «Ти доросла, і в тебе вже немає виправдань, буцім ти дитина. Чим же воно скінчиться, що станеться з тобою, коли ти й далі отак зволікатимеш?» — І сам же дає страхітливо пророчу відповідь: «Нещаслива жінка і ще нещасніша королева». У формі запитань він мало-помалу перелічує все її недбальство, холодною безжальною блискавицею освітивши її ставлення до короля. «Чи ти справді шукала найменшої нагоди? Завжди відповідала на його почуття? Не була холодна й розвіяна, коли він щось казав тобі? Часом не виказувала йому нудьгу чи відразу? І як з отакою поведінкою можна сподіватися, що холодний по натурі чоловік зможе зблизитись із тобою й полюбити по-справжньому?» Він безжально ганить її — знов-таки, ніби питаючи, а насправді суворо обвинувачуючи, — за те, що замість коритися королеві вона користається його слабістю й невмілістю, стягуючи до себе всі успіхи й увагу. «Ти хоч тямиш стати справді потрібного для нього? — гостро запитує він. — Чи ти зуміла переконати його, що ніхто так щиро його не любить і не зичить йому всім серцем найбільшої слави й щастя? Хоч колись пригасила бажання мати успіх за його рахунок? Бралася за те, що він закинув, аби це не впадало у вічі, мала заслуги його коштом? Робила йому жертви? Чи ховала у великій таємниці його слабості й похибки? Чи прощала їх, чи веліла відразу замовкнути тим, хто насмілювавсь патякати про них?»

А далі сторінка за сторінкою імператор Йосиф розгортає цілий реєстр її шаленства в утіхах. «Ти замислилась хоч колись, як згубно можуть і мусять впливати на громадську думку твої товариські зв’язки, всі твої приятелі, — звісно, якщо не йдеться про людей цілком доброчесних, — бо ж мимоволі постає підозра, що ти або схвалюєш всі ті лихі звичаї, або й сама таке коїш. Зважила ти хоч колись ті жахливі наслідки, які через лихе товариство та його тон може потягти за собою гра в карти? Пригадай оте все, що відбувалося перед твоїми очима, згадай, що сам король не грає і надто вже воно дратує, коли ти, так би мовити, одна з цілої родини маєш таку нечестиву звичку. Ще хоч на мить принаймні замислись над тим неподобством, що коїться в Опері, над тамтешніми непристойними пригодами, про які я чув від тебе самої. Не можу приховати, що з усіх утіх, безперечно, ця найгидкіша саме тим, як ти потрапляєш на ці бали, — а те, що їде з тобою твій шваґер, не змінює нічого. Який сенс бути там невпізнаною, зодягати чужу машкару — хіба ти не бачиш, що тебе однак упізнають і кажуть чимало такого, чого б не годилося чути, — але це роблять зумисне, аби розважити і запевнити, ніби їм зовсім невдогад? Уже саме те місце має недобру славу. Чого ти шукаєш там? Маска заважає пристойній бесіді, танцювати тобі там теж не можна — і навіщо ці безстидні пригоди, навіщо водитися з тим кодлом розперізаних гультяїв, мандрьох і чужинців, слухати всілякі сороміцькі речі, а може, й самій їх правити? Ні, так воно не годиться. Я гадаю, що саме цим найдужче обурені всі ті, хто любить тебе й має в серці доброчесність: король цілісіньку ніч зостається сам у Версалі, а ти вкупі з усім паризьким набродом!» Йосиф наполегливо повторює колишні повчання своєї матері: вона мусить нарешті трохи взятися за читання, дві години на день це зовсім небагато, зате на двадцять дві позосталі години вона стане розумніша й розважніша. І зненацька в цім довгім казанні злітає пророче слово, яке не можна читати не здригнувшись. А коли ж Марія Антуанетта не послухає всіх цих напучень, то він провидить страхіття — й пише дослівно таке: «Я вже зараз тремчу за тебе, бо далі так іти не може; la revolution sera cruelle si vous ne la préparez[71] — революція буде жорстока, — в тому листі це страхітне слово написали вперше. Хоч під ним розумілося інше, та все ж воно було пророче. Але Марія Антуанетта лише через десять років збагне істинний сенс цього слова.

Материнство

Здавалось би, з історичного погляду відвідини імператора Йосифа II були незначним епізодом у житті Марії Антуанетти, та насправді вони призвели до вирішальних змін. Бо вже через кілька тижнів дали зав’язь плоди розмов, що відбувалися сам на сам між імператором і Людовіком XVI на ті прикрі альковні теми. Покріплений із новою снагою береться до своїх подружніх обов’язків. Ще 17 серпня 1777 року Марія Антуанетта писала до Відня звичайне «un petit mieux»: її (незайманий) «стан не змінився», завзята виправа ще не мала успіху, «але я вже не маю сумніву, що все ж сталося невеличке поліпшення, король ніжніший, ніж будь-коли, а для нього це вже багато». Аж нарешті 30 серпня залунали переможні фанфари: вперше після незліченних поразок у цій семирічній любовній війні «nonchalant mari» штурмом узяв фортецю, яка ніколи й не боронилася. «Я зазнала найбільшого щастя у своєму житті, — квапиться повідомити матері Марія Антуанетта, — нині вже восьмий день, відколи мій шлюб став цілком завершеним; учора спробували ще раз і вже значно успішніше, ніж уперше. Спочатку я гадала зразу послати гінця до своєї дорогої матусі, але потім злякалася, що це приверне увагу й породить балачки, та й хотіла вже до решти впевнитись у цім ділі. Мабуть, я ще не вагітна, але маю принаймні надію, що колись таки завагітнію». Однак ця славетна відміна таємницею довго не була, іспанський посол, найобізнаніший з усіх, повідомляє своєму урядові навіть дату того пам’ятного дня (25 серпня) й додає: «Оскільки ця подія вельми цікава і має громадську вагу, я говорив про це сам на сам із міністрами Морепа та Верґенном, — і обидва мені все потвердили. Зрештою, достеменно відомо, що король розповів про це одній своїй тітоньці й говорив дуже відверто: «Мені вельми сподобалась ця втіха, і я шкодую, що так довго не міг її зазнати». Його Величність тепер веселіші, ніж будь-коли, а в королеви частіше, ніж це бачили досі, з’являються синці під очима». Та все ж перша радість молодої жінки, що її чоловік став спроможний, виявилась завчасною, бо надалі цій «новій утісі» Людовік XVI віддавався не так ревно, як ловам, і вже через десять днів Марія Антуанетта знову скаржиться матері: «Удвох король спати не любить. Я намагаюся розворушити його, щоб він принаймні зовсім не відмовився від такої звички. Часом він ночує в мене й, гадаю, робити це частіше для нього невелика мука». Материна радість поменшала, бо ж вона це завжди вважала вкрай» «essentiell»[72]; однак Марія Терезія радить дочці не тиснути на чоловіка: нехай вона тільки краще, ніж досі, приноровиться до часу, коли він спить. Палко жадана вістка про вагітність у такому холодному шлюбі й далі не квапилась до Відня, аж у квітні нетерплячій жінці здалося, ніби її найзаповітніше бажання справдилось. Уже при перших ознаках Марія Антуанетта хотіла одразу ж відіслати гінця до матері, та придворний лікар, хоч і сам був ладен закластися на тисячу луї, що королева має слушність, спершу відрадив. 5 травня обережний Мерсі пише вже цілком певно, а 4 серпня про вагітність офіційно повідомили двір, бо 31 липня о пів на одинадцяту вечора королева вперше відчула ворушіння дитини. «Відтоді, — пише вона Марії Терезії, — вона часто ворушиться, і я дуже цим тішуся». В доброму гуморі вона вигадує жартівливий спосіб, аби дотепно звістити про батьківство чоловіка, котрий так пізно потвердив свою мужність. Спохмурнівши на виду, вона підступила до нього і ображено сказала: «Величносте, я мушу поскаржитись на одного вашого підданця, котрий так знахабнів, що б’є мене ногами в живіт». Сердега король попервах не втямив, а тоді, геть приголомшений своєю несподіваною спроможністю, обнявши дружину, гордо й удоволено засміявся.

Одразу почалися різні громадські церемонії. У церквах співали «Те deum», парламент послав свої вітання, архієпископ Паризький молився за щасливий перебіг вагітності, з нечуваною дбайливістю добирали мамку для майбутнього королятка, наготували сотні тисяч ліврів для злидарів. Усі навколо ревно перейнялися великою подією, найдужче, мабуть, повитуха, адже для неї ці пологи були своєрідною азартною грою: якби народився спадкоємець, їй усміхнулася б пенсія в сорок тисяч ліврів, а якби принцеса, дали б тільки десять тисяч. Двір просто знемагав від нетерплячки, чекаючи давно не баченого видовиська, адже сторіччями освячені звичаї робили пологи французької королеви аж ніяк не приватною справою: за прадавніми приписами мають бути присутні всі родичі, її муки має бачити цілий двір. Усі члени королівської родини, а також цілий гурт найвищих достойників мали право бути під час пологів у кімнаті породіллі, і, звичайно, ніхто з них навіть гадки не мав зректися такого дикунського й небезпечного для здоров’я матері й дитини привілею. З усіх провінцій, із найдальших замків наїздили цікаві, в крихітному містечку Версалі заселили й найменші мансарди; внаслідок величезного скупчення люду втричі піднялися ціни на харчі. Та непроханих гостей королева довгенько примушує чекати на виставу. Нарешті вночі 18 грудня у палаці закалатав дзвін, почалися потуги. Першою в кімнату породіллі зайшла пані Ламбаль, за нею збуджені фрейліни. О третій годині попрокидалися король, герцоги й герцогині; пажі й охоронці посідали на коней і шаленим чвалом помчали в Париж і Сен-Клу, аби вчасно прибули всі, хто має хоч краплю королівської крові, — бракувало тільки дзвону на сполох і тривожних гарматних пострілів.

Придворний лікар гучно проголосив, що в королеви вже почалися пологи, і за кілька хвилин усе те шляхетне збіговисько ввалилося й збилось у тісній кімнаті, а потім, дивлячись, хто вищий, хто нижчий, порозсідалося круг ліжка у фотелях. Хто не мав собі місця спереду, той навіть видирався на лаву чи стілець, аби, боронь боже, не пропустити ні судоми, ні стогону змученої жінки. Від віддиху майже півсотні люду та гострого запаху оцту й есенцій повітря в закритім покої ставало дедалі важчим і задушнішим. Та ніхто не відчинив вікна, жоден не покинув свого місця, і прилюдні тортури тривали цілих сім годин, аж поки о пів на дванадцяту опівдні Марія Антуанетта породила дитину — і який же жаль! — дочку. Королятко шанобливо понесли до сусіднього покою, щоб скупати й одразу віддати в руки гувернантки; перейнявшись гордощами, король рушив услід, аби помилуватися пізнім виплодом своїх стегон, за ним, як завжди, з цікавістю попхався цілий двір — аж тут голосно звеліла повитуха: «Повітря й гарячої води! Треба пустити кров». В королеви раптом ударила в голову кров, вона зомліла, напівзадушена заразливим повітрям і, мабуть, виснажена зусиллям притамувати свій біль перед очима півсотні цікавих глядачів, — вона захарчала й нерухомо простерлась на подушках. Усі сполошилися, король власноруч розчахнув вікно, кожен безтямно заметушився. Та гарячої води не було й не було — про всі ті середньовічні церемонії при народинах лакузи подумали, а про звичайний у таких випадках засіб — ні: окропу наготові не було. Тож хірург наважився пустити кров без усяких готувань. З розкритої вени на нозі порснула цівка крові — й дивіться: королева розплющила очі, життя врятоване. Тепер забуяли нестримні веселощі, люди обіймалися, плакали від радощів, а дзвони розносили втішну вістку по всій країні.

Жіночі муки скінчилися, почалось материнське щастя. Хоча радість усе ж неповна й замість ста одного вітального пострілу, які б гриміли, коли б народився спадкоємець трону, гармати на честь принцеси гримнули лише двадцять один раз, однак у Версалі й Парижі всі тішилися. Розіслали гінців в усі європейські держави, по всій країні роздавали милостиню, з тюрем і боргових ям позвільняли в’язнів, коштом короля повбирали в нове двісті юних заручених, обвінчали їх і дали їм посаг. Коли королева підвелася з ліжка породіллі й подалась у собор Матері Божої Паризької, там уже чекала, сяючи щастям, сотня молодих подружжів — міністр поліції зумисне підібрав вельми гарненькі — й палко привітала свою доброчинницю. Для паризького люду палили феєрверки і святкові вогні, дзюрчали водограйчики вина, роздавали хліб і печеню, відкрили доступ у театр Comédie Française; вуглярі посіли ложу короля, риботорговки — королеви, хай хоч раз потішаться злидарі. Здається, ніби всюди добро й щастя; ставши батьком, Людовік XVI тепер може бути веселим упевненим чоловіком, а Марія Антуанетта, ставши матір’ю, — щасливою, поважною і статечною жінкою: незмірну перешкоду подолано, шлюб уже певний і міцний. Можуть радіти батьки, двір і ціла країна — і вони справді буйно тішаться на святах і врочистостях.

І тільки одна людина трохи невдоволена: Марія Терезія. Завдяки цій онуці становище її улюбленої дитини ніби й поліпшилось, але й далі не досить міцне. Як імператриця й політик, вона попри приватне родинне щастя передусім невпинно думає про збереження династії. «Нам безумовно потрібен дофін, спадкоємець трону». Мов літанію, вона повторює дочці засторогу нізащо не лягати «lit à part», здолати легковажність. Коли знову місяць за місяцем минав без вагітності, вона просто розгнівалась на те, як кепсько використовує свої шлюбні ночі Марія Антуанетта. «Король рано вкладається, рано прокидається, королева робить усе навпаки — і як же тут можна сподіватися чогось доброго? Коли отак похапцем бачитись, то ніякого успіху й чекати не можна». Її наполегливість що далі, то палкіша. «Досі я була скромна, але тепер стану настирлива; було б злочином не привести ще одну дитину нашого роду». Тільки це вона ще прагне побачити: «Мені не до терпіння, в моїх літах довго чекати не можна».

Але цієї останньої радості вона вже не мала й не побачила майбутнього французького короля габсбурзького роду. Наступна вагітність Марії Антуанетти скінчилась нещасливо: закриваючи вікно карети, вона дуже шарпнулася, й у неї стався викидень — і ще до народження, ба навіть ще до сподівань на майбутню появу на світ із таким нетерпінням жаданого онука 29 листопада 1780 року Марія Терезія померла від запалення легень. Стара, вже давно розчарована життям жінка чаїла в серці два останніх бажання. Перше: побачити онука, якого б її дочка народила для французького трону, — в цьому їй доля відмовила. Але в другому — вже не бачити, як її улюблена дитина страждає через дурощі й нерозум, — Господь виявив милосердя до побожної жінки.

Аж через рік після смерті Марії Терезії Марія Антуанетта породила на світ сподіваного сина; з огляду на тривожний випадок при перших пологах цього разу відмовилися від пишної вистави, в кімнату породіллі мали доступ тільки найближчі родичі. Це дитя народилося легко. Та все ж коли його витягли, королева не мала сили спитати, чи то хлопчик, чи дівчинка. Та вже зарясніли сльози на щоках млявого й незворушного короля, він підступив до ліжка і своїм лунким голосом ознайомив: «Зволив прийти дофін». Тепер почалися загальні веселощі, навстіж одчинили двостулкові двері, й під вітальні гуки цілого двору щасливій матері показали вже скупане і сповите дитя — герцога Нормандського. Тепер нарешті можуть відбутися пишні церемонії народин дофіна. Дитину хрестив кардинал Роган — призначений долею супротивник Марії Антуанетти, що у вирішальну мить неодмінно ставав на її дорозі; давно вже подбали про дорідну мамку, яку жартома прозвали пані «Poitrine»[73]; загриміли гармати, невдовзі ввесь Париж уже знав про народини. І знову закрутилася, значно пишніша, ніж при народженні дофіни, круговерть урочистостей. Кожен цех вислав до Версалю свою делегацію, й під веселу музику дев’ять днів тривав розмаїтий і пишний виступ ремісничих братств, бо ж кожен прагнув по-своєму привітати народження майбутнього короля. Сажотруси з тріумфом притягли цілого комина, а зверху на ньому сидів малий коминарчук і співав веселих пісеньок; різники притягли вгодованого вола, носії — позолочений паланкін, в якому сиділи лялькові годувальниця й дофін, шевці — крихітні дитячі черевички, кравці — маленькі мундири майбутнього дофінового полку, ковалі — ковадло, по якому мелодійно били молотками. Зате слюсарі, знаючи, що король за вподобаннями їхній побратим по ремеслу, надто вже постаралися й подарували вигадливий потайний замок, і коли Людовік XVI з цікавістю фахівця відімкнув його, звідти вискочив мистецьки зроблений із заліза маленький дофін. А перекупки — ті самі, що через кілька років лаятимуть королеву найбрутальнішими словами, статечно повбирались у чорні шовки і привітали її віршами Лагарпа. В церквах хвалили Бога, в Паризькому муніципалітеті влаштували бучний бенкет — здавалося, забули про злидні і війну проти Англії, де й ділось усе лихе. На мить не стало ні воєн, ні невдоволених, навіть майбутні революціонери і республіканці втішалися найбуйнішим архіроялізмом. Колло д’Ербуа, згодом президент якобінського клубу, а тоді ще поганенький ліонський актор, написав цілу п’єсу на честь «високої принцеси, чия чеснота скорила кожне серце», — той, хто згодом зготує смертного вирока Луї Капету, смиренно благає небеса:

Pour le bonheur de Français

Notre bon Louis seize

S’est allié pour jamais

Au sang de Thérèse.

De cette heureuse union

Il sort un beau rejeton.

Pour répandre en notre coer

Félicité parfaite,

Conserve, î ciel protecteur,

Les jours d’Antoinette[74].

Народ ще прив’язаний до своїх володарів, це дитя народилося для цілої країни, його появу на світ святкують геть усі. На кожнім розі скрипки й барабани, по всіх містах і селах зачали дудіти й трубити, цигикати й бити в бубон, співати й танцювати. Всі люблять і хвалять короля й королеву, котрі нарешті так добре впоралися зі своїм обов’язком.

Тепер те згубне закляття остаточно втратило силу. Марія Антуанетта ще двічі ставала матір’ю, 1785 року народила другого сина, майбутнього Людовіка XVII, міцного й здорового хлопчика, «достеменну селянську дитину»; 1786 року вчетверте й востаннє — Софі Беатріс, яка прожила всього одинадцять місяців. Материнство стало потроху змінювати Марію Антуанетту — до вирішальних змін було ще далеко, але початок уже був. Кожна вагітність змушувала її кілька місяців цуратися безглуздих розваг, скоро ніжні дитячі пестощі були їй принадніші, ніж безчесні втіхи зеленого столу, її могутня потреба ніжності, що розпорошувалась досі на нікчемне кокетування, зрештою знайшла для себе нормальний вихід. Шлях до розважності й розуму був відкритий. Ще б кілька спокійних, щасливих років, і ця вродлива жінка з лагідними очима, відцуравшись нікчемної метушні, стала б уже спокійна, зі втіхою приглядалась би, як повільно ростуть і дорослішають її діти. Та на це доля вже не дала їй часу, саме тоді, коли заспокоїлась Марія Антуанетта, збурився світ.

Королева стає нелюба

Народження дофіна було апогеєм влади Марії Антуанетти. Подарувавши державі спадкоємця трону, вона ніби вдруге стала королевою. Гамірливі радощі юрби ще раз показали їй, скільки невичерпних скарбів любові, попри всі розчарування, мав у своїй душі французький народ до своєї королівської династії і які невеликі зусилля потрібні були володареві, щоб тримати цей народ у цілковитій покорі. Тепер було б слід зробити вирішальний крок, піти з Тріанону у Версаль, у Париж, зі світу рококо — у справдешній; відцуравшися свого метушливого товариства, повернутися до дворян і народу — й усе було б урятоване. Але після пологів вона знову безжурно подається у світ легкодумних утіх: після народних святкувань почалися дорогі й згубні в Тріаноні. Й величезне терпіння скінчилося, щастя вже сягнуло через греблю, вода віднині потече тільки вниз, повернеться в глибини.

Нічого примітного, нічого відчутного зразу ніби й не сталося. Тільки й далі безлюднів Версаль, усе менше кавалерів і дам з’являлося на великі прийоми, але й цей нечисленний гурт вітав її зимно й відчужено. Форм іще дотримувались, але не задля королеви, а тільки заради форми. Ще згинались коліна, цілувались королевині руки, та ніхто вже не квапився до розмови, очі були чужі й непроникні. Коли Марія Антуанетта заходила в театр, уже не зривалися на ноги, як раніше, партер і ложі; на вулицях змовкло давнє й довірливе «Vive la Reine!» Ще не постала ніяка відкрита ворожнеча, зате вичахло вже тепло, що колись оживляло любов’ю належну королеві шану, — дослухалися до владарки, але жінку вже не поважали, шанобливо слугували дружині короля, та вже не переймалися нею. Відверто її бажанням не суперечили, зате просто мовчали — це затята, злісна і стримана мовчанка змовників.

Штаб-квартири цієї потайної змови отаборились у чотирьох чи п’яти замках королівської Франції: в Люксембурзькому палаці, в Пале-Роялі, в замкові Бельвю і в самому Версалі; всі вони згуртувалися проти Тріанону — резиденції королеви.

Хором ненависті заправляли три старі тітоньки. Вони ще не забули, що юне дівча випорснуло з їхньої школи лихослів’я і як королева переросло їх на цілу голову, — розлючені, що не грають уже ніякої ролі, вони подались у замок Бельвю. Забуті світом, вони впродовж перших тріумфальних років Марії Антуанетти нудились у своїх покоях, про них ніхто й не дбав, адже вся запопадливість крутилась і товклася навколо чарівної юної володарки, її білі ручки тримали всю владу. Та чим нелюбіша стає Марія Антуанетта, тим частіше рипають двері в замкові Бельвю. Дами, недопущені до Тріанону, відставлена «пані Етикет», усунуті міністри, негарні, а тому й чеснотливі жінки, спроваджені кавалери, випхані здобичники посад, ті, хто відцурався «нового курсу» й ревно тримався давніх французьких традицій, побожного благочестя й «добрих» звичаїв, — усі вони здебільша збігались у цім салоні відставлених. Покій тіточок у Бельвю став потайною аптекою отрут, де всі ненависні двірські плітки й новітні дурощі «австрійки», всі «ondits»[75] про її кокетування переганялися крапля по краплі й розливались у пляшечки; тут розташувався арсенал злостивих нашіптувань, сумнозвісна «atelier des calomnies»[76]; тут складалися ниці й дошкульні віршики, тут їх читали, звідси вони випурхували, а потім жваво тріпотіли крильцями у Версалі; тут підступно й потайно збирались усі, хто хотів іще раз завернути колесо часу, всі живі трупи розчарованих, скинутих із трону, вже пропащих, маски й мумії загиблого світу, всього зужитого старого покоління — вони збирались, аби помститися за те, що старі й зужиті. Але трутизна цієї зачаєної ненависті призначалася не для «бідного доброго короля», якого всі лицемірно жаліють, а тільки для Марії Антуанетти — молодої, осяйної і щасливої королеви.

Небезпечнішим від усіх цих беззубих учорашніх і позавчорашніх людців, котрі, не можучи вже кусатися, тільки бризкали слиною, було нове покоління, яке ще не допалося до влади й не бажало зоставатись у затінку. Недбало відгородившись від реальної Франції, Версаль жив так відрубно, що взагалі не помічав нових і збурливих настроїв у країні. Пробудилося розумне міщанство, з праць Жана Жака Руссо воно дізналося про свої права, в сусідній Англії примітило демократичну форму врядування; ті, що повернулися з американської Війни за незалежність, принесли вістку про далеку країну, де ідеї рівності і свободи скасували нерівність станів і верств. А у Франції бачили лише застій і занепад унаслідок цілковитої неспроможності двору. По смерті Людовіка XV народ однодушно сподівався, що тепер нарешті скінчиться ганебне королювання коханок і неподобство брудних протекцій, але замість цього знову урядують жінки — Марія Антуанетта, а за нею Поліньяк. Просвічені городяни дедалі з більшим обуренням дізнаються про падіння політичної могутності Франції, про зростання боргів, ослаблення армії та флоту, втрату колоній, тимчасом як навкруги завзято розвиваються інші держави; в найширшім загалі виростає прагнення покласти край цьому ледачкуватому врядуванню.

Це згромаджене невдоволення щирих патріотів і народолюбців насамперед обернулося — до речі, цілком слушно — проти Марії Антуанетти. Знаючи всемогутність королеви, нездалого короля, що боявся будь-яких певних рішень, — про це знала ціла країна, — взагалі не вважали володарем. Перед Марією Антуанеттою було тепер дві можливості: або, як колись її мати, серйозно, діяльно й завзято самій узятися за урядові справи, або зовсім від них відкинутись. Австрійські родичі невпинно намагались утягти її в політику, але все намарне, адже для врядування чи співурядування слід невідступно щодня по кілька годин читати державні папери, а королева читає знехотя. Слід слухати і обмірковувати доповіді міністрів, а в Марії Антуанетти ледача думка. Навіть просто послухати когось — уже прикрий тягар для її розвіяного розуму. «Навряд вона слухає, коли їй щось кажуть, — скаржиться до Відня посол Мерсі, — з нею майже не можна розмовляти про серйозне й вагоме, неможливо привернути її увагу до чогось значного. Жадоба втіх має над нею незбагненну владу». Коли за наполяганням її матері чи брата Мерсі стає занадто настирливий, вона в ліпшім разі прокаже, аби відчепитися: «Скажіть, що мені робити, і я зроблю», — і потім справді йде до короля. Та наступного дня через свою розхристаність знов усе забуває, її втручання далі «певних нетерплячих поривів» не йде, і зрештою Кауніц при Віденськім дворі втратив усяку надію. «Ми на Вас ніколи й ні в чому не могли покластися. Вдовольнімось принаймні тим, що з Вас, мов із затятого боржника, стягнемо те, що ще можна стягти». «Слід заспокоїтись на тому, — пише він до Мерсі, — що й на інших дворах жінки не втручаються в політику».

Та якби ж вона справді забрала руки від державного стерна! Тоді б на ній не було принаймні вини та відповідальності. Але, спонукана кодлом Поліньяк, вона завжди втручається, як тільки виникає потреба надати звільнену міністерську чи будь-яку іншу державну посаду; вона робить найзгубніше, що можна робити в політиці, — нітрохи в ній не тямлячи, всюди стромляє свого носа, бездумно, як оком змигнути, вирішує найважливіші питання, марнує свою величезну владу над королем тільки для вигоди власних фаворитів. «Коли йдеться про щось поважне, — нарікає Мерсі, — вона зразу лякається, всі її дії стають непевні; та коли на неї натисне її підступне й крутійське товариство, вона робить усе, щоб уволити його домагання». «Ніщо не зродило більшої ненависті до королеви, — зауважує міністр Сен-Прі, — ніж ці раптові втручання, несправедливі протекційні призначення». Оскільки в очах поспільства державними справами заправляла вона, а всі поставлені нею генерали, посли й міністри виявились нездалі, то вся система свавільної автократії зазнала цілковитої трощі, Францію затопила повінь господарського банкрутства, і всю провину скинули на Марію Антуанетту, яка ні про що й не здогадувалась (ах, таж вона лишень допомогла кільком чарівним і гарненьким людям отримати добру посаду!). Всі, що у Франції прагли поступу, нового ладу, справедливості і живого діла, нарікали, бурчали й погрожували безжурно марнотратній і незмінно веселій володарці тріанонського замочка, яка зарозумілій громадці — двадцяти дамам і кавалерам — бездумно й безглуздо віддала в пожертву любов і добробут двадцятимільйонного народу.

Ця велика невдоволеність усіх, хто вимагав нової системи, кращого ладу й розумної відповідальності, довго не мала ніякого осередку й проводу. Нарешті вони знайшлись в однім домі, втілились в одному чоловікові. Навіть цей найлютіший ворог мав у жилах королівську кров; так само, як реакція гуртувалась у замкові тітоньок Бельвю, так і революція — в Пале-Роялі герцога Орлеанського: війну Марії Антуанетті оголосили одночасно на двох фронтах, але заради протилежних цілей. Створений природою більше для втіх, а не честолюбства, цей бахур, картяр, гультяй і джиґун не мав ніякого розуму і вдачею був зовсім не лихий; геть пересічний аристократ мав звичайну ваду всіх нетворчих натур: марнославство, що переймається тільки зовнішнім. І це марнославство вразила сама Марія Антуанетта, глузливо висловившись — жартома, як кажуть де інде, — про воєнні успіхи свого родича й цим перешкодивши йому очолити генеральний штаб французького флоту. Тяжко образившись, герцог Орлеанський підібрав рукавичку; як потомок такої ж давньої парості королівського дому, як вельми заможний і незалежний чоловік, він не побоявся чинити затятий опір королю в парламенті й відкрито трактувати королеву як ворога. В його особі невдоволені нарешті здобули жаданого вождя. Хто повставав проти Габсбурґів і панівної парості Бурбонів, хто вважав застарілим необмежений гніт королівської влади, вимагав для Франції розумних і демократичних порядків, той подавався віднині під захист герцога Орлеанського. В Пале-Роялі, властиво, першому революційному клубові, яким опікувалося дворянство, збирались усі реформатори, ліберали, конституціоналісти, вольтер’янці, філантропи й масони; до них домішувалась строката юрба невдоволених — боржники, зневажені аристократи, просвічені безпосадні міщани, безробітні адвокати, демагоги й газетярі — вся та шумлива й невгамовна сила, що згодом утворить штурмову гвардію революції. За слабким і нездалим вождем стояла наготові потужна, рішуча й натхненна армія, що здобуде для Франції свободу. Знаку виступати ще не подавали. Але кожен уже знає напрямок, знає гасло: проти короля! — й передусім: проти королеви!

Між цими двома групами супротивників, між революціонерами й реакціонерами, стояв однісінький чоловік, можливо, найнебезпечніший і найзатятіший королевин ворог — рідний брат її чоловіка «monsieur» Франс Ксав’є, граф Прованський, згодом король Людовік XVIII. Обережний інтриган, пітьмохід і тихоступ, він, щоб завчасно не скомпрометувати себе, не приєднався до жодної з цих груп і чекав, схиляючись то вліво, то вправо, поки доля вкаже йому слушний час. Він не без утіхи приглядається до посталих у країні труднощів, але стережеться нарікати відкрито — безмовним чорним кротом він риє в землі підкопи й очікує, поки добре захитається становище його брата. Бо лише після смерті Людовіка XVI і Людовіка XVII Франс Ксав’є, граф Прованський, зможе нарешті стати королем, омріяним Людовіком XVIII — із дитячих літ це потай ухвалена мета його честолюбства. Одного разу в нього вже були обґрунтовані сподівання стати заступником, «реґентом» і законним спадкоємцем свого брата, — ті сім нещасливих років, коли через кляту перешкоду шлюб Людовіка XVI зоставався неплідним, були біблійними сімома родючими роками для його нетерплячого честолюбства, але потім, коли Марія Антуанетта народила дочку, його облесним надіям добутися на трон завдали жорстокого удару і в одному з листів до шведського короля в нього вихопилось болюче признання: «Не криюся, що обставина надто вже мене зачепила... Зовні я мерщій знов опанував себе і поводився так, як і перед тим, проте й не виказуючи завеликих радощів, які б могли вважатися нещирими, — це я, врешті, таки усвідомив. Зате в душі мені було важче зоставатися веселим. Почуття прориваються часом знову, але я сподіваюся їх принаймні стримати, якщо не зможу цілком їх приборкати».

Народження дофіна дощенту розбило останні його мрії про успадкування трону — віднині прямий шлях уже закритий, він мусить обрати кривий і лицемірний, який зрештою — лише через тридцять років — доведе його до жаданої мети. Ворожість графа Прованського не така, як герцога Орлеанського, — це не відкрите полум’я ненависті, а притрушений попелом прикидання жеврючий пломінчик заздрощів; поки Марія Антуанетта й Людовік XVI цупко тримали владу в руках, потайний претендент на корону тримався незворушно й тихо, не виказуючи навіть найменших відкритих зазіхань; аж під час революції почалися його підозрілі ходіння туди-сюди й дивовижні наради в Люксембурзькому палаці. Та як тільки йому вдалося, перетнувши кордон, урятувати своє життя, він зачіпливими прокламаціями заходився ревно розкопувати могили свого брата, невістки й небожат, маючи — згодом таки справджену — надію знайти в їхній труні жадану корону.

А чи не пішов граф Прованський ще далі? Чи не була його роль, як уважало чимало люду, ще більш мефістофельська? Чи справді претендентське честолюбство спонукало його навіть до друку й поширення книжечок, що ганьбили честь його невістки? Чи він справді, викравши документи, віддав на поталу лихій, ще й досі непевній долі нещасну дитину — Людовіка XVII, якого були врятували з Тамплю? Чимало в його поведінці зроджує неабиякі підозри. Бо, ледве зійшовши на трон, король Людовік XVIII грубими грішми або брутальною силою відібрав або навіть понищив чимало листів, колись писаних графом Прованським. Й оскільки він не зважився поховати ту померлу в Тамплі дитину як Людовіка XVII, то хіба це не свідчить, що й сам Людовік XVIII не вірив у смерть Людовіка XVII й достеменно знав про його заміну іншим хлопчиком? Але цей затятий пітьмохід добре тямив ховатись і мовчати; підземні ходи, по яких носив він порох, сиплючи під французький трон, давно вже обвалилися. Лиш одне відоме: з усіх лютих ворогів Марії Антуанетти цей потайний і непроникний чоловік був найнебезпечнішим.

Пропустувавши і змарнувавши десять років свого врядування, Марія Антуанетта була вже обложена зусібіч, 1785 року вже буйно заколосилася ненависть. Усі ворожі королеві верстви — майже всі аристократи й половина міщанства — вже згуртували свої лави й чекали тільки заклику до повстання. Але міць спадкової монархії ще занадто велика, насправді ще ніхто й не планує повалити її. У Версалі лише стиха гомонять і ремствують, свистять і дзижчать добре оперені стріли і на вістрі кожної — крапля гідної Аретино отрути, й кожна минає короля, влучаючи в королеву. З рук у руки мандрують під столом писані чи друковані листочки, їх, коли підійде хтось чужий, квапливо ховають під одяг. У книгарнях Пале-Рояля торговці заводять до задніх кімнат вельми поважних шляхетних добродіїв з орденами Святого Людовіка й діамантовими застібками на черевиках і, дбайливо взявши двері на засув, із якогось запилюженого сховиська між старих фоліантів витягають найновіші писання проти королеви, нібито контрабандою переправлені з Амстердама чи Лондона, та насправді з на диво свіжим друком, ще навіть вологі й, мабуть, віддруковані в тім же домі, в Пале-Роялі, що належить герцогові Орлеанському, або ж у Люксембурзькому палаці. Не вагаючись, шляхетні покупці часто платять більше монет, ніж є сторінок у тих брошурах, часом їх не більше десяти чи двадцяти, зате вони щедро оздоблені соромітними гравюрами й приперчені злісними кпинами. Серед дворянства такий соковитий пасквіль уважається найліпшим дарунком для коханої дами — однієї з тих, кого Марія Антуанетта не вшанувала й не запросила до Тріанону, — такий ядучий дарунок тішить дужче, ніж коштовна обручка чи віяло. Складені незнаними віршувальниками, надруковані невідомими руками, поширені невловними людьми, ці безчесні писання проти королеви летять, мов кажани, від паркових брам Версалю в дамські будуари й провінційні зáмочки — та коли міністр поліції захоче за ними погнатися, він раптом відчує, що його спутує невидима потуга. Ці писання залітають усюди, королева знаходить їх на столі під серветкою, король — на своєму бюрку серед паперів; у своїй ложі в театрі королева бачить перед собою злостивого віршика, пришпиленого голкою до оксамиту, а коли вночі вона вихилиться з вікна, то почує глузливу баладу, що давно вже в кожного на вустах і розпочинається запитанням:

Chacun se demande tous bas

Le Roi peut-il? Ne peut-il pas?

La triste Reine en désespère...[77]

A після соромітних подробиць завершується погрозою:

Petite Reine de vingt ans

Qui traitez aussi mal les gens

Vous repasserez en Bavière[78].

Проти пізніших ці перші памфлети і «polissonneries»[79] були все-таки стримані, радше глузливі, ніж злостиві, вістря стромлялося не в отруту, а тільки в ядучий луг, стріли пускались, щоб роздратувати, а не поцілити на смерть. Аж коли королева завагітніла, такою несподіванкою зачепивши за живе всіх двірських зазіхальників на корону, тон значно погострішав. Саме тоді, коли цього вже й не було, всі зумисне почали на весь голос обзивати короля імпотентом, глумитися з королеви як із перелюбниці, а з тим уже наперед — звісно в чиїх інтересах — оголошувати байстрям кожного можливого народженця. Надто після народження дофіна, незаперечного законного спадкоємця, з тих захованих і прихованих шанців почали стріляти в королеву «вогнистими кулями». Її подруг Ламбаль і Поліньяк приставили до ганебного стовпа, назвавши їх вправними лесбіянками, Марію Антуанетту — збоченою і невситимою еротоманкою, короля — бідолашним роганем, дофіна — байстрюком; доказом буде оця примовка, що тоді в кожного жваво крутилась на язиці:

Louis, si tu veux voir

Bâtard, cocu, putain,

Regarde ton miroir,

La Reine et le Dauphin[80].

1785 року концерт обмов звучить уже зграйно, такт задано, слова вивчено. Революції, аби потягти до суду Марію Антуанетту, було досить лиш уголос прокричати те, що заримували й вигадали в салонах. Перші слова звинувачень навіяв, по суті, двір, і молот ненависті, що впав на королеву, запхали до рук катів тонкі й гарні, внизані перснями ручки аристократів.

Хто ж складав ці наклепницькі писання? Власне, це другорядне питання, бо віршомази, пишучи ті рядки, робили своє діло, ні про що не здогадуючись, не маючи жодних лихих намірів. Вони працювали за чужі гроші, заради чужої мети. Коли в добу Ренесансу шляхетне панство прагло спекатись немилих осіб, воно за торбу грошей купувало несхибний кинджал або ж підсувало отруту. Вісімнадцяте сторіччя, вже ставши філантропічним, вдається до витонченіших методів. Проти політичних супротивників наймають уже не лезо, а перо, політичного ворога нищать не фізично, а морально, вбивають сміхом. На щастя, саме 1780 року за невеликі гроші можна було найняти найкращі пера. Творець безсмертних комедій пан Бомарше, майбутній трибун Бріссо, геній свободи Мірабо, Шодерло де Лакло — всі ці славетні, не маючи визнання і становища, попри всю свою геніальність, продавалися за безцінь. А за цими видатними пасквілянтами товклися сотні брутальних і пересічних людців із брудними нігтями й порожніми шлунками, щохвилини ладних написати все, що від них вимагатимуть, — медового чи отруйного листа, весільного віршика чи ганебного наклепу, гімну чи памфлета — короткого, довгого, м’якого, дошкульного, політичного, неполітичного, — саме такого, як завгодно ласкавому панові. Якщо мати хоч трохи зухвалості й уміння, то на цьому можна заробити вдвічі, а то й утричі більше. Спершу за пасквілі проти Помпадур чи Дюбаррі або теперішні проти Марії Антуанетти візьмуть гроші від невідомих замовників, потім потай звіщають двір, що в Амстердамі чи в Лондоні лежать готові до друку соромітні писання й, щоб перешкодити публікації, отримують гроші від двірського скарбничого чи міністра поліції. А потрійно наживались утричі розумніші. Так чинив Бомарше, ламаючи обіцянки й присяги, і з нібито цілком знищеного видання все-таки лишав один чи два примірники, а потім, змінивши текст або й ні, знову погрожував опублікувати їх, — нівроку потішний жарт, у Відні Марія Терезія на два тижні ув’язнила його геніального винахідника, але згодом заляканий Версаль відшкодував це тисячею золотих ґульденів, та ще й сплатив сімдесят тисяч ліврів. Невдовзі про це знали вже всі писаки, памфлети проти Марії Антуанетти були на той час найкращим ґешефтом, згубна мода бадьоро поширилась далі. У виготовленні й розповсюдженні цих писань поєднались у добрій згоді змови й замовчування, практичність і пересічність, ненависть і ненажерливість. І їхніми спільними зусиллями невдовзі досягнуть бажаної мети: Марію Антуанетту як жінку і як королеву зробили геть ненависною у Франції.

Марія Антуанетта добре відчуває всю цю злостиву крутню в себе поза плечима, знає про глумливі писання й навіть здогадується, хто їх замовляє. Але її недбальство, її вроджена й затята габсбурзька гордість воліє сміло нехтувати небезпекою, ніж виявляти розумну обережність. Вона зневажливо стріпує закаляний одяг. «У нас тепер доба сатиричних віршів, — пише вона похапцем до матері, — їх складають про всіх придворних, кавалерів і дам; з французькою легкодумністю глузують навіть із короля. Та й до мене також ніякої ласки не мають». Оце, здається, й уся її злоба, ввесь гнів. Хіба їй зашкодить, коли кілька гнойових мух сяде зверху на шати?! Вбрана, мов у панцер, у королівську гідність, вона гадає, що її не вразять паперові стріли. Та вона забулася, що однісінька крапля трутизни диявольських обмов, хоч колись затруївши кровообіг громадської думки, може зродити гарячку, проти якої згодом не зарадить навіть наймудріший лікар. Марія Антуанетта, сміючись, недбало минає небезпеку. Слова для неї мов полова на вітрі. Щоб вона схаменулась, потрібна буря.

Грім у театрі Рококо

На початку серпня 1785 року в королеви було напрочуд багато клопоту, але не тому, що значно погіршилась політична ситуація і нідерландське повстання вельми загрожувало міцності французько-австрійського альянсу, — тріанонський театрик рококо дорожчий Марії Антуанетті, ніж драматична сцена історії. А гарячковий неспокій спричиняла нова прем’єра. Їй уже не терпілося поставити в замковім театрі «Севільського цирульника», комедію пана Бомарше, — і які ж виборні актори освятили простацькі ролі! Граф д’Артуа своєю власною високою персоною мав грати Фіґаро, Водрей — графа, а королева — метку Розину.

Комедію пана Бомарше? Таж це, мабуть, не той, котрого поліція знала як пана Карона і котрий десять років тому в нібито знайденому, а насправді у власноруч написаному ницому памфлеті «Avis important à la branche espagnole sur ses droits à la couronne de France»[81] розплескав світові про неспроможність Людовіка XVI й передав писанину розгніваній імператриці Марії Терезії? Не той, хто матері-імператриці назвав Людовіка XVI «fripon», ганчіркою, дурнем і «mauvais sujet»?[82] Хто з наказу імператриці був ув’язнений у Відні як зухвалий і лютий прошак, а в тюрмі Сен-Лазар зазнав звичайної в ті часи кари різками? — Так, той самий! Де лиш ідеться про втіхи, Марія Антуанетта має жахливо коротку пам’ять, і Кауніц у Відні нітрохи не перебільшував, кажучи, що її дурощі «зростають і дедалі кращають» («croître et embellir»). Бо цей заповзятливий і водночас геніальний авантурник не тільки глумився з неї і гнівив її матір — з іменем цього комедіографа пов’язане й найганебніше приниження короля. Історія літератури, та й узагалі історія, сто п’ятдесят років пам’ятає про цю жалюгідну поразку короля, переможеного поетом, — тільки його власна дружина геть забула про неї за чотири роки. Маючи добрий нюх, цензура 1781 року зачула, що «Весілля Фіґаро», нова комедія цього поета, добряче тхне порохом і, спалахнувши у вогненнім повітрі скандальної театральної вистави, зможе висадити в повітря ввесь старий режим; міністерська рада однодушно заборонила виставу. Та Бомарше, завжди надзвичайно діяльний, коли йшлося про його славу чи гроші, знайшов сотні шляхів, щоб знову підсунути п’єсу; врешті він домігся, щоб для останнього й остаточного суду її прочитав сам король. Хоча сердега часом був тупуватий, та все ж не такий дурний, щоб недобачити бунту в цій чарівній комедії. «Цей чоловік глузує з усього, що слід шанувати в державі», — розгнівано заперечив він. «Отже, п’єсу справді не можна ставити?» — розчаровано спитала королева, бо для неї цікава прем’єра важливіша державного гаразду. «Ні, аж ніяк ні, — відповів Людовік XVI, — за це можеш бути певна».

Здавалося, що п’єса приречена: найхристиянніший король, необмежений володар Франції не бажає, щоб у його театрі ставили «Весілля Фіґаро», годі й сперечатися. Для короля з цією справою покінчено. Та для Бомарше аж ніяк. У нього й думки нема опускати вітрило, він занадто добре знає, що голова короля лише на монетах і державних паперах, насправді ж володарем керує королева, але й королевою — Поліньяк. Отож мерщій до цієї найвищої інстанції! Бомарше завзято читає п’єсу в усіх салонах — заборона зробила її модною; з незбагненним потягом до самознищення, притаманним звироднілим суспільствам будь-якої доби, все дворянство захоплено вітає комедію — насамперед тому, що там глузують із нього, а ще й через те, що її не схвалив король. Коханець Поліньяк Водрей навіть осмілився поставити заборонену королем комедію у своєму домашньому театрі — але й цього не досить: треба прилюдно показати королю, що він не має слушності, відкрито ставши на бік Бомарше. Саме тому, що король заборонив комедію, її слід поставити у власнім королевім домі. Потай, хоч знала, мабуть, і королева — для неї усмішка Поліньяк важить більше, ніж гідність її чоловіка, — акторам доручили повивчати ролі, вже роздали квитки, до театру вже з’їхались карети — та все ж в останню мить король таки згадав про замах на власну гідність. П’єсу він ставити заборонив, тепер ідеться про його авторитет. За годину до початку, написавши lettre de cachet[83], Людовік XVI заборонив виставу. Ліхтарі загасили, повози мусили подаватися додому.

Здавалося, зі справою знову покінчено. Але це лише потішило зухвалу королевину зграю, їм одразу ж закортіло довести, що в них сили більше, ніж в отого недолугого з короною. Наперед вислали графа д’Артуа і Марію Антуанетту, щоб вони натиснули на короля; безвольний чоловік, як завжди, впав навколішки, як тільки від нього чогось вимагала дружина. Лиш, аби хоч якось пом’якшити поразку, домігся змінити найбільш зачіпливі сцени — ті, що кожен насправді давно вже знав напам’ять. «Весілля Фіґаро» мали поставити в театрі Французької комедії 17 квітня 1784 року. Бомарше переміг Людовіка XVI. Оскільки король хотів заборонити виставу й висловив надію, що п’єса провалиться, шляхетна фронда вчинила справжню колотнечу. Наїхало стільки люду, що висадили двері, поламали залізне поруччя, — старе суспільство несамовито вітало п’єсу, яка давала йому морального потиличника, не здогадуючись, що це схвалення — перша прилюдна непокора, далекі спалахи революції.

Все ж у цій ситуації Марія Антуанетта мала б виявити хоч трохи порядності, такту й розуму і триматися чимдалі від комедії цього пана Бомарше. Не треба було їй славити того Бомарше, що зухвало зганьбив її честь чорнилом і зробив короля посміховиськом цілого Парижа, дочці Марії Терезії й дружині Людовіка XVI не слід було самій грати роль у п’єсі лицедія, котрого й чоловік, і мати в’язнили, мов волоцюгу. Але — summa lex, найвищий суд для світської королеви — завдяки своїй перемозі над королем Бомарше став надзвичайно модним у Парижі, — а королева дослухається до моди. До чого тут честь і порядність, таж грають лиш у театр. Та й потім, яка чарівна роль, яка ж метка дівчина! Як воно там у тексті? «Уявіть собі прегарну тендітну, лагідну, проворну, свіжу й духмяну, струнку і звинну панночку з легкою ходою, округлими ручками, свіжими, як роса, вустами! Що за руки! Які зубки! Які очі!» Хіба цю роль може грати хтось інший — у кого ж такі білі руки, лагідні форми, крім королеви Франції й Наварри? Тож під стіл всю розважність і обережність! Із театру Французької комедії хай прийде незрівнянний Дазинкур і навчить шляхетну дилетантку бездоганної граційності, а пані Берґен хай пошиє найзвабніші костюми! Треба знову хоч трошки розважитись, а не думати повсякчас про ненависть двору, злобу любих родичів, кляті політичні ускладнення. У своєму біло-золотому театрику Марія Антуанетта кожнісінький день клопочеться коло цієї комедії, не здогадуючись, що вже піднімається завіса над іншою комедією, в якій без її волі й відома їй судилося грати центральну роль.

Репетиції «Севільського цирульника» підходили до кінця. Марія Антуанетта й надалі була вкрай заклопотана й занепокоєна. Чи справді вона досить молода й гарненька, щоб грати Розину, чи запрошені до партеру розбещені й прискіпливі друзі часом не робитимуть їй закидів, буцім вона занадто невміла і скута, аматорка, а не акторка? Справді, такий-бо клопіт — дивний клопіт для королеви! Та чому це ще й досі нема пані Кампань, із якою вона має повторити роль? Нарешті, нарешті, вже прийшла, але що з нею трапилось! Яка ж вона схвильована! А та, трохи оговтавшись, затинаючись, каже, що вчора до неї прийшов геть збентежений двірський ювелір Боме й одразу попросив аудієнції в королеви. Цей саксонський єврей оповів якусь дурнувату й заплутану історію, ніби кілька місяців тому королева звеліла потай придбати в нього славетне й вельми коштовне діамантове кольє і тоді ж домовилася про купівлю на виплат. Але термін першої виплати вже давно минув, а не сплатили жодного дуката. На нього натискають кредитори, йому негайно потрібні гроші.

Як? Що? Які діаманти? Яке кольє? Які ще виплати? Спершу королева нічого не втямила. Звичайно, вона таки знає те прегарне, чимале й коштовне кольє, зроблене двома ювелірами — Боме й Бассанжем. Його не раз пропонували їй за мільйон шістсот тисяч ліврів, певне, вона б радо придбала цю розкішну оздобу, та міністри все ж не давали грошей, незмінно правлячи про дефіцит. Як ті шахраї можуть казати, ніби вона купила його, ще й на виплат і потаємці, та ще й гроші за це їм винна! Мабуть, тут якась дурна плутанина. Проте, пригадалося їй тепер, десь тиждень тому, здається, вже був якийсь чудернацький лист від цих ювелірів, де вони за щось дякували й писали про якусь дорогу прикрасу. Де ж той лист? Ах, справді, згорів. Листів вона ніколи не читала уважно, тож і це шанобливе і незрозуміле послання зразу знищила. Та, власне, чого хочуть від неї? Марія Антуанетта мерщій наказала секретареві написати цидулу до Боме. Проте призначила йому не завтрашній день, а 9 серпня, — господи, з тими дурнями нема чого квапитись, треба ж думати про репетиції «Севільського цирульника».

9 серпня з’явився блідий і переляканий ювелір Боме. Те, що він розповів, цілком незбагненне. Королеві спершу здалося, що він збожеволів. Якась графиня Валуа, близька подруга королеви, — «Що? Моя подруга? Я ніколи не допускала даму з таким іменем!» — обдивилась у нього оздобу й сказала, що королева хоче придбати її потай. І його світлість, пан кардинал Роган, — «Що, той гидкий чолов’яга, до котрого вона ніколи не озвалася й словом?» — за дорученням її величності прийняв її і переказав це зробити.

Хоч усе здавалося цілковитим безглуздям, однак десь ховалася правда, бо чоло бідолахи зарясніло потом, руки й ноги йому трусилися. Королева теж тремтіла від люті, обурена, що ниці шахраї так підло надужили її ім’я. Вона звеліла ювелірові негайно скласти докладне письмове пояснення. 12 серпня вона вже мала в руках фантастичний документ, який ще й досі можна відшукати в архівах. Марії Антуанетті здалося, що це марення. Вона читала й читала, з кожним рядком зростав її гнів і лють: такої брехні ще й світ не бачив! Вона нічого не сказала міністрам і ні з ким не порадилась, а всю цю крутню 14 серпня звірила тільки королю, вимагаючи захистити її честь.

Згодом Марія Антуанетта переконається: було б ліпше, якби вона ретельно обміркувала таке плутане й потаємне діло. Та серед чеснот цієї владної й нетерплячої натури аж ніяк не було холодного розмислу й пильної розважності, надто вже коли зачіпався найчутливіший нерв її єства — поривні нездоланні гордощі.

Не володіючи собою, королева і зразу, й потім у цім обвинуваченні читала й бачила лише єдине ім’я — кардинала Луї де Рогана, якого всім шалом свого нестримного серця вона не один уже рік люто ненавиділа й, не вагаючись, уважала здатним на будь-яке легкодумство і ницість. Цей світський шляхтич-священик ніколи не зробив їй ніякого зла, ба навіть навпаки: надміру люб’язно вітав її на порозі Страсбурзького собору, коли вона вступила до Франції. Він витягав її дітей із хрещальної купелі й шукав будь-якої нагоди стати їй приятелем. По суті, між їхніми натурами не було ніякої суперечності, властиво, навпаки, кардинал Роган був чоловічим віддзеркаленням Марії Антуанетти, такий же легкодумний, неглибокий і марнотратний, так само недбалий щодо своїх духовних обов’язків, як вона щодо королівських; він — гулящий священик, вона — гуляща володарка, він — єпископ рококо, вона ж — королева рококо. Своїми витонченими манерами, веселою нудьгою, безмірним марнотратством він би надзвичайно пасував Тріанонові, вони б і справді чудово порозумілися — елеґантний, вродливий, легковажний, розбещений, принадний кардинал і гарненька, кокетлива, грайлива й ласа до втіхи королева. Тільки випадок зробив їх ворогами. Та хіба не часто трапляється, що найближчі за вдачею люди стають найлютішими ворогами!

Клин між Марією Антуанеттою і Роганом увігнала, власне, Марія Терезія; ненависть королеви перебрана й успадкована від матері, навіяна нею. Перед тим як стати Страсбурзьким кардиналом, Луї де Роган був послом у Відні; там він спромігся стягнути на себе безмірний гнів імператриці. Вона сподівалася дипломата, натомість уздріла балакливого хвалька. Марія Терезія радо змирилася з його пересічним розумом, адже, якщо посол чужої держави простак, то це щастя для власної політики. Його любов до пишноти вона ще теж вибачала, хоч і вельми розгнівалася, коли цей нікчемний Христів слуга приїхав до Відня у двох каретах — кожна вартістю сорок тисяч дукатів, — ведучи за собою запряги коней, дворецьких і слуг, верхівців і навчителів, гофмейстерів і мажордомів, цілий строкатий гай пір’їн на капелюхах почту повбираних у зелений шовк та позументи служників, — вичепурившись так, що перед ним одразу зблід імператорський двір. Але щодо двох пунктів стара імператриця була невблаганна: де йшлося про віру чи порядність, там вона вже не терпіла ніяких жартів. Побачивши цього Божого слугу, що, скинувши сутану й перебравшись у брунатний мисливський костюм, у товаристві чарівних дам за однісінький день знічев’я забив сто тридцять голів дичини, побожна жінка страшенно обурилась, а трохи згодом по-справжньому розлютилася, зауваживши, як замість обурення така нескутість, марнотратство й розпуста спіткали у Відні загальне схвалення, — це в її Відні єзуїтів і комітетів доброзвичайності. Все дворянство, якому давно вже муляло шию тісне жабо ощадності й суворості Шенбруннського двору, відітхнуло в товаристві цього шляхетного елеґантного шелихвіста; його веселі вечірки насамперед принаджували дам, яким давно вже остогидла пуританська чеснота вдови-імператриці. Розчарувавшись, вона мусила визнати: «Наші жінки — старі й молоді, вродливі й негарні — просто зчаровані ним. Вони немов показились, а він — їхній божок, котрий почуває себе так добре й упевнено, що навіть після смерті свого дядька, єпископа Страсбурзького, воліє зоставатися тут». Але й цього мало, вражена імператриця змушена спостерігати, як навіть її найвірніший і найвідданіший Кауніц називає Рогана своїм любим другом, а її син Йосиф, якого завжди тішило казати «так» там, де мати казала «ні», приятелює з джиґуном-єпископом, — довелося їй побачити, як своїм дозвільним життям цей дженджик розбестив її родину, цілісінький двір і місто. Але Марія Терезія не бажає робити зі свого правовірного католицького Відня ані фривольного Версаля, ані Тріанону, не хоче, щоб її аристократи вдались у перелюбство й подружні зради, — таку пошесть не слід допускати до Відня, тож Рогана слід спровадити геть. Листа за листом шле вона до Марії Антуанетти, вимагаючи забрати від неї цього «проклятущого», «vilain évéque»[84], цей «схибнутий розум», «volume farci de bien de mauvais propos»[85], цього «mauvais sujet»[86], «vrai panier percé»[87], — видно, як розлютилася ця розважна жінка. Вона стогне, просто кричить від розпачу, благаючи, щоб її нарешті «звільнили» від цього антихристового посланця. І як тільки Марія Антуанетта стала королевою, вона, як завжди, послухалася матері й відкликала з Відня французького посла Луї де Рогана.

Та коли хтось із Роганів падає, він піднімається вище. Втративши посаду посла, він став єпископом, а невдовзі й головним милостинником, найвищим духовним достойником при дворі, руками якого розподілялись усі добродійні пожертви короля. Доходи в нього незмірні: крім єпископа Страсбурзького, він ще був Ельзаським ландграфом, абатом прибуткового абатства Сен-Вааст, управителем королівського шпиталю, Сорбоннським вікарієм, та й ще — кат його зна, за які заслуги — членом Французької академії. Та хоч як бурхливо зростали його прибутки, їх неодмінно перевершували витрати — добросердий, легкодумний і щедрий, Роган сипав гроші повними жменями. За кілька мільйонів збудував новий єпископський палац у Страсбурзі, влаштовував бучні учти, не ощадив на жінках — а найбільшим його захопленням був добродій Каліостро, що обходився дорожче, ніж семеро коханок. Скоро вже не було таємницею, що фінансове становище єпископа надзвичайно жалюгідне, Христового слугу частіше можна було зустріти у євреїв-лихварів, ніж у Божому храмі, частіше в товаристві дам, ніж серед учених теологів. Уже й парламент розглядав питання про борги шпиталю, котрим заправляв Роган, — чого ж дивуватися, що королева ту ж мить повірила, ніби цей вітрогон удався до такого шахрайства, аби здобути собі кредит її іменем? «Кардинал надужив моє ім’я, — одразу нестримно й гнівно пише вона до брата, — як невправний і ниций фальшивомонетник. Мабуть, потрапивши в надзвичайну грошеву скруту, він сподівався вчасно сплатити ювелірові, так що ніхто про це й не дізнався б». Її помилка зрозуміла, зрозуміле й озлоблення, адже саме цьому єдиному чоловікові вона не хотіла вибачати. П’ятнадцять років від першої зустрічі перед Страсбурзьким собором Марія Антуанетта пам’ятала про материн наказ і жодного разу не заговорила до цього чоловіка, а відкрито зневажала його перед цілим двором. І те, що саме Роган уплутав її ім’я в шахрайські махінації, вона вважала ницою помстою — з усіх образ, яких зазнала її честь від французької аристократії, ця видалася їй найзухвалішою і найпідступнішою. Розплакавшись і не тямлячи себе, вона звеліла королеві прилюдно, безжально й показово покарати цього ошуканця — а той і сам був ошуканий.

Безвольний, цілком покірний дружині, король уже не думав над тим, чого вимагає королева, а та й сама ніколи не зважувала наслідки власних дій і забаганок. Не перевіривши звинувачення, не зазирнувши в папери, не розпитавши ювеліра чи кардинала, він, мов раб, став слухняним попихачем нерозважного жіночого гніву. 15 серпня король приголомшив міністерську раду своїм наміром негайно заарештувати кардинала. Кардинала? Кардинала Рогана? Вражені й перелякані міністри отетеріло перезиралися. Нарешті хтось одважився несміливо спитати, чи не справить прикрого враження те, що такого високого, та ще й духовного достойника, мов звичайного злочинця, прилюдно заарештують? Але саме цього, саме прилюдної ганьби вимагала Марія Антуанетта як кари. Слід провчити так, щоб ніхто вже не важився неславити ім’я королеви будь-якою ницістю. Отож вона несхитна в тому, щоб усе відбувалося на людях. Стривожені, повні лихих передчуттів міністри зрештою вельми неохоче подалися. А ще за кілька годин почалося несподіване видовисько. Оскільки свято Вшестя Богородиці заразом було іменинами королеви, для вітальної церемонії до Версалю з’явився цілий двір, в Œil-de-Boeuf і в галереях скупчилось повно придворних і високих достойників. Ні про що не здогадуючись, у багряних ризах, накинувши стихаря, головний виконавець Роган, якому цього святешного дня належало правити врочисту службу, теж чекав у покої для вельможних осіб у залі grandes entrées[88] перед кімнатою короля.

Та не вийшов урочисто король, не пішов із королевою до церкви — натомість до Рогана підійшов служник. Король запрошує кардинала до окремого кабінету. Там уже, закусивши губи, відвернувши погляд, не відповівши на вітання, чекала королева, а поряд із нею стояв зимний, офіційний і нелюб’язний барон Бретей, його особистий ворог. Роган ще й подумати не встиг, чого, власне, від нього хочуть, як уже прямо й суворо заговорив король: «Любий брате, що то за оказія з діамантовим кольє, яке ви придбали від імені королеви?»

Роган зблід. Такого він не сподівався. «Величносте, я бачу, що мене одурили, але сам я нікого не дурив», — промимрив він.

«Якщо це так, любий брате, то й хвилюватись не треба. Але, будь ласка, з’ясуйте нам усе».

Роган не спромігся відповісти. Перед ним мовчки й грізно стояла Марія Антуанетта. А йому мовби заціпило. Його збентеження пробудило співчуття в короля, і він почав шукати якогось виходу. «Напишіть про це все, що можете», — проказав він йому й разом із Марією Антуанеттою та Бретеєм вийшов з кімнати. На самоті кардинал написав заледве п’ятнадцять рядочків і, коли знову зайшов король, віддав йому свої пояснення. Якась жінка на ймення Валуа намовила його купити для королеви це кольє. Тепер він бачить, що та особа його одурила. «Де ця жінка?» — спитав король. «Величносте, я не знаю». — «Кольє у вас?» — «Ні, в тієї жінки». Після цього, звелівши покликати королеву, Бретея й головного охоронця печаті, король наказав зачитати дописи обох ювелірів і запитав про листи, нібито написані королевою, коли вона доручала йому купівлю.

Геть приголомшений, кардинал мусив додати: «Величносте, вони в мене. Певне, вони сфальшовані».

«Певне, що так, — відповів король і, хоча тепер кардинал запропонував оплатити кольє, суворо доказав: — Добродію, за таких обставин я вже ніяк не можу не опечатати ваш будинок і не взяти вас під арешт. Мені дороге ім’я королеви. Його знеславили, я ніде, нікому й ні в чому не хочу потурати».

Роган жалібно благав урятувати його від такої ганьби, та ще й тоді, коли він мав стати перед лицем Господа й правити службу для цілого двору. М’який і добросердий, король сам збентежився, побачивши відвертий розпач невинної й одуреної людини. Але Марія Антуанетта не могла вже стримуватись і, плачучи від гніву, підступила до Рогана: як він міг припустити, що вона, за вісім років не зволивши й слова йому мовити, могла зробити його своїм посередником, щоб робити за спиною короля потайні оборудки. Відповісти на такий закид кардинал не міг: він уже й сам не розумів, чому так безглуздо дав себе втягнути в цю дурну авантюру. Король жаліє його, та все ж доводить своє: «Бажаю вам виправдатись. Але я мушу виконати свій обов’язок короля й чоловіка».

Розмова скінчилася. За дверима в набитім покої для прийомів усім придворним уже не терпілося дізнатись, що там коїться. Давно вже мала початись служба — чому ж так баряться, що вони роблять? Від нетерплячки дехто ходив, ступаючи так важко, що деренчали шибки; інші посідали й шепотілися: кожен уже зачув навислу в повітрі бурю.

Зненацька розчахнулися двостулкові двері з покою короля. Першим у пурпуровій сутані, збліднувши й заціпивши губи, вийшов кардинал Роган, за ним з’явилося грубе й червоне, мов у винороба, обличчя старого вояка Бретея, очі його блищали від збудження. Серед кімнати він раптом зумисне гучно заволав до начальника гвардії: «Заарештуйте пана кардинала!»

Всі здригнулись і вклякли. Арешт кардинала! Рогана! Та ще й у королівськім передпокої! Чи той старий рубака Бретей уже напився? Та ні, Роган не заперечує й не борониться, опустивши очі, слухняно йде назустріч сторожі. Придворні боязко розступились, і цим ганебним живим коридором поміж запитливих, докірливих і озлоблених поглядів пішов із зали до зали аж до порога герцог Роганський, великий милостинник короля, кардинал єдиної апостольської церкви, ельзаський ландграф, член Академії, високий достойник, що мав силу-силенну всяких посад, а за ним, мов за каторжником, ішов суворий і пильний солдат. Поки в одній із бічних кімнат Рогана передавали двірській варті, він, прокинувшись від отупіння, скористався загальним збентеженням і нашвидку написав олівцем цидулку своєму абатові, доручивши мерщій спалити всі папери з червоної скриньки для листів, — були там, як згодом дізналися на суді, сфальшовані листи королеви. Надворі хтось із його гайдуків вихопивсь на коня й полетів із листом до Страсбурзького замку, прибувши туди раніше, ніж з’явилась опечатувати папери некваплива поліція, і раніше, ніж запроторили до Бастилії — нечувана ганьба! — великого милостинника Франції, заарештувавши його саме тоді, коли він мав правити службу перед королем і цілісіньким двором. Одночасно звелено було арештувати всіх його спільників у цій ще досі неясній історії. Цього дня у Версалі не було вже ніякої відправи — та й навіщо? Для неї вже ніхто не мав у душі ні миру, ні побожності — цілий двір, усеньке місто, всю країну приголомшила новина, що була мов грім серед ясного неба.

А за причиненими дверима зосталася розгнівана королева, її аж тіпало від люті; вся сцена страшенно схвилювала її саму, — та принаймні нарешті провчать одного з тих, хто ницо ганьбив її честь. Хіба ж не заквапляться тепер всі добромисні привітати її, що зловили такого ошуканця? Хіба ж не уславить тепер цілісінький двір рішучість короля, якого довго вважали слабким і який цупко схопив цього найнегіднішого священика? Але дивно: ніхто не йде. Навіть найближчі подруги зніяковіло обминають її, надто вже тихо сьогодні у Версалі й Тріаноні. Вельможі навіть не пробують приховати обурення, що так непоштиво забрали людину з їхньої привілейованої верстви, а кардинал Роган, якому король обіцяв милосердя в разі, якщо той погодиться, щоб його судив він сам, позбувшись першого переляку, холодно відхилив ласку короля й обрав своїм суддею парламент. Марія Антуанетта вже не радіє перемозі: ввечері покоївки бачать її сльози.

Та скоро знову задерла голову давня легковажність. «Щодо мене, — безглуздо себе дурячи, пише вона братові Йосифу, — то я вельми втішена: ми вже ніколи нічого не почуємо про цю гидку оборудку». Це пишеться в серпні, а суд у парламенті відбудеться, в ліпшім разі, в грудні або навіть у наступному році — навіщо й далі набивати собі голову цим непотребом? Хай собі люди базікають і бурчать, ну то й що! Мерщій сюди рум’яна й нові костюми, таж не відмовлятися від такої чарівної комедії через ті дрібниці! Репетиції йдуть і далі, королева вивчає (замість поліційних актів до того великого судового процесу, який, мабуть, іще можна було спинити) роль меткої Розини в «Севільському цирульнику». Та, здається, навіть до цієї ролі вона бралася недбало. Бо інакше б поміркувала над словами свого партнера дона Базіліо, котрий так пророче змалював силу обмов: «Обмови! Хто вами нехтує, той вас нітрохи не знає! Я бачив, як обмовляли найчесніших людей! Пане, повірте мені, що нема такої нікчемної злоби, такої ницої і безглуздої дурниці, якої б, якщо правильно подати, не можна було прищепити неробам великого міста, — а для цього в нас доволі спритних людей!.. Спершу лише тихесенький гомін, мов ластівка перед бурею, горнеться до землі, зашемрає pianissimo[89] і зникне, але розкида під час лету отруйне насіння. Чиїсь вуста прошепочуть його вже piano[90], piano ліпше долинає до вуха. Тепер уже постає лихо, спиняється й росте rinforzando[91], ідучи з вуст до вуст, нестримне, як чорт. І раптом, бозна-як, зривається обмова, надимається й пухне на очах, зринає догори, кружляє, крутить і тягне за собою, гримить, мов грім, і завдяки небесам стає суцільним криком, одвертим crescendo[92], всеосяжним хором ненависті і зневаги. Хто б міг проти цього встояти?»

Але Марія Антуанетта, як завжди, кепсько слухала свого партнера. Бо інакше зрозуміла б: тут, у нібито пустенькій п’єсі, повідається її власна доля. Цією останньою виставою 19 серпня 1785 року без вороття скінчилася комедія рококо — incipit tragoedia[93].

Пригода з кольє

Що ж сталося насправді? Вірогідно змалювати цю пригоду не так уже й легко, бо реальні події історії з кольє неймовірніші за будь-яку вигадку, і їм нізащо не повірять у романі. Та коли справдешнє життя підготує досконалий вступ і обере натхненну годину, то уявою і закрученим сюжетом перевершить найвигадливішого поета. Тоді письменникам краще не втручатися до життєвої гри і не прагнути заплутати ще дужче геніальну плутанину світу дійсного; навіть Ґете, намагаючись у «Мудрагелі» драматизувати історію з кольє, звів до плиткого й зашкарублого жарту те, що було насправді найзухвалішим, найблискучішим, найдотепнішим історичним фарсом. Та в усіх Мольєрових комедіях нема такого строкатого і зібраного з химерною логічною підступністю збіговиська шахраїв, ошуканців і ошуканих, дурнів і з великим зиском одурених, ніж у цій весело спеченій баба-шарпанині, — злодійкувата сорока, розмальований усіма барвами ошуканства лис, вайлуватий і довірливий ведмідь поставили найшаленішу буфонаду світової історії.

Головним героєм справжньої комедії виступає жінка. В історії з кольє це була донька збіднілого дворянина і розбещеної покоївки, брудне й занедбане босоноге старченя, що крало картоплю на городах і за шматок хліба пасло селянські корови. По смерті батька мати стала повією, а мале подалося з торбами, — так би й стало пропащим семирічне дівча, якби не щаслива оказія: на вулиці з жалібним зойком воно простягло руку саме перед маркізою Буленвійє, геть її приголомшивши: «Згляньтеся на нещасну сироту з роду Валуа!» Як? Оце вошиве, захарчоване дитя — нащадок королівського роду? Божественного роду Людовіка Святого? Неможливо, — подумала маркіза. Та все ж наказала кучерові спинитись і розпитала малу жебрачку.

В історії з кольє від самого початку слід звикнути вважати правдою найнеймовірніше: тут можна стерятися від кожного факту. Ця Жанна справді була шлюбною донькою Жака де Сен-Ремі, що був браконьєром, пияком і пострахом для селян, але все ж достеменним прямим потомком роду Валуа, який не поступався Бурбонам ні знатністю, ні давністю. Маркіза Буленвійє, зворушена таким фантастичним зубожінням королівської парості, зразу забрала з собою дівчинку та її меншу сестру і за свій кошт улаштувала в пансіонат на виховання. В чотирнадцять років Жанна пішла в науку до кравчині, потім була пралею, прасувальницею, водоношею, швачкою, а врешті притулилась у монастирі для шляхетних дівчат.

Та, як виявилось невдовзі, для чернички в Жанни не було ніякого хисту. В її жилах шумувала батькова кров волоцюги, в двадцять два роки разом із сестрою вона остаточно покинула монастирські мури. Без копійки в кишені, зате з роєм думок про всілякі авантюри в голові, вони з’явились у Ба-сюр-Обі. Там гарненька Жанна знайшла собі офіцера жандармерії дрібного дворянина Ніколя де Лямотта, з яким скоро побралася, бо вже й підпирало: священницьке благословення лише на місяць випередило народження двох близнюків. З чоловіком, що на все заплющував очі, — він ніколи не ревнував її, — пані де Лямотт, власне, могла собі жити затишним міщанським життям. Але домагалася своїх прав «кров Валуа» — від самого початку в малої Жанни було лиш одне на гадці: нагору! — байдуже як і яким шляхом. Одразу метнулася до своєї добродійниці маркізи де Буленвійє і мала щастя знайти її й потрапити до неї на прийом у Саверні в замкові кардинала Рогана. Проворна й гарненька, вона миттю скористалася достойною слабістю галантного й зичливого кардинала. З його допомогою її чоловік зразу отримав — мабуть, купивши за невидні роги, — патент капітана драгунського полку й оплату своїх дотеперішніх боргів.

Жанна знову могла б задовольнитися. Але й цей нівроку гарненький злет догори вона вважає лише щаблем. Король призначив її Лямотта капітаном, а тепер він свавільно й безкоштовно надає собі титул графа. Хіба й справді людина мусить занапащати свій вік у провінції й задовольнятися жебрацькою пенсією і скромною офіцерською платнею, коли можна пишатися таким гучним іменем, як «графиня Валуа де Лямотт»? Це ж безглуздя! Гарненькій і безсоромній жінці, яка вирішила добре поскубти всіх марнославних дурнів, таке ім’я принесе сотні тисяч ліврів на рік. Щоб доскочити цього, двоє спільників наймають у Парижі цілий будинок на Новій вулиці Святого Еґідія, лихварям протуркали вуха про величезні маєтки, котрих домагається графиня як нащадок Валуа, і з позиченими меблями вдають великосвітський дім — срібне начиння щоразу всього на три години беруть у сусідній крамниці. Та коли зрештою на неї добре напосілися паризькі кредитори, графиня Валуа де Лямотт каже, що їде у Версаль, аби поставити свої вимоги перед двором.

Звісно, при дворі вона нікого не знає і могла б тижнями відстоювати свої гарненькі ніжки, а її не допустили б навіть до передпокою королеви. Та промітна облуда вже зметикувала. Ставши в гурті прохачів у передпокої принцеси Єлизавети, вона раптом знепритомніла. Всі кинулись до неї, її чоловік називає високе ім’я зомлілої і зі слізьми на очах розповідає, що непритомніє вона від ослаблення внаслідок багаторічного недоїдання. Співчуваючи цілком здоровій нібито недужій жінці, її на ношах віднесли додому, прислали двісті ліврів, а пенсію підвищили з восьмисот до тисячі п’ятисот ліврів. Та хіба це не жалюгідна милостиня для Валуа? Тож і далі щосили рубай у ту саму зарубку: вдруге вона зомліла в передпокої графині д’Артуа, втретє — у дзеркальній галереї, якою мала йти королева. Але, на жаль, Марія Антуанетта, на чию щедрість надто вже сподівалася настирлива жебрачка, так про це й не дізналася; зомліти вчетверте у Версалі було б уже підозрілим, тож, удовольнившись малим здобутком, подружжя повернулося до Парижа. Довго не вдавалося їм досягнути того, що хотіли. Звісно, вони з цим крилися й не плескали, — навпаки, де могли, розповідали, як ласкаво і приязно прийняла королева своїх майбутніх родичів. А оскільки знайшлося чимало люду, хто знайомство з графинею Валуа, яку так гідно вшанувала королева, вважав вельми корисним, то скоро вдалося постригти кілька ситеньких баранів, і на деякий час їм знову поновили кредит. Заборговані прошаки навіть улаштували в себе — mundus vult decipi[94] — справжній двір, яким заправляв так званий перший секретар — Рето де Війє, котрий, безперечно, поділяв не тільки всі шахрайства, а й ліжко високородної графині; другий секретар — Лот — був навіть духовною особою. До цього ще найняли кучерів, лакеїв і субреток, і невдовзі на Новій вулиці Святого Еґідія можна було добре розважитись. Там шпарко різались у карти, щоправда, з невеликим зиском для тих дурних снігурів, що зловились, посідавши на клей, — зате спокусливі й приступні дами вельми звеселяли товариство. На жаль, знову почали втручатися ті набридущі людці — кредитори й судові виконавці — і зовсім недоречно вимагати плати, якої, мовляв, уже чекають не тиждень і не місяць. Та шановне подружжя зайшло в безвихідь, їхні дрібні хитрощі вже не могли їм зарадити. Скоро прийде час утнути щось надзвичайне.

А для нечуваного шахрайства завжди доконечно мати дві речі: видатного шахрая і небаченого йолопа. На щастя, цей йолоп був під рукою — не хто інший, як визначний член Французької академії його високопреосвященство єпископ Страсбурзький, великий милостинник Франції кардинал Роган. Людина тодішньої доби, не розумніша й не дурніша за інших, цей уже надто чарівний князь церкви хворів на типову недугу свого сторіччя — легковірність. Без віри людство довго жити не може, та оскільки тогочасний ідол — Вольтер — віру в Бога зробив немодною, на її місце в салони вісімнадцятого сторіччя заповзло марновірство. Для алхіміків, чаклунів, розенкрейцерів, шарлатанів, некромантів і знахарів почалася золота доба. Жоден дворянин, жодна світська дама не минали нагоди зайти в ложу до Каліостро, пообідати з графом Сен-Жерменом, подивитися на магнетичний шаплик Месмера. Саме через світлий дух і фривольний дотеп, саме тому, що генерал до служби, королева до власної гідності, священик до Бога вже ставились неповажно, «просвічені» втіхолюби, аби заповнити тривожну порожнечу, потребували певної гри з метафізикою та містикою, з надприродним і незбагненним, — й усупереч усій своїй пильності й розуму вони щонайбезглуздіше ловилися на гачок найневправніших ошуканців. І серед цих убогодухих саме найлегковірніший, його високопреосвященство кардинал Роган, став здобиччю найпромітнішого дурисвіта, папи всіх облудників, «божественного» Каліостро. Той отаборився в Савернському замкові й чарами спритно відбирав гроші й розум у свого господаря. Ворожки й шахраї завше пізнають одне одного з першого погляду — так миттю порозумілися Каліостро й Лямотт; через нього, що знав усі кардиналові таємниці, вона дізналася про найпотаємніше Роганове бажання — стати прем’єр-міністром Франції, — докопалася і до єдиної перешкоди, якої боявся Роган: усім знаної, але навіть йому незрозумілої неприхильності Марії Антуанетти до його особи. Для спритної жінки знати слабість якогось чоловіка — однаково, що вже тримати його в руках: облуда мерщій напинає линву, аби змусити танцювати на ній єпископського ведмедя, аж поки заструмує з нього золотенький піт. У квітні 1784 року Лямотт почала так і сяк закидати про зворушливу довіру, якою вона тішиться у своєї «любої подруги» — королеви, вигадувала все химерніші епізоди, щоб навіяти простосердому кардиналові, буцім саме вона, мала й гарненька жіночка, може бути для нього ідеальною правдивою заступницею перед королевою. «Так, — щиросердо жаліється він, — її величність за всі роки жодного разу навіть не глянула на мене, хоч найвище для мене щастя — це віддано служити їй. Ах, якби хтось нарешті розповів королеві про мої щирі чуття!» Розчулившись і пройнявшись його болем, «близька» подруга обіцяє власкавити Марію Антуанетту — і Роган уражений неабияким впливом своєї заступниці, бо вже в травні кажуть йому, нібито королева стала до нього прихильніша і невдовзі подасть кардиналові невеличкий доказ своєї ласкавості, щоправда, потаємний: на наступному прийомі вона йому легесенько кивне головою. Коли хочуть у щось вірити, то й охоче вірять. Коли хочуть щось бачити, то й без труду бачать. І справді, на прийомі сердезі кардиналові здалося, ніби він помітив певний «нюанс» у королевинім вітанні, і сплатив за це своїй милій посередниці дзвінкими дукатами.

Та Лямотт не добулася ще глибин копальні, аби мати доволі золота. Щоб того дурня зовсім убрати в шори, треба дати йому якийсь доказ королевиної ласки. А листи тут часом не згодяться? Навіщо ж тоді в домі й у ліжку тримають того безчесного секретаря? Рето й справді без будь-яких вагань написав рукою Марії Антуанетти лист до її подруги Валуа. А що той дурень знову рота роззявив, то чом би й далі не йти цією грюшедайною стежкою? Чом би просто не вдати потаємне листування королеви й Рогана, щоб до решти спорожнити йому калитку? За порадою Лямотт засліплений кардинал пише докладне виправдання своєї дотеперішньої поведінки, кілька днів править його і, переписавши начисто, передає жінці, якій, у прямому значенні цих слів, ціни скласти не можна. Й дивіться, хіба це не правдива чарівниця й найдовіреніша подруга королеви? Вже через кілька днів Лямотт приносить йому невеличкого листа, написаного на білому папері з золотим обрізом і сіточкою водяних знаків, із французькою лілеєю в кутку. Завжди така недоступна, горда й затята королева з Габсбурзького дому пише тому, кого зневажала досі: «Дуже втішена, що за Вами вже нема ніякої вини, та поки, однак, не можу надати Вам аудієнції, якої ви просите. Як тільки це дозволятимуть обставини, я зразу сповіщу Вас. А поки тримайте все в таємниці». Одурений не може отямитись від радощів, знову послухавши Лямотт, дякує королеві, далі отримує й пише листи, — і що повніше його серце гордощами й прагненням здобути найбільшої ласки в Марії Антуанетти, тим порожніші обібрані Лямотт його кишені. Відчайдушна гра вже в розпалі.

Проте жаль, що одна важлива особа, та ще й найголовніша — королева, досі ще не мала нагоди по-справжньому зіграти свою роль у цій комедії. Але без її виходу ця небезпечна партія довго тривати не могла, бо ж навіть найлегковірнішого не можна вічно дурити, ніби королева до нього ласкава, коли вона насправді й слова йому не каже й затято відводить очі від ненависної людини. Тож треба змудрувати сміливий хід. Певне, що сама королева ніколи не заговорить до кардинала, — хіба ж тоді не досить переконати цього йолопа, ніби він розмовляв із королевою? Чом би не обрати найлюбішу пору всякого шахрайства — пітьму — й відповідне місце — якусь тінясту алею Версальського парку — і замість королеви підставити Роганові її двійника, що завчив кілька слів? Вночі кожна кицька сіра, а стуманений і схвильований сердега кардинал буде й тут так само одурений, як брехнями Каліостро й листами на папері з золотим обрізом, сфальшованими невігласом писарем.

Але де якнайшвидше можна знайти статистку або, як кажуть сьогодні в кіно, «дублера»? Таж там, де гуляють для заробітку вельми послужливі дами й дамочки всіх гатунків і габаритів — стрункі й опецькуваті, тендітні й дебелі, біляві й чорняві, — в садку Пале-Рояля, в паризькому раю для повій. Цю делікатну справу бере на себе «граф» де Лямотт; незабаром він уже знайшов двійника для королеви — молоденьку даму на ймення Ніколь (згодом баронеса д’Олива), нібито модистку, — насправді вона більше слугувала чоловікам, ніж своїй жіночій клієнтурі. Було зовсім неважко підмовити її на простеньку роль, «адже, — як казала пані де Лямотт на суді, — вона була дуже тупа». Одинадцятого серпня догідливу Венерину служницю привели до найманого покою у Версалі, нікого не підпускаючи, графиня Валуа власноруч зодягла на неї муслінову сукню в білу цятку — точнісінько таку, як на портреті королеви, намальованім пані Віже-Лебрен. Тоді на щедро напудрені коси насувають крислатого капелюшка, щоб приховав обличчя, — і з трохи переляканим дівчиськом, котре кілька хвилин має вдавати королеву Франції перед великим милостинником королівства, спритно й зухвало пірнають у сутінки вечірнього парку! Коїться найзухваліше ошуканство всіх часів.

Подружжя Лямотт зі своєю перебраною нібито королевою нечутно перетнуло Версальську терасу. Небеса, як звичайно, сприяли шахраям, густа, безмісячна темінь оповила землю. Вони піднялися до Венериного гаю, де між похмурих ялин, кедрів і сосон можна було вгадати лиш обриси людської постаті, — місця напрочуд придатного для любовної, а ще більше для цієї фантастичної блазенської гри. Від ляку бідолашна повія аж тремтіла. В яку ще халепу втягнуть її отут ці чужі, ледве знайомі їй люди? Найрадніше вона б утекла. Вона нажахано тримає в руках троянду й листа — за настановами їх треба віддати шляхетному панові, який підійде й заговорить до неї. Вже шарудить жорства. З’являється чоловіча постать — це Рето в ролі королевиного слуги веде Рогана. Ніколь відчуває, як її миттю штовхають наперед; звідники, що стояли поряд, зникають, мов злизані пітьмою. Тепер вона сама, та ні, вже не сама: низько насунувши капелюха, до неї підходить незнайомий стрункий і високий чоловік — кардинал.

Бозна-що, ну й дурниці виробля цей незнайомець! Доземно вклоняється й шанобливо цілує крайку сукні малої потіпахи. Тепер Ніколь мала б передати йому те, що тримала наготові, — троянду й листа, та, розгубившись, вона забуває про лист, а троянда кудись упала. Тож здушеним голосом вона лише промимрила кілька слів, які їй ледь утовкмачили: «Можете сподіватися, що все забуто». Ці слова, здавалося, незмірно зчарували невідомого кавалера, він раз по раз уклоняється й, захлинаючись від одвертого щастя, дякує — а вона й не знає за що — бідній малій модистці. Вона лише боялася, до смерті боялася зрадити себе якимось словом. Хвала Богові, знову шарудить жорства, чути поквапну ходу, хтось тихо й тривожно вигукує: «Мерщій, мерщій завертайте! Пані тітонька й графиня д’Артуа вже зовсім близько!» Слова подіяли, кардинал сполошився й хапливо втік із пані де Лямотт, а її шляхетний чоловік повів назад малу Ніколь; у цієї комедійної королеви мало не вискакувало серце, коли вони знов проминали замок, де, ні про що не здогадуючись, за темними шибками спала справжня королева.

Аристофанівський фарс удався на славу. Тепер того бідолашного барана — кардинала — так угатили по голові, що геть відбили йому всякий розум. Досі треба було весь час присипляти його недовіру, бо й той гаданий кивок, і листи були тільки напівдоказом; але тепер, коли одурений вірить, ніби справді розмовляв із королевою й почув прощення з її вуст, кожне слово графині де Лямотт стало для нього істиннішим за Євангеліє. Тепер він іде за нею, мов на прив’язі, й ладен кинутись будь-куди. Цього вечора у Франції не було щасливішої людини. Роган уже марить себе першим міністром, фаворитом королеви.

Через кілька днів Лямотт приносить кардиналові ще один доказ королевиної прихильності. Її величність — Роган знає, яке в неї добре серце, — п’ятдесятьма тисячами ліврів хотіли зарятувати зубожілу дворянську родину, але саме зараз їх не було де взяти. Чи не хотів би часом кардинал перебрати на себе цей милосердний обов’язок? Не тямлячись від щастя, Роган навіть на мить не замислився, чому королева, маючи такі величезні прибутки, не може оплатити. Та й знав же цілий Париж, що вона боргує. Він мерщій закликав до себе одного ельзаського єврея на ймення Сер-Бе й позичив у нього п’ятдесят тисяч, а ще через два дні золото вже брязкало на столі в Лямоттів. Тепер нарешті ниточка в їхніх руках, лялька стрибне, як їм заманеться. Через три місяці вони смикнули ще дужче: королева знову потребувала грошей, і запопадливий Роган миттю заставив меблі й срібне начиння, аби щедрістю здобути ще більшу ласку своєї благодійниці.

Тепер для графа й графині де Лямотт настали благословенні часи. Кардинал сидів собі далеко в Ельзасі, а його гроші весело бряжчали в їхніх кишенях. Їм уже нема чим журитися, є вже дурень, який платитиме. Час від часу пишуть йому листа від імені королеви, а він за це знову доїться золотом. Жити і тішитись треба сьогодні, а про завтра нема чого думати! В ту безтурботну добу легкодумні були не тільки володарі, вельможі й кардинали, а й шахраї також. У Ба-сюр-Обі поквапно придбали приміський будинок із розкішним садком і багатеньким господарством, їли на золотих тарелях, пили з блискучих кришталевих келихів; у тому шляхетному палаці грали в карти й награвала музика, заради честі потертися біля графині Валуа де Лямотт туди пхалося найдобірніше товариство. Який же чудовий світ, де є такі бовдури!

Кому в грі тричі випаде найбільша карта, той, не задумуючись, учетверте наважиться зробити найодчайдушнішу ставку. Несподіваний випадок утиснув козирі в руки Лямоттів. На якійсь вечірці хтось оповів, що бідолашні двірські ювеліри Боме й Бассанж у великій скруті. Цілий свій капітал, та ще й позичивши чимало, вони вклали в діамантове кольє небаченої досі краси. Воно, власне, призначалося Дюбаррі — та, звісно, купила б його, якби, на лихо, не вмер від віспи Людовік XV, згодом вони пропонували його іспанському дворові й тричі безтямно залюбленій у прикраси Марії Антуанетті, яка купувала їх, часом навіть не дуже питаючи про ціну. Але Людовік, той нудний скупиндряга, не захотів викладати один мільйон шістсот тисяч ліврів, і тепер ювеліри загрузли по самі вуха, а прекрасні діаманти вже тихенько хрумають позичкові проценти; мабуть, доведеться їм розламати це пишне кольє, втративши всі свої гроші. А чи не могла б графиня Валуа, маючи таку добру приязнь із королевою Марією Антуанеттою, намовити свою монаршу подругу купити ту оздобу, звичайно, на виплат і на щонайліпших умовах, — на цьому й заробити можна добряче. Лямотт, старанно дбаючи, щоб і далі вірили вигадкам про її вплив, милостиво замовила слово, і 29 грудня обидва ювеліри приносять коштовну скриньку для огляду на Нову вулицю Святого Еґідія.

Яка краса! В Лямотт аж серце замерло. Як діаманти під променями сонця, так у її кмітливій голові замигтіли й забігали відчайдушні думки: а що, як намовити архіосла кардинала потай купити королеві це кольє? Як тільки той повернувся з Ельзасу, Лямотт одразу ж цупко схопила його в лещата. Адже йому усміхається ще одна монарша ласка. Королева, — звичайно, щоб не знав чоловік, — хоче придбати собі одну коштовну прикрасу, і їй потрібен для цього посередник, котрий би тямив мовчати; на знак своєї довіри це таємне й почесне завдання вона надумала дати Роганові. Й справді, через кілька днів, аж сяючи від утіхи, Лямотт звістила щасливого Боме, що вже є покупець — кардинал Роган. 29 січня в кардиналовім замку в Страсбурзі уклали купівельну угоду: мільйон шістсот тисяч ліврів мали бути сплачені чотирма ратами через кожні півроку. Оздобу віддавали першого лютого, а першого серпня мала вже бути перша виплата. Кардинал власноручним підписом скріпив ці умови й передав Лямотт, щоб та показала їх своїй «подрузі» королеві; вже 30 січня облуда принесла відповідь: її величність згодна з усім.

Та за крок від стайні досі сумирний віслюк раптом почав брикатися. Зрештою, йдеться про мільйон шістсот тисяч ліврів, це аж ніяк не дрібничка навіть для наймарнотратнішого кардинала! Даючи таку величезну поруку, все ж доконче треба мати в руках щось на кшталт боргової розписки, якийсь підписаний королевою документ. Щось написане? Таж будь ласка! Навіщо ж той секретар? Назавтра Лямотт знову приносить угоду — й дивіться, біля кожного пункту стоїть на берегах написане manu propria[95] слово «згода!», а внизу власноручний підпис «Магіе-Antoinette de France»[96]. Якби великий двірський милостинник, член Академії, колишній посол, а в мріях уже перший міністр, мав хоч трохи лою в голові, то він одразу б ударив на сполох, бо у Франції королева підписувала документи самим ім’ям, отож напис «Marie-Antoinette de France» зразу викривав не просто невправного, а й цілком невченого, найнижчого ґатунку фальшувальника. Та як тут сумніватися, коли королева сама приймала його потай у Венеринім гайку? Засліплений урочисто й побожно клянеться дурисвітці, що ніколи не випустить із рук і нікому не покаже цієї боргової розписки. Назавтра, першого лютого, ювелір приніс оздобу кардиналові, той увечері сам поніс її до Лямотт, щоб особисто переконатися, що її дадуть в дорогі королевині ручки. На Новій вулиці Святого Еґідія йому й чекати недовго довелося, як на сходах почулася чоловіча хода. Лямотт умовила кардинала зайти до сусіднього покою, звідки крізь скляні двері можна було навіч побачити й переконатись, що все робиться так, як слід. Справді, з’явився вбраний у все чорне молодик — звісно, знову невсипущий секретар Рето — і сказав: «За дорученням королеви». «Яка чудова жінка ця графиня Лямотт-Валуа, — мабуть, гадав собі кардинал, — як вона скромно, віддано й уміло допомагає подрузі!» Заспокоївшись, віддає коробочку Лямотт, вона простягає її таємничому послові, і той зі своєю жаданою ношею щезає так само швидко, як і прийшов, а вкупі з ним зникає до останнього суду й кольє. Розчулений кардинал подався додому: тепер, після такої дружньої послуги, йому вже недовго чекати; ставши потайним помагачем королеви, він скоро буде першим слугою короля, прем’єр-міністром Франції!

За кілька днів у Паризьку поліцію прийшов ювелір-єврей, скаржачись від імені своїх ображених побратимів по ремеслу, що такий собі Рето де Війє пропонує найдорожчі діаманти по такій мізерній ціні, що вони зразу подумали про крадіжку. Міністр поліції схопив Рето. Той пояснив, що ті коштовності йому доручила продати родичка королеви графиня Валуа де Лямотт. Графиня Валуа — на урядовця це шляхетне ім’я подіяло, мов проносне, — він мерщій відпустив на смерть переляканого Рето. Однак графиня тепер утямила, як можна занапастити себе, й далі збуваючи окремі виколупані камінці, — бо ж дорогу, ледь упольовану дичину миттю вительбушили й розшматували, — в Парижі; тож напхала вона своєму ревному чоловікові кишені діамантами й послала його до Лондона — невдовзі ювеліри з Нью-Бонд-Стріт і з Пікаділлі не могли вже поскаржитись на брак вигідних і щедрих пропозицій.

Ура! Тепер зразу є ціла купа, сила-силенна грошви — про таке й не марилося навіть цій нахабнющій пронозі. Здобувши це шалене багатство, вона одразу безсоромно й зухвало починає ним хизуватися. Придбала карету з четвернею англійських кобил, лакеїв у розкішних лівреях, негра з голови до п’ят у срібних галунах, килими, гобелени, бронзові статуетки й капелюшки зі жмутками пір’їн, ліжко, оббите пурпуровим оксамитом. Коли шановне подружжя перебиралось у свою славетну резиденцію в Ба-сюр-Обі, знадобилося сорок дві хури, щоб перевезти похапцем скуплені дорогі манатки й витребеньки. Ба-сюр-Об пережив незабутнє свято, що немовби прийшло з казок тисяча й однієї ночі. Попереду новітнього великого могола мчали пишно вбрані гайдуки, далі їхав англійський перлисто-сірий лакований берлин, оббитий білим сукном. На атласнім укривалі, що гріло подружжю ноги (а цим ногам би ліпше чимдуж за кордон утікати), був вишитий герб Валуа: «Rege ab avo sanguinem, nomen et lilia» — «Від короля, мого предка, мій рід, ім’я та лілеї». Колишній офіцер жандармерії вирядився щонайпишніше: на кожнім пальці були обручки, на черевиках діамантові застібки, на геройських грудях блищало три або й чотири годинникових ланцюжки, а в його гардеробі — згодом це можна було побачити в судовому акті — налічувалось аж вісімнадцять новісіньких шовкових чи парчевих убрань, оздоблених мехеленськими мереживами, золотими різьбленими ґудзиками й найдорожчою тасьмою й галунами. Дружина теж нітрохи не поступалася йому в розкоші — мов який індуїстський кумир, вона вся блищала й мінилася самоцвітами. Такого багатства в малому Ба-сюр-Обі ще ніколи не бачили, а невдовзі вже проступила його магнетична сила. В дім посунуло все навколишнє дворянство, там готувалися для нього лукуллівські трапези. Гурти лакеїв на коштовних срібних тарелях подавали найвишуканіші страви, награвала музика, граф, мов новітній Крез, походжав своїми царськими покоями, повними жменями розсипаючи людові гроші.

У цьому місці історія з коль’є знову така безглузда й фантастична, що здається неправдоподібною. Невже на третій, п’ятий, десятий тиждень не з’ясувалося б шахрайство? Як ці два шахраї — мимоволі спитає всякий нормальний розум — могли так безтурботно й зухвало, ніби й поліції не було, чванитися своїм багатством? Та розрахунки Лямотт, власне, цілком слушні, вона гадала: якщо й справді не поведеться, то буде за кого сховатися. Якщо лусне все — ну то й що? — пан кардинал Роган швидко залагодить! Великий милостинник Франції не захоче, щоб знявся розголос, який засміє його навіки. Йому ліпше зовсім мовчати й не змигнувши оком оплатити кольє з власної кишені. Тож навіщо лякатися: маючи в ділі такого компаньйона, можна безжурно спати у своїй постелі з дамаського шовку. Й пронозувата Лямотт, її шановний чоловік і вправний у письмі секретар справді нічим не клопоталися, лиш на всю губу тішились тими відсотками, які вони спритною рукою збирали з невичерпного капіталу людської глупоти.

Тим часом одна дрібниця все ж уразила добрягу Рогана. Він сподівався, що під час наступного офіційного прийому він побачить на королеві ту коштовну оздобу, може, навіть чекав слова чи приязного кивка головою — незбагненного для решти, а для нього цілком зрозумілого жесту вдячності. Але ж нічогісінько! Марія Антуанетта й далі холодно дивилася повз нього, а на її білій шиї не ясніло ніякого кольє. «Чому королева не вдягає мою прикрасу?» — геть уразившись, запитав він зрештою Лямотт. Хитрунка анітрохи не збентежилась: «Королева не може вдягнути кольє, поки воно не оплачене до решти. Аж тоді вона зробить чоловікові несподіванку». Терплячий віслюк знову устромив голову в сіно й задовольнився цим. Але за квітнем поволі насувається травень, далі червень, уже все ближче підходить перше серпня — лиховісний термін виплати перших чотирьохсот тисяч ліврів. Аби відсунути його, дурисвітка вдається до нових викрутнів. Королева розважила, — вигадує вона, — й гадає, що це для неї задорого; якщо ювеліри не скинуть ціну на двісті тисяч ліврів, королева поверне оздобу. Проноза обчислила, що ювеліри почнуть торгуватися й цим буде виграно час. Але помилилася. Ювеліри, заломивши вкрай високу ціну й відчуваючи, що вже руки сверблять, погодилися без будь-яких заперечень. Бассанж написав листа, звістивши королеву про їхню згоду, а Боме з дозволу Рогана передав його королеві 12 липня, — того дня, коли мав принести їй ще якусь прикрасу. В листі писалося: «Ваша Величносте, ми вкрай щасливі можливістю вважати, що нашу ревну й шанобливу згоду на останні запропоновані вами умови оплати Ви сприймете за новітній доказ нашої відданості й покірності Вашим наказам. Знати, що найгарніша діамантова оздоба, яка будь-коли існувала на світі, стала в пригоді кращій і найвеличнішій королеві, — правдива для нас утіха».

Для того, хто ні про що й не здогадувався, цей кручений і неясний лист на перший погляд був незрозумілий. Та все ж якби королева уважно прочитала його й трохи поміркувала, то б здивувалася: які умови оплати? Яка діамантова оздоба? Та ми вже мали сотні нагод переконатися: Марія Антуанетта рідко уважно читала до кінця щось писане чи друковане — надто їй нудно ставало; в неї ніколи не було схильності до серйозних роздумів. Тож листа Боме вона взагалі відкрила аж тоді, коли той уже пішов. Оскільки вона — анітрохи не здогадуючись про те, що відбувається насправді, — не збагнула сенсу тих відданих і заплутаних фраз, то звеліла камеристці завернути Боме для пояснень. Та, на жаль, ювелір уже вийшов із замку. «Ет, колись воно з’ясується, що мав на увазі той йолоп Боме! Тож до наступного разу», — подумала королева й одразу спалила листа.

Спалення листа, небажання королеви допитуватись далі, на перший погляд, теж видається — як усе в історії з кольє — неправдоподібним, і навіть такий правдивий історіограф, як Луї Блан, добачав у цьому негайному нищенні підозру, ніби королева теж щось знала про ту заплутану справу. Насправді в тому, що ця жінка поквапно спалила листа, не було нічого надзвичайного, бо ж усе своє життя вона миттю нищила кожен писаний до неї рядок, боячися власної неуважності й шпигування двору: навіть після штурму Тюїльрі в її письмовому столі не знайшлося жодного листа. Але те, що завжди було обережністю, цього разу було нерозважністю.

Отже, збіглася ціла низка випадків, щоб не дати завчасно виявитись шахрайству. Але тепер уже ніякі фокуси не допомагають, підходить перше серпня, й Боме прагне повернути свої гроші. Однак Лямотт намагається захиститися востаннє: вона раптом розкрила ювелірам свої карти й зухвало пояснює: «Вас одурили, на тій поруці, що в кардинала, фальшивий підпис. Але герцог багатенький, він і сам може заплатити». Цим вона сподівалася відхилити удар, сподівалася, власне, цілком логічно обчисливши, — що розгнівані ювеліри кинуться до кардинала, все йому розкажуть, — і той, боячись, аби цілий двір і дворянство навіки не засміяли його, знічено стулить уста й любенько відлічить один мільйон шістсот тисяч ліврів. Але Боме й Бассанжеві було не до логіки й психології, вони тремтіли за власні гроші. Вони не хочуть мати ніякого діла з кардиналом, що загруз у боргах. Королева — вони обидва й досі вважають, що вона все знає, якщо й досі не відповіла на їхній лист, — видається їм платоспроможнішим боржником, ніж той вітрогон кардинал. Та й потім: якщо й станеться найгірше, — проте в цьому вони помилились, — усе ж у неї в руках коштовна запорука — кольє.

Тепер настала мить, коли вже незмога напустити густішого туману. Й коли Боме подався у Версаль і попросив аудієнції в королеви, вся ця вавилонська вежа брехні нараз обвалилася. Вже через хвилину ювелір і королева дізналися про безсоромне шахрайство, а хто саме шахрай — має показати суд.

З усіх актів і свідчень цього найзаплутанішого судового процесу сьогодні незаперечно відомо, що Марія Антуанетта навіть гадки не мала про те, як ницо надуживають її ім’я, як підступно граються її честю й легковажать її особою. Юридично вона цілком невинна, просто жертва, яка нічогісінько не знала, й ще менше могла брати участь у цьому найзухвалішому в світовій історії ошуканстві. Вона ніколи не приймала кардинала, не зналася з пронозою Лямотт, навіть у руках не тримала жодного камінчика з кольє. Тільки запекла й злобна ненависть, добре вже знаний поговір звинуватив Марію Антуанетту в спілці з тією облудою й дурноверхим кардиналом; повторюю знов і знов: королева навіть близько не знала про ту зграю шахраїв і фальшувальників, злодіїв і йолопів, що вплутали її в цю ганебну історію.

І все-таки з погляду моралі Марія Антуанетта виправдана не цілком. Бо вся ця брехня закрутилася тільки через те, що повсюдна лиха слава про королеву надавала ошуканцям сміливості, одурені наперед уже вірили будь-якій королевиній нерозважності. Кількарічна тріанонська легковажність і дурощі були немовби прологом до цієї комедії брехні. Жодній розумній людині й на гадку не спало б повірити в можливість таємного листування Марії Терезії — істинної володарки — поза спиною свого чоловіка або в її рандеву в темнім парковім гаї. Ні Роган, ні обидва ювеліри не піймались би так легко на гачок невправного шахрайства, мовляв, у королеви сутужно з грошима і вона, не кажучи чоловікові, хоче через посередників потай придбати на виплат дорогу діамантову оздобу, якби перед цим не плескали в цілому Версалі про нічні походеньки в парку, про придбані й замінені самоцвіти, несплачені борги; Лямотт ніколи б не спорудила таку вежу брехні, якби її підмурком не була легкодумність самої королеви, а риштуванням — її лиха слава. Повторюю знов і знов: у цій фантастично облудній історії з кольє Марія Антуанетта цілком невинна — але те, що таке крутійство взагалі насмілились пов’язати з її іменем і повірили в нього, було й зостається її історичною провиною.

Суд і вирок

Гострими, мов у сокола, очима Наполеон примітив найголовнішу помилку Марії Антуанетти на суді за кольє. «Королева була безвинна, але щоб її безвинність визнали прилюдно, захотіла, щоб суддею був парламент. Наслідком було те, що королеву стали вважати винною». Справді: в цій історії Марія Антуанетта вперше втратила впевненість. Коли давніше навіть не скинувши оком вона зневажливо проминала смердюче баговиння пліток і обмов, то цього разу шукає захисту в суду, який досі зневажала: в громадської думки. Довгі роки вона ніби не чула й не слухала дзижчання затруєних стріл. Та коли в нестримному гніві раптово и майже істерично почала вимагати правосуддя, вона виказала, як довго й сильно зачіпалися її гордощі: нехай на кардинала Рогана, який найбільше дошкулив їй, накладуть щонайтяжчу покуту. Та згубним було те, що лише вона сама вірила в лихі наміри бідолашного дурня. Навіть Йосиф II у Відні із сумнівом похитав головою, коли сестра змалювала йому Рогана архізлочинцем: «Я знаю великого милостинника як найлегковажнішого марнотратника, але вважаю його нездатним на таке шахрайство й ницу підступність, які тепер закидають йому». Ще менше в Роганову провину вірить Версаль — і невдовзі поширюються дивовижні чутки, ніби цим раптовим арештом королева просто хотіла позбутися незручного для неї спільника. Прищеплена матір’ю ненависть занадто бездумно штовхнула її на ворога. І від незграбного різкого руху з неї впала володарча мантія, що робила її невразливою: вона сама підставила себе під загальну ненависть. Адже всі її таємні вороги тепер уже можуть згуртуватися заради спільного діла. Марія Антуанетта нерозважно штирхнула в ціле гадюче кубло враженої пихи. Бо ж у кардинала Луї де Рогана — як же могла вона забути! — одне з найдавніших і найславетніших імен Франції, він кревно пов’язаний з іншими вельможними родами, насамперед із Субісами, з Марсанами і з Конде; певне, що всі ці родини відчули смертельну образу, коли, мов звичайного кишенькового злодія, в королівському палаці арештовують їхнього родича. До того ж обурилось і високе духівництво. Як можна, грубий рубака взяв до арешту вбраного у святкові шати кардинала — його високопреосвященство — за кілька хвилин до того, як він мав правити службу Божу. Послали скаргу до самого Риму — як дворянство, так і духівництво відчули, що ображено ввесь їхній стан. Крім того, рішуче стало до бою й могутнє братство франкмасонів, бо жандарми потягли в Бастилію не тільки їхнього благодійника — кардинала, але й бога безбожників, їхнього ватажка маестро ложі Каліостро; тепер їм нарешті трапилась нагода пожбурити кілька каменюк у вікна самовладності трону й вівтаря. Всю цю історію захоплено вітав народ, який звичайно не допускався до всяких свят і пікантних скандалів двірського світу. Нарешті хоч раз ушанували його небаченим видовиськом: прилюдно звинуватили живого кардинала, а під пурпуровою єпископською тогою скупчилась ціла зграя шахраїв, донощиків, ошуканців, фальшувальників; і за всім цим на другому плані — щонайбільша втіха! — горда й зарозуміла австрійка! Скандал із «превелебним високопреосвященством» був найкращим дарунком, найласішою темою для всіх авантурників пера й олівця — памфлетописців, карикатурошкрябів і газетних пащекунів. Навіть політ братів Монгольф’є, що відкрив для цілого людства нову стихію, не зродив у Парижі й усьому світі такого інтересу, як цей королевин суд, що поволі перетворився на суд над королевою. Оскільки по закону промови адвокатів могли друкуватися без усякої цензури ще до їхнього виголошення, то в книгарнях було таке стовпище, що змушена була втручатись поліція. Безсмертні твори Вольтера, Жана Жака Руссо й Бомарше за десятки років не мали таких величезних накладів, як ці судові промови за однісінький тиждень. З рук рознощиків виривали сім, десять, двадцять тисяч примірників, на яких ще й фарба не висохла, в іноземних посольствах посли цілісінькі дні обв’язували пакунки, щоб, не гаючись, одіслати своїм по-приятельськи зацікавленим володарям найновіші глузописи про двірський скандал у Версалі. Кожен прагнув знати й відати геть про все, тижнями тільки про це й говорили, сліпо вірили найбезглуздішим чуткам. На самий суд із провінції прибули правдиві каравани дворян, міщан і адвокатів, паризькі ремісники на цілі години кидали напризволяще свої крамниці. Непомильним інстинктом народ несвідомо відчуває: тут буде не просто суд за одненьку провину — з цього невеликого брудного клубка розкрутяться самі всі нитки, що тягнуться до Версалю, — неподобство lettres de cachet, цих свавільних наказів про арешт, марнотратність двору, фінансове безладдя, — тепер до всього можна приглянутись, крізь дірку в паркані від ненароком відірваної дошки вся нація вперше може зазирнути в потаємний світ недоступного. На цьому суді йдеться не про якесь кольє, а про всю систему врядування, адже, вміло повернувши звинувачення, його можна спрямувати проти всього панівного класу, проти королеви, а з тим і проти монархії. «Яка знаменна й щедра на обіцянки подія! — вигукнув якийсь потаємний фрондер у парламенті. — Кардинала викрили як ошуканця! Королева вплутана у скандальний процес! Скільки бруду на єпископській патериці і на монаршому скіпетрі! Який тріумф для ідеї свободи!»

Королева ще не здогадується, скільки всяких нещасть випустила вона на свою голову єдиним поквапним рухом. Та коли будівля вже трухлява й давно здуплавіла, досить витягти зі стіни один цвях, щоб заваливсь увесь дім.

Перед судом було обережно відкрито таємничу скриньку Пандори. Звідти полинули аж ніяк не трояндові пахощі. На користь злодійці була лише та обставина, що її шляхетний чоловік вчасно подався до Лондона з рештками кольє, — через те бракувало очевидних доказів, кожен міг зіпхнути на іншого, ніби той украв і тримає в себе невидиму річ, потай усе ж і далі натякаючи, що кольє, може, ще й досі в руках королеви. Здогадуючись, що вельможне панство звалить усю провину на неї, Лямотт, аби відхилити від себе підозру й підняти на глум Рогана, звинувачує в крадіжці цілком безневинного Каліостро й силою втягує його в процес. Вона не цурається жодних засобів. Своє раптове багатство безсоромно й зухвало пояснює тим, що була коханкою його високопреосвященства, — а кожен знає про щедрість цього чулого пастиря! Принаймні для кардинала все обернулося прикріше, бо нарешті вдалося схопити ревного поплічника Рето й малу модистку баронесу д’Оливу, і їхні признання з’ясували все.

Та одне ім’я — королеви — боязко уникали називати і обвинувачення, і захист. Обвинувачені ретельно стереглися хоч у чомусь винити Марію Антуанетту, навіть Лямотт — згодом вона інакше заговорить — відкидає як злочинний наклеп думку, ніби королева отримала кольє. Але саме те, що всі вони, ніби змовившись, говорили про королеву так шанобливо й уклінно, пробудило в недовірливого люду почуття геть протилежні; все далі шириться чутка, мовляв, вони ухвалили «пощадити» королеву. Вже плещуть, ніби кардинал великодушно перебрав борг на себе, і, хто його знає, справжні чи фальшиві були ті листи, які він так квапливо й потаєнці спалив? Чи все ж нема тут — до ладу не знати й чого — але чогось такого, що б неславило в цій історії королеву? Й не допомогло, що факти були цілком ясні, semper aliquid haeret[97]; саме тому, що на суді її ім’я не називалося, Марія Антуанетта невидимо постала перед судом.

31 травня нарешті мали винести вирок. Від п’ятої години ранку перед палацом правосуддя купчились неозорі юрмиська, — всі на лівому березі не вміщалися, навіть на Новому мості й на правому березі Сени стовпився нетерплячий люд; кінній поліції ледь удавалося давати якийсь лад. З палких поглядів і шалених вигуків глядачів шістдесят чотири судді ще дорогою в суд відчули важливість вироку для всієї Франції, але найдужче нагадали їм про це в передпокої великої зали нарад, у «grande chambre»[98]. Там, утворивши живу вуличку й низько схилившись перед суддями, в жалобному вбранні стояло дев’ятнадцять представників родин Роганів, Субісів і Лотарінзького дому. Ніхто й слова не вимовив, жоден не ступив наперед. Їхнє вбрання й поведінка виказували все. Й це німе благання, щоб суд своїм вироком повернув родині Роганів її мало не зганьблену честь, владно подіяло на суддів, що й самі здебільшого належали до високої французької аристократії; перш ніж почалась нарада, вони вже знали: народ і дворянство, ціла країна чекає для кардинала виправдального вироку.

Та все ж нарада тривала шістнадцять годин, Рогани й десятки тисяч люду на вулиці чекали 16—17 годин — від шостої ранку до десятої вечора. Бо судді стояли перед рішенням, яке б мало вельми далекосяжні наслідки. Насамперед винесли вирок тій облуді, потім її головним спільникам і радо відпустили малу модистку: адже вона була гарненька й до того ж нітрохи не здогадувалася, як її одурили у Венеринім гайку. Вирішувати, власне, треба лише саме кардиналове питання. Всі однодушно виправдують його, бо вже дізналися, що ніякий він не шахрай, одурили його самого, — але існують неоднакові думки щодо форми цього виправдання, адже воно матиме значні політичні наслідки. Двірська партія — й не без слушності — вимагає, аби виправдання все ж було пов’язане з доганою за «злочинну зухвалість», яку, хай там що, виказав кардинал, повіривши, ніби королева Франції потай призначатиме йому рандеву в темнім гаї. За таку непошану до священної особи королеви представник обвинувачення вимагає, щоб Роган перед grande chambre прилюдно й упокорено попросив вибачення й зрікся свого кардинальського сану. Супротивна, неприхильна королеві партія натомість прагне припинити справу. Кардинала одурили, отже, він безвинний і бездоганний. Але таке цілковите виправдання мало у своїм сагайдаку отруєні стріли. Адже, зглянувшись на те, що кардинал уважав можливим таку потаємність і самостійність з огляду на всім відому королевину поведінку, Марію Антуанетту прилюдно поставили б до ганебного стовпа за її легкодумство. Так, чималі важки лежать на шальках терез: якщо Роганову поведінку принаймні визнають непоштивістю до королеви, то Марії Антуанетті вже годі нарікати, що безкарно надужили її ім’я; якщо ж його цілком виправдають, то заразом морально засудять королеву.

Це знають судді в парламенті, знають обидві партії, знає й жадливий, нетерплячий народ. Вирок осудить більш ніж просто окремий незначний випадок. Тут вийшла на суд не приватна, а злободенна політична справа — чи й досі французький парламент уважає особу королеви «священною» і недоторканною, чи й вона, точнісінько, як решта французьких громадян, підлягає законам; ранкова зоря прийдешньої революції вперше зачервонила вікна палацу правосуддя й сусідньої Конс’єржері, жахітної в’язниці, звідки згодом повезуть на ешафот Марію Антуанетту. Те, що постало в цьому домі, в ньому ж і завершиться. У тій самій залі, що й Лямотт, згодом мала відповідати королева.

Судді радились шістнадцять годин, завзято змагалися думки й не менш — інтереси. Бо й партія королеви, і супротивна вдалися до всіх засобів, насамперед підмастивши золотом; кілька тижнів тиснули на членів парламенту — погрожували, вмовляли, давали хабарі й купували, — й уже співалося на вулицях:

Si cet arrêt du cardinal

Vous paraissait trop illégal

Sachez que la finance

Eh bien

Dirige tout en France

Vous m’entendez bien![99]

Врешті парламент помстився за довгорічну байдужість короля й королеви до себе, надто багато було суддів, котрі вважали, що настав уже час допекти автократам до живих печінок. Двадцятьма шістьма голосами проти двадцяти двох — така запекла точилась боротьба — кардинала виправдали «без жодної догани», також звільнили його приятеля Каліостро й малу модистку з Пале-Рояля. Навіть поплічникам виказали ласку, їх просто витурили з країни. За всіх понесла покуту Лямотт, її одностайно засудили до покарання різками, випікання тавра «V» («voleuse»[100]) й довічного ув’язнення в Сальпетрієрі.

Але кардиналовим виправдальним вироком засудили — й довічно — також ту, що не сиділа на лаві підсудних. Відтоді безборонну Марію Антуанетту віддали на поталу злісним обмовам і лютій ненависті.

Хтось один вискочив із судової зали, сповістивши вирок, далі вже сотні люду натхненно славили виправдання на вулицях. Знялися такі буйні радощі, що клекіт і гамір чулись на другому березі. Замість звичного «Хай живе король!» по місту гриміло новітнє гасло «Хай живе парламент!». Суддям було несила боронитися від удячного захвату юрби. Вони випручувались із обіймів, ухилялися від цілунків перекупок, а їм під ноги стелилися квіти. Розпочався пишний переможний похід виправданих. Мов за звитяжним полководцем, десятки тисяч люду йшли до Бастилії за кардиналом, знов обрядженим у пурпурові шати, — там він мав перебути ще останню ніч, — а навколо в’язниці аж до світанку вартували й буяли веселощами щораз нові юрмиська. Не менш бучно вшанували й Каліостро — лише поліційний наказ не дав запалити в місті святкові вогні на його честь. Так пишно вітав увесь народ — лиховісне знамення! — двох чоловіків, що нічого не зробили й нічим не прислужилися Франції, а тільки занапастили й знеславили королеву й монархію.

Королева марно намагалася приховати свій розпач — надто сильно й прилюдно хльоснули її батогом по обличчю. Камеристки бачать, як вона заходиться плачем, Мерсі повідомляє до Відня, що її горе «більше, ніж давав розумних підстав сподіватися цей привід». Не свідомим міркуванням, а значно сильнішим інстинктом Марія Антуанетта зразу відчула непоправність цієї поразки; вперше, відколи зодягла корону, вона зіткнулася з силою, могутнішою, ніж її воля.

Та король ще тримав у руках право остаточного вироку. Завзятими заходами він ще міг урятувати ображену честь своєї дружини і вчасно залякати невиразний опір. Сильний король, рішуча королева розігнали б такий бунтівничий парламент по домівках — так зробив би Людовік XIV, може, й Людовік XV. Але дух Людовіка XVI був занадто кволий. Він не зважився заміритись на парламент, а тільки, щоб хоч трохи вдовольнити дружину, послав кардинала у вигнання, а Каліостро випхав із країни — напівкара, що лише роздратувала парламент, не дуже його й зачепивши, та образила правосуддя, не відновивши королевиної честі. Як завжди нерішучий, він обрав середину, що в усі часи було найзгубнішою політичною помилкою. Відтак він уже покотився до прірви, й невдовзі в поєднаній долі подружжя справдилося давнє прокляття, що тяжіло над Габсбурґами й вилите в незабутні рядки Грільпарцера:

Ось прокляття великого дому:

На півшляху, зробивши півділа,

У півсили боязко змагатись.

Король безповоротно проґавив нагоду сміливого втручання. І для королеви парламентський присуд звістував початок нової доби.

Навіть до Лямотт двір ужив такі ж половинчасті згубні заходи. Тут теж існувало дві можливості: або змилосердитись до злодійки, великодушно скасувавши жорстоку кару — це б справило щонайліпше враження, — або ж покарати її якомога прилюдніше. Але внутрішня непевність знов обрала середній шлях. Правда, врочисто поставили поміст, ніби пообіцявши цим усьому народові дикунське видовисько прилюдного таврування; вже сплатили казкові ціни за право дивитися з вікон навколишніх будинків, та все ж останньої миті двір злякався власної смілості. О п’ятій ранку — навмисне вибраній годині, коли можна не боятися свідків, — чотирнадцять катів притягли до палацу правосуддя жінку, що несамовито зойкала й нестямно пручалась, і на порозі зачитали їй вирок про кару різками й таврування. Але ж привели, мов скажену левицю, істеричка моторошно завила й, кленучи короля, кардинала й парламент, розбудила всіх довколишніх жителів; вона шарпалась, кусалась і брикалася, зрештою, щоб випекти тавро, з неї змушені були стягти одяг. Та коли вогненна печатка торкнулася плеча, жертва судомно шарпнулась угору, зблиснувши, на втіху юрбі, голісіньким тілом, і замість плеча розпечене «V» відбилося на грудях. Завивши, мов скажений звір, вона крізь сіряк укусила ката й, знесилівши від тортур, знепритомніла. Зомлілу, мов труп, потягли в Сальпетрієр, де, за вироком, убрана в грубу ряднину й дерев’яні черевики, годована самим чорним хлібом і сочевицею, вона мала працювати довіку.

Тільки-но дізналися про жорстокі подробиці цієї кари, як усі симпатії нараз повернулися до Лямотт. Якщо п’ятдесят років тому — це можна прочитати в Казанови — всі придворні кавалери і дами чотири години дивилися на муки недоумкуватого Дам’єна, котрий цизориком подряпав Людовіка XV, і тішились, як його роздирали розпеченими лещатами, обварювали киплячою олією і як після безкінечної агонії, коли здійнялося сторч його вмить посивіле волосся, прикрутили врешті до колеса, то нині це саме дворянство, ставши, як мода велить, людинолюбним, ураз зворушливо перейнялося долею «невинної» Лямотт. Бо ж тепер, на щастя, знайшли новий і цілком безпечний спосіб фрондувати проти королеви, хизуючись одвертими симпатіями до «жертви», «бідолашної безталанниці». Герцог Орлеанський улаштував прилюдне зібрання, все дворянство шле у виправний дім дарунки, в Сальпетрієр щодня наїздять пишні карети. Відвідини покараної злодійки стали «dernier cri»[101] моди паризького товариства. Одного дня серед розчулених відвідувачок уражені абатиси впізнали навіть найпершу подругу королеви герцогиню Ламбаль. Чи вона прибула сама, чи, як одразу стали шептати люди, її потай послала Марія Антуанетта? Хай там що, але це недоречне співчуття кинуло на королеву ще одну прикру тінь: «Що значать такі відверті жалощі, — запитував кожен. — Може, королеву мучить совість? Чи вона хоче порозумітися потай зі своєю “жертвою”?» — Чутки не вщухають. І коли через кілька днів Лямотт бозна-як — уночі хтось розчахнув в’язничні двері — втекла до Англії, Париж був одної думки: королева врятувала свою «подругу», віддячивши їй за те, що та великодушно замовчала на суді її провину чи частину провини в історії з кольє.

Насправді те, що Лямотт дали змогу втекти, було найпідступнішим ударом ницої зграї змовників. Бо тепер не тільки навстіж розчахнули браму потайним чуткам про згоду між королевою і злодійкою, а й покарана Лямотт може собі в Лондоні вдавати обвинувача, безкарно публікувати безсоромну брехню й обмови, — ба навіть більше, нарешті знову може — бо ж у Франції і в Європі таких «викриттів» чекає бозна-скільки люду — заробляти до ката грошей. Як тільки вона добулась до Лондона, їй одразу ж запропонував чималеньку суму один видавець; намарне спробував двір, тепер уже знаючи разючу силу обмов, перехопити отруйні стріли — Поліньяк, фаворитку королеви, послали до Лондона, щоб за двісті тисяч ліврів купити мовчанку злодійки, але проноза вдруге одурила двір: гроші взяла, але, не зволікаючи, раз, другий і третій, щоразу з доповненнями й новими сенсаційними вигадками видала свої «мемуари». В цих мемуарах є все, що хоче почути спрагла скандалів публіка, і навіть більше: суд у парламенті — це вже пусте прикидання, а бідну Лямотт підло віддали на поталу. Зрозуміло, не хто інший, як королева звеліла придбати кольє й узяла його від Рогана, а вона безневинна, як янгол, і тільки заради дружби перебрала на себе злочин, аби захистити ображену королевину честь. Безсоромна брехуха пояснила також свою приязнь із Марією Антуанеттою, ще й точнісінько так, як того прагла хтива зграя: more lesbico[102], спільним ложем. Не зарадило, що незграбність більшої частини цієї брехні зразу відкривалася кожному неупередженому оку, приміром, коли Лямотт ознайомила, ніби, ще бувши ерцгерцогинею, Марія Антуанетта вже кохалася з кардиналом Роганом, коли той був послом у Відні, — таж кожна зичлива людина на пальцях могла б облічити, що тоді, коли Роган сидів у Відні, Марія Антуанетта давно вже була дофіною у Версалі. Але зичливих людей було вже мало. Натомість широка публіка захоплено читала десятки пропахчених мускусом любовних листів королеви до Рогана, сфальшованих Лямотт у її мемуарах, і чим більше вона повідала всяких збочень, тим дужче прагли дізнатися про них. Писалися пасквіль за пасквілем, кожен наступний перевершував попередні своєю непристойністю й ницістю; невдовзі з’явився «Список осіб, із якими королева була в сороміцькому зв’язку», було там аж тридцять чотири прізвища, чоловіки й жінки — герцоги, актори, лакеї, брат короля вкупі зі своїм служником, пані Поліньяк і Ламбаль і, зрештою, аби не розводитись довго, «toutes les tribades de Paris»[103], a з ними й послідущі вуличні шльондри. Та згодом штучно роздмухані салонні та вуличні плітки приписували Марії Антуанетті куди більше любовних партнерів; хоч раз напосівши на жінку — хай то буде імператриця чи кінозірка, королева чи ж оперна співачка, — еротично збуяла фантазія цілого міста й усієї нації, — тоді, як і сьогодні, — вигадує, ростучи, мов лавина, всі мислимі сороміцтва та збочення, аби з показним обуренням, але в потаємному оргазмі тішитися її вигаданою хіттю. Інший пасквіль — «La vie scandaleuse de Marie Antoinette»[104] — розповідав про дужого гайдука, котрий на австрійськім імператорськім дворі мав задовольняти невситимий «fureurs utérines»[105] (така соковита назва в третього памфлету) тоді ще тринадцятирічної дівчини; «Bordel Royal»[106] (ще один памфлет) з усіма його «любками й любчиками» був старанно оздоблений численними порнографічними гравюрами, на яких зачудований читач міг бачити королеву з різними партнерами в любовних позах, гідних Аретіно. Чимраз дристали все вище, брехня ставала все ненависніша — і кожен цьому вірив, адже й хотів вірити всьому про ту «злочинницю». Через два-три роки після суду за кольє Марія Антуанетта остаточно набула лихої слави найрозпуснішої, найбезсоромнішої, найпідступнішоі й найдеспотичнішої жінки всієї Франції, натомість промітну й затавровану Лямотт уважають безневинною жертвою. Й ледве зіп’ялась революція, клуби, взявши втікачку під свій захист, намагалися знову привезти її в Париж, аби вдруге прокрутити суд за кольє, та цього разу звинувачувала б Лямотт, а Марія Антуанетта сиділа б на лаві підсудних; тільки раптова смерть Лямотт — 1791 року в припадку манії переслідування вона вискочила з вікна — перешкодила тріумфальному вступові облудниці в Париж і проголошенню декретом «її великих заслуг перед Республікою». А якби не втручання долі, світ побачив би ще гротескнішу комедію правосуддя, ніж суд за кольє: уславлена Лямотт дивилась би на страту королеви, на яку сама ж і наклепала.

Прокидається народ, прокидається й королева

Історичне значення суду за кольє полягає в тому, що гострий і сліпучий прожектор громадської уваги впав на особу королеви й вікна Версалю — а в бунтівничі часи бути на видноті завжди небезпечно. Адже для того, щоб стати боєздатним, перелитись у діло, невдоволення, скоро лише народившись, завжди потребує людської постаті — чи то прапороносця нової ідеї, чи то мішені для набіглої ненависті — біблійного цапа розгрішення. Таємниче єство «народу» здатне сприймати світ лиш антропоморфно, примічати самих людей; його розум до пуття ніколи не міг збагнути абстрактних понять, бачить тільки постаті — тому завжди, відчувши негаразд, починає шукати винного. Французький народ давно вже неясно відчував, що йому чинять кривду. Але довго слухняно хилив голову й простосердо сподівався на ліпші часи, щоразу захоплено вітаючи корогвами кожного нового Людовіка й далі побожно відробляючи дворянам і церкві чинш і панщину — але чим дужче він гнувся, тим важче ставало ярмо, тим жадібніше ссали його кров податки. В багатій Франції порожніли клуні, убожіли орендарі; на найщедрішій землі за найкращих у Європі природних умов люди жили без хліба. Хтось же повинен бути винний: коли в одного бракує хліба, то, мабуть, другий їсть його забагато; коли одного задавлюють обов’язки, то має бути другий, хто урвав собі забагато прав. Глухий неспокій, що передує будь-яким виразним думкам і намаганням і породжує їх, поволі огорнув усю країну. Третій стан, якому Вольтер і Жан Жак Руссо вже зняли полуду з очей, почав самостійно мислити й дорікати, читати, писати й порозуміватися між собою; часом займалися далекі блискавиці, віщуючи нечувану грозу, сплюндровані обійстя й загладу феодалам. Лихе невдоволення, мов чорне хмаровиння, давно вже нависло над країною.

Аж раптом одна за одною впали дві сліпучі блискавиці, освітивши народові все, що коїлось: перша — суд за кольє, друга — Калоннова заява про дефіцит. Скутий у своїх намірах провести реформи, а може, й потай озлоблений на двір, міністр фінансів уперше назвав точні цифри. Те, що так довго приховувалося, тепер уже знає кожен: за дванадцять років урядування Людовіка XVI державний борг сягнув одного мільярда двохсот п’ятдесяти мільйонів. Народ зблід і закляк від такої блискавки. Мільярд двісті п’ятдесят мільйонів, астрономічна сума — хто й навіщо розтринькав її? Суд за кольє дав відповідь: бідолахи, котрі за кілька су гарують цілісінький день, дізналися, що велике панство діаманти вартістю в півтора мільйони вважає звичайним любовним дарунком, за десять, за двадцять мільйонів купує собі замки, а народ поневіряється у злиднях. Оскільки кожен знав, що король, скромняга й обиватель духом, аж ніяк не причетний до цих фантастичних витрат, то вся лють лавиною впала на сліпучу, марнотратну й легкодумну королеву. Винного за державні борги знайшли. Тепер уже знають, чому щодня знецінюються асигнації, чимраз дорожчає хліб і ростуть податки, — адже розпусна циндра у своєму Тріаноні цілу кімнату оздобила діамантами, брату Йосифу потай послала в Австрію сотню мільйонів золотом на війну, обсипала пенсіями, посадами й маєтками своїх бахурів і любок. Раптом знайшли причину лиха, винуватця банкрутства — й королеву перехрестили. В кожнім кутку Франції її вже звали «пані Дефіцит»; слово, мов тавро, пломеніло в неї на плечах.

Ось тут і репнуло хмарне небо, посипався град брошур і полемічних писань, ринула повінь записок, пропозицій і петицій; у Франції ще ніколи стільки не читали, не писали й не говорили — почав прокидатися народ. У найглухіших селах добровольці й солдати, що воювали в Америці, розповідали про демократичну країну, де нема ні двору, ні короля, ні дворян, а є лише самі громадяни, цілковита рівність і свобода. Хіба ж у «Суспільному договорі» Руссо, а ще тонше й потаємніше в писаннях Вольтера й Дідро не чітко сказано, що монархія аж ніяк не кращий і не єдиний догідний Богові спосіб урядування? Давня, безсловесна і схилена шаноба вперше з цікавістю задерла голову, — і дворянство, і народ, і міщани набули нової певності; нечутне шепотіння масонських лож і громадських зібрань мало-помалу зросло до гучного бурмотіння і гримотливого ремства, в повітрі жевріють електричні заряди, от-от спалахне вогонь: «Завдяки дедалі більшим духовним збуренням, — повідомляє посол Мерсі до Відня, — лихо сягає величезних розмірів. Уже можна казати, що неспокій охопив усі верстви суспільства, і ця гарячкова тривога дає парламенту силу й далі суперечити королеві. Аж не віриться, як зухвало, навіть у людних місцях, говорять про короля, герцогів і міністрів, засуджуючи їхню діяльність; найчорнішими фарбами змальовують марнотратність двору й наголошують на потребі скликати Генеральні Штати, ніби в країні й уряду ніякого нема. Спинити свободу слова карами не можна, гарячка охопила всіх; навіть якщо тисячі людей кинути до в’язниці, лиха вже не позбутися, натомість спалахне народний гнів і буде неминучий бунт».

Загальне невдоволення вже не потребує ні маски, ні обережності, воно сміливо виступає наперед і каже те, що хоче; навіть про око вже не дотримуються ніяких виявів поваги. Коли невдовзі після суду за кольє королева вперше знову зайшла до своєї ложі в театрі, то в залі так гучно засичали, що надалі вона відцуралася театру. Коли пані Віже-Лебрен надумала прилюдно виставити в «Салоні» свій портрет Марії Антуанетти, то, боячися дуже ймовірних образ намальованій «пані Дефіцит», портрет королеви чимшвидше звідти забрали. Скрізь — у будуарах і дзеркальних залах Версалю — Марія Антуанетта вже не тільки спиною відчуває холодну ненависть, але бачить і чує її. Зрештою вона зазнала ще більшої ганьби: міністр поліції якомога делікатніше сповіщає, що певний час їй ліпше не їздити до Парижа, бо навряд чи вдасться вберегти її від усяких прикрих оказій. Затамована лють усієї землі кипучим потоком упала на однісіньку людину, і королева, раптом отямившись від своєї безжурності, прочумавшись під різками ненависті, з розпачливим зойком спитала останніх своїх друзів: «Що вони хочуть від мене?.. Що я їм зробила?»

Мав ударити грім, щоб Марія Антуанетта вжахнулася свого гордовитого й безжурного «laisser-aller»[107]. Вона прочнулася від сну і, колись глуха й нечула до порад, починає нині розуміти, чим знехтувала, — і з нервозною поквапністю похопилася надолужити найдратливіші помилки. Передусім, черкнувши пером, зменшила власні витрати. Відіслала пані Берґен, обмежує витрати на гардероб, замкове господарство і стайні, що заощаджувало більше мільйона на рік; з її салонів зникають гравці і карти; вона припиняє розбудову замку Сен-Клу, кілька інших замків якомога швидше продає; скасовує низку непотрібних посад, насамперед ті, що посідали її тріанонські фаворити. Марія Антуанетта дослухається, що робиться довкола, вперше скорилася не старій силі — моді, що панує в товаристві, а новітній — громадській думці. Завдяки вже цим першим спробам вона до решти збагнула справжні почуття своїх дотеперішніх друзів, котрих, заживши через це лихої слави, стільки років обсипала ласками й привілеями, — державні реформи їхнім коштом зовсім не до вподоби тим грабіжникам. «Нестерпно, — прилюдно нарікав один безсоромний лакуза, — жити в країні, де не певен, що завтра матимеш те, чим володів учора». Проте Марія Антуанетта невблаганна. Знявши з очей полуду, вона ліпше розуміє довколишнє. Відцуравшись згубного товариства Поліньяк, знову наблизила своїх давніх дорадників — Мерсі й давно вже спровадженого Вермона, — здавалося, її запізнілий досвід усе-таки визнав слушність марних засторог Марії Терезії.

Але відповіддю на всі її зусилля було тепер згубне слово «запізно». Серед великого розруху ніхто й не помітив цих мізерних зречень, хапливі заощадження зникали, мов краплі, у велетенській бочці Данаїд — бочці дефіциту. Зляканий двір побачив, що окремі випадкові заходи вже не зараджують: потрібен Геркулес, який зміг би нарешті відкотити величезний камінь дефіциту. Міняють помагачів, призначають щоразу нового міністра фінансів, але всі вони вдаються до тих нетривких і минущих засобів, які й сьогодні добре запали нам у пам’ять (історія завжди повторюється): надмірних позичок, що нібито покривали попередні, нещадних податків і поборів, випуску асигнацій і скорочення золотого обігу — отже, до прихованої інфляції. Та оскільки хвороба засіла значно глибше й полягає в хибному обігу в нездоровому розподілі національного продукту, в скупченні всіх багатств у руках нечисленних феодальних родин, а фінансові лікарі не зважуються на доконечне хірургічне втручання, недуга державної скарбниці стає хронічною. «Коли марнотратність і легкодумність спорожнили королівську скарбницю, — пише Мерсі, — знявся крик розпачу й переляку. І тоді міністри фінансів почали вдаватися до згубних засобів, вигадуючи нові податки, або, як-от недавно, вилучивши, прикрившись усякою брехнею, золото з обігу. Ці тимчасові ліки на мить угамовують болещі, й усі, незбагненно легко забуваючи про розпач, віддаються веселій безжурності. Своїм безладдям і здирством теперішній уряд безперечно перевершив попередній, і з морального погляду неможливо, щоб такий стан тривав ще довше й не призвів до катастрофи». Та що відчутніше наближення тієї катастрофи, то тяжче непокоїться двір. Нарешті, аж нарешті почали розуміти: замало міняти міністрів, треба міняти систему. За мить до банкрутства вже не вимагають, аби жаданий рятівник був шляхетного роду, але щоб він насамперед був — нове поняття для французького двору — популярним і тішився довірою тієї незнаної й небезпечної істоти — «народу».

Такий рятівник уже є, при дворі його знають, у скруті навіть користалися його порадами, проте він міщанського роду, іноземець — швейцарський громадянин, — ба навіть ще гірше: єретик во плоті, кальвініст. Але міністри не вельми раділи цьому зайді — й коли той у своєму «Compte rendu»[108] надто вже розкрив народові очі на їхнє фінансове ворожіння, вони мерщій спровадили його. Тоді роздратований швейцарець на жалюгідному клапті паперу пише королю прохання про відставку; Людовік XVI не міг подарувати такої непоштивості і довго приказував або навіть запевняв, що вже ніколи не візьме на службу Неккера.

Але тепер Неккер якраз той чоловік, що треба, — королева нарешті зрозуміла доконечність мати при собі саме такого міністра, який міг би вкоськати цього дикого й ревучого звіра — громадську думку. Щоб утвердити свій вибір, навіть їй треба подолати внутрішній опір — бо й попереднього міністра Ломені де Брієнна, який швидко зробився немилим, призначили лише завдяки її впливові. Чи не звинуватять її знов, коли буде ще одна невдача? Оскільки її завжди нерішучий чоловік вагається й далі, вона сама рішуче, мов до отрути, вдається до цього небезпечного помічника. В серпні 1785 року вона запросила Неккера до свого приватного кабінету й ужила всього свого красномовства, щоб уласкавити роздратованого банкіра. Неккер зажив у ті хвилини подвійного тріумфу: королева не просто просила, а благала, і водночас його вимагав увесь народ. «Хай живе Неккер!», «Хай живе Неккер!» — загриміло цього вечора у галереях Версалю і на вулицях Парижа, щойно люд дізнався про призначення.

Королева не зважується радіти: надто лякає її відповідальність, усвідомлення, що своїми недосвідченими руками вона вхопилася за колесо долі. Та й потім: це ім’я породжує в ній похмурі й непевні передчуття — чому, до ладу й не знає, — але й тут її інтуїція перевершила розум. «Тремчу на саму думку, — писала вона в той день Мерсі, — що це я повернула його. Мій талан — приносити нещастя, й коли через диявольські махінації він знову зазнає невдачі або схитне авторитет короля, мене зненавидять іще дужче».

«Тремчу на саму думку», «Даруйте мені за цю слабість», «Мій талан — приносити нещастя», «Мені конче треба, щоб зараз мене підтримував такий добрий і вірний друг, як Ви» — досі від Марії Антуанетти таких слів не чули, такого вона не писала. Тон уже геть змінився, це голос переляканої, збуреної до глибини людської душі — бездумного тріпотливого сміху розбещеної жінки вже не чути. Марія Антуанетта скуштувала гіркого овочу пізнання, її певність сновиди вже минулася, адже не боїться лише той, хто не знає небезпеки. Тепер вона почала розуміти незмірність ціни, яку слід платити за високе становище — тягар відповідальності; вперше її згнітила корона, яка досі була ніби ще одним модним і легким капелюшком від пані Берґен. Яка нерішуча стала її хода, коли під ламкою землею ноги зачули глухе вулканічне двигтіння: може, не треба вперед, може, ліпше зупинитись? Може, відцуратись усякого діла, назавжди спекатись непевних політичних оборудок, не втручатись в урядування, яке здавалося легким, а насправді таке небезпечне. Поведінки Марії Антуанетти не впізнати. Досі щаслива серед гамору й метушні, королева прагне тепер спокою і відлюдності. Не ходить у театр, на бали й маскаради, не з’являється на державній королівській раді, — лише бавлячись із дітьми, ще відчуває душевну злагоду. До кімнати, де тісно від сміху, не просочується сморід ненависті й заздрості. Як мати вона почуває себе певніше, ніж як королева. Розчарована жінка запізно відкрила для себе й ще одну таємницю: її вперше розворушив, заспокоїв і обдарував щастям щирий друг і справжній чоловік. І все могло б іще бути гаразд — аби тільки мирно жити в найтіснішім природнім колі й не викликати долю на герць: аж тепер збагнула вона всю міць і підступність цієї таємничої суперниці.

Але саме тепер, коли вона всім серцем запрагла спокою, барометр часу показує на бурю. Якраз у ту мить, коли Марія Антуанетта усвідомила свою помилку і хоче завернути, ховаючись від людського ока, невблаганна доля штовхнула її назустріч найбуремнішим історичним подіям.

Вирішальне літо

Неккер, приставлений королевою до державного стерна напередодні жахітної трощі, рішуче повертає просто на бурю. Він сміливо напинає вітрила, недовго вибирає курс — кволі заходи вже не зарадять, потрібні тверді й потужні, щоб дати людям нову надію. В ці останні роки Версаль помалу втрачав довіру нації. Народ уже не вірить обіцянкам короля, його борговим зобов’язанням та асигнаціям, не покладає ніяких надій ні на парламент аристократів, ні на раду нотаблів; щоб зміцнити довіру й зупинити анархію, потрібно — хоча б до часу — створити новий орган влади; від зимових злиднів кулаки в народу стали твердіші, покинувши села й зібравшись у голодні юрби в містах, люд от-от прорве греблю розпачу. Отже, як завжди, повагавшись, у найостаннішу мить король вирішив скликати Генеральні Штати, що вже двісті років справді представляли всю націю. Щоб одразу відібрати перевагу в тих, у чиїх руках поки що багатство і право, — в першого й другого станів, у дворянства й духівництва, король, за порадою Неккера, подвоїв представництво третього стану. Ці обидві сили врівноважили одна одну, а монарх таким чином зберіг собі можливість остаточної ухвали. Скликавши Національні Збори, двір сподівався зменшити відповідальність короля і водночас зміцнити його владу.

Але народ гадав інакше: це ж уперше звернулися до нього, — і збагнув, що не доброта, а розпач примусив короля просити в них поради. Перед народом постало величезне завдання, але ж це нагода, що вже може й не трапитись, — отже, треба якомога ліпше скористатися нею. П’янкий захват охопив міста й села, вибори стали святом, збори штатів кожної провінції — національно-релігійною врочистістю; перед страшним ураганом на небі найпишніша, найоманливіша ранкова зоря. Нарешті вже можна братися до роботи: 5 травня, в день відкриття Генеральних Штатів, Версаль уже не просто резиденція короля, а столиця, мозок, душа і серце всієї французької держави.

Малий Версаль ще ніколи не бачив таких людських тлумів, як цієї ясної весни 1789 року. При дворі, як завше, крутилося чотири тисячі люду, дві тисячі делегатів прислала Франція, а ще й, аби не проґавити історичного видовища, без ліку наїхало цікавих із Парижа та сотень інших містечок. Навіть за торбу грошей ледь удавалося найняти кімнату, за жменю дукатів купували оберемок соломи, а ті, хто ніякого житла не знайшов, сотнями спали під брамами й на ґанках; чимало з них, уже вночі, попри дощ і негоду, ставало живоплотом, аби вдень не пропустити видовища. Харчі подорожчали в три або й чотири рази, людське скупчення ставало дедалі нестерпнішим. Уже тоді символічно зазначилося, що в цьому дрібному провінційному містечку є місце не для двох, а лише для одного володаря Франції. Надалі хтось із них повинен забратися: чи то король, чи то Національні Збори.

Але в перші години про війну не йшлося, а відбулося велике замирення короля з народом. Четвертого травня рано-вранці забамкали дзвони: перш ніж зберуться на раду люди, слід у святому храмі вимолити Боже благословення цій непростій роботі. Цілий Париж, мов на прощу, подався до Версаля, щоб розповісти потім і дітям, і внукам про початок нової доби. З вікон звисали коштовні килими й тісно п’ялися голови, до коминів, анітрохи не боячись упасти, налипли рясні китиці людей, кожен прагнув добачити найменші подробиці процесії. Штати й насправді дали величну виставу, а Версальський двір востаннє розгорнув усю свою пишноту, щоб як слід показати народові, в кого справжній маєстат, хто тут природний і присяжний володар. О десятій ранку королівський поїзд виїхав із палацу, спереду у вогнистих лівреях мчали пажі, за ними сокольники, звівши руки й держачи птахів над головою, далі розкішний запряг коней, у коштовній збруї та з барвистими султанами на голові, врочисто й повільно тягнув сяючу склом і золотом карету короля. Праворуч від Людовіка сидів середульший брат, на козлах — менший, а позаду — Беррі й Бурбон, юні герцоги Анґулемські. Радісні крики «Хай живе король!» бурхливою хвилею вітають цю першу карету, прикро контрастуючи з затятим, непоступливим мовчанням, що зустріло другу карету з королевою і принцесами. Вже в ці ранкові години громадський присуд проорав глибоку межу між королем і королевою. Така ж мовчанка огорнула наступні карети, в яких урочисто й повільно їхала решта королівської родини, прямуючи до церкви Богородиці, де три стани, дві тисячі чоловік, кожен із пломінкою свічкою в руках, чекали на двір, щоб усім разом піти хресним ходом по місту.

Карети спинилися біля церкви. Повиходили всі: король, королева й двір — і перед ними постало незвичне видовисько. Щоправда, дворянство вони бачили на святах і балах — і стояло воно в розкішнім шовковім, розшитім золотими галунами вбранні, зухвало заломивши капелюхи з білими пір’їнами; знали й барвисту пишноту духівництва — пломінь кардиналових шат і фіалкові сутани єпископів; ці два стани — перший і другий — сотні років вірно стояли біля трону, прикрашаючи кожне двірське свято. Але що то за темний гурт, у зумисне простому чорному одязі, ледь забілений тільки краватками, хто ці чужинці у звичайних трикутних капелюхах, хто ці незнані й безіменні, що суцільною чорною брилою вклякли біля церкви? Які думки ховають ці чужі й не бачені досі обличчя, ці сміливі, ясні й навіть суворі очі? Король і королева пильно дивляться на своїх супротивників, які, набувши в гурті сили, ані вклоняються по-рабськи, ані вигукують привітання, а лише мовчки й гідно чекають, щоб із не меншим правом, ніж ті виряджені й пихаті, привілейовані й уславлені, взятися до оновчої роботи. А хіба ж вони — чорні й похмурі, серйозні й непроникні, — не скидаються дужче на суддів, ніж на слухняних дорадників? Уже, певне, й на цій першій зустрічі король і королева здригнулися, неясно передчувши свою майбутню долю.

Але при першій стрічі не було ще ніяких сутичок: перед неминучою війною на хвилю запанувала згода. Зосереджені й поважні, кожен зі свічкою в руках, дві тисячі чоловік урочисто пройшли блискучою живою вуличкою французьких і швейцарських гвардійців, долаючи невелику відстань від церкви Матері Божої Версальської до собору Святого Людовіка. Над ними бамкали дзвони, поряд дріботіли барабани, сяяли мундири, і, якби не духовні співи священиків, усе б скидалося на військовий парад.

На чолі довжезної процесії двома вервечками йшли — останні будуть уже першими — представники третього стану, за ними виступало дворянство, далі духівництво. Коли проходили останні депутати третього стану, юрба (зовсім не випадково) заворушилася, злинув шалений вітальний клич. Там ішов герцог Орлеанський, перекинчик і демагог, який уважав, що замість королівської родини йому ліпше пристати до депутатів третього стану. Навіть сам король, ідучи за вбраним у засіяні діамантами шати паризьким архієпископом, що ніс балдахін зі Святими Дарами, не почув таких палких вітань, як той, що прилюдно став на бік нації й відкинувся від короля. Щоб іще більше показати дворові свою зачаєну ворожість, дехто, обравши мить, коли підступила Марія Антуанетта, замість «Vive la Reine!» зумисне гучно почав кричати ім’я її ворога: «Хай живе герцог Орлеанський!» Зазнавши такої образи, Марія Антуанетта стерялась і зблідла, їй насилу вдалося, не подавши знаку, знов опанувати себе й гордо завершити цю принизливу путь. Та вже другого дня на відкритті Національних Зборів її чекало ще одне приниження. Якщо короля палко привітав увесь зал, то, коли зайшла вона, жодні вуста не розтулилися, жодна рука не звелася, її, мов колючим вітром, обдало зимним, одвертим мовчанням. «Voilà la victime»[109], — промимрив Мірабо до сусіди, і навіть зовсім чужий чоловік, американський губернатор Морріс, спробував заохотити своїх французьких друзів, аби кількома вітальними гуками порушити цю образливу мовчанку. Та намарне. «Королева плакала, — записав у своїм щоденнику син вільного народу, — а її не вітав жоден голос. Я вже звів був руку, але ж там я не мав ніякого права виявляти свої почуття й марно просив сусідів це зробити». Три години, мов на лаві підсудних, повинна була сидіти королева Франції перед представниками народу, не почувши від них жодного привітання; аж коли вона, дослухавши довжелезну промову Неккера, виходила з королем із зали, кілька депутатів, пройнявшись жалем, боязко гукнули «Vive la Reine!» Зворушена королева вдячно кивнула тим кільком, і цей порух зродив нарешті захват усіх присутніх. Та, вертаючись до замку, королева не тішилась ніякою оманою, надто добре відчула вона різницю між цим загайним спочутливим вітанням і незмірним, гомінким і гарячим потоком любові, що колись без усяких заохочень огорнув її ще дитяче серце, коли вона вперше приїздила до Парижа. Вона вже знає, що з нею ніхто не замириться і починається боротьба на смерть і життя.

У ті дні всім присутнім упадала у вічі стривоженість і розгубленість Марії Антуанетти. Вже навіть на відкритті Національних Зборів, коли, вродлива й велична, з пишними страусовими перами на голові, вона з’явилась у розкішнім фіалково-срібно-білім королівськім убранні, пані де Сталь зауважила в її поведінці пригніченість і смуток — щось цілком чуже й нове в цій колись безтурботно веселій і кокетливій жінці. Справді, лише незмірним зусиллям волі королеві ледве вдається висиджувати, мов на сцені; в ті дні її чуття й тривоги десь-інде. Бо знає: поки в королівській пишноті, бережучи належну велич, вона годинами мусить виставлятися народові, в Медоні в малому дитячому ліжкові мучиться й умирає її старший син, восьмирічний дофін. Уже торік зазнала вона горя поховати дитину, померла принцеса Софі-Беатріс, якій було всього одинадцять місяців, а тепер удруге в дитячий покій заповзає по свою жертву смерть. Перші ознаки рахіту з’явились у її первістка ще торік. «Дуже непокоюся за старшого сина, — писала вона тоді Йосифу II. — Він трішки горбиться, одне стегно вище другого, а спинні хребці трохи позсувалися й випнулись. Віднедавна в нього постійна гарячка, він надто худий і виснажений». Потім дитина ніби трохи одужала, та невдовзі у згорьованої матері не зосталося вже ніяких надій. Барвисте й небачене видовисько — святкова процесія при відкритті Генеральних Штатів — було останньою втіхою бідолашного недужого малюка: закутаний у ковдри, давно вже закволий, щоб ходити, лежачи на подушках на балконі королівських стаєнь, своїми каламутними й запаленими очима він ще може бачити батька, матір, живоплоти блискучих мундирів — за місяць його вже поховають. Усі ті дні близька й неминуча смерть дитини невідступно мордує материнське серце, всі думки й почуття Марії Антуанетти біля хлопчика — й годі шукати більшого безглуздя, ніж та знов і знов підживлювана легенда, ніби в ті тижні найгірших людських і материнських мук Марія Антуанетта зранку до вечора плела підступні інтриги проти Зборів. Бо від власного болю й чужої ненависті в ті дні її воля до боротьби була цілковито зламана; тільки згодом, зовсім самотня, боронячи вже саме життя й королювання свого чоловіка та другого сина, вона відчайдушно похопиться до останньої боротьби. А тоді сили в неї не було, і якраз у ті дні, щоб спинити колісницю долі, був потрібен Бог, а не розгублена й нещасна людина.

Адже події текли нестримним гірським потоком. Уже через кілька днів дворянство і духівництво — два привілейовані стани — і їхній супротивник, третій стан, почали запекло виборювати владу: вигнані депутати третього стану самі себе проголосили Національними Зборами і в залі для гри в м’яч поклялися не розходитись, поки утвердиться воля народу, поки вони вироблять Конституцію. Двір ужахнувся демонічній удачі народу, якого сам же покликав до хати; розриваючись між усіма своїми кликаними і некликаними радниками, віддаючи сьогодні перевагу третьому стану, назавтра — першому й другому, згубно вагаючись якраз у ті хвилини, що вимагали найбільшої ясності й сили, король слухав то хвальковитих, сповнених давньої пихи вояків, котрі пропонували голою шаблею розігнати той набрід по домівках, то Неккера, котрий ненастанно штовхав до поступок. Сьогодні він не пускає третій стан до зали нарад, а назавтра, як тільки Мірабо оголосив, що «Національні Збори можна розігнати хіба що багнетами», знов полохливо відсахується. Двір стає дедалі нерішучіший, натомість щодня зростає рішучість нації. Завдяки свободі друку досі німе створіння — «народ» — умить здобувся на голос, заволав у сотнях брошур, домагаючись своїх прав, виливаючи бунтівничий гнів у вогненних газетних статтях. В Пале-Роялі під захистом герцога Орлеанського щодня збиралися десятки тисяч люду, що без угаву базікали, горлали, нашіптували й під’юджували одне одного. Зовсім незнані, що весь вік прожили, ніби замкнувши вуста, раптом здобулися на хист до промов і писань, сотні честолюбців і нероб зачули благословенні часи, кожен розважав про політику, аґітував, читав і сперечався, шукав аргументи.

«Щогодини, — писав англієць Артур Янґ, — випускають якусь брошуру, сьогодні з’явилося тринадцять, учора — шістнадцять, на тому тижні їх було двадцять дві; і дев’ятнадцять із двадцяти агітують за свободу» — тобто за скасування всіх, навіть монарших привілеїв. Щодня, мало не щогодини відпадає добрячий шмат королівської влади, і за кілька тижнів для сотень тисяч люду холодні, мов у кригу закуті, слова «нація» і «народ» стали релігійним символом верховної влади і найвищої справедливості. До нестримного руху вже приєднуються солдати й офіцери; вражені державні й міські урядовці помічають, як, щойно піднявся на дибки народ, з їхніх рук вислизають віжки; в той могутній кільватерний струмінь потрапили навіть Національні Збори і, сліпо закрутившись у хвилях, утратили монархічний курс. Радники в королівському палаці все дужче полошаться, і, як часто буває, душевна непевність спробувала врятуватися від страху, козирячись силою: щоб настрашити, король стягнув останні вірні й надійні полки, наказав Бастилії готуватись до бою і, щоб самому повірити власній силі, якої насправді й не було, кинув нації рукавичку, пославши у відставку й вигнавши, мов злочинця, єдиного популярного міністра — Неккера.

Наступні дні навіки вкарбувались у книгу світової історії; була, правда, одна книга, де б їх марно взялися шукати, — рукописний щоденник злощасного короля, котрий ні про що й не здогадувався. За 11 липня там стоїть лиш «Нічого. Від’їзд пана Неккера», а за 14 липня, день штурму Бастилії, котрий ущент розбив його владу, стоїть знову те саме трагічне слово «Rien», отже: ніяких ловів у цей день, жодного забитого оленя, тобто ніяких значних подій. У Парижі про той день гадали інакше, бо вся нація й досі святкує його як день, коли прокинулась свобода. Вранці 12 липня вістка про Неккерову відставку домчала до Парижа — іскра впала на бочку з порохом. У Пале-Роялі Каміль Демулен, приятель-однодумець герцога Орлеанського, вискочив на стілець і, вимахуючи пістолем, заволав, що король готує Варфоломіївську ніч, і закликав до зброї. Миттю винайшли символ повстання — трибарвну кокарду, що стала республіканським прапором; через кілька годин скрізь уже нападали на військових, захопили арсенал, спорудили барикади. 14 липня від Пале-Рояля двадцятитисячна юрба рушила на Бастилію і за кілька годин узяла штурмом ненависну в’язницю, а бліда голова її коменданта, котрий намагався боронити фортецю, танцювала на вістрі піки — революція засвітила свого першого кривавого ліхтаря. Ніхто не зважився придушити цей стихійний вияв народного гніву, війська, не мавши з Версалю ніяких наказів, відступили, й увечері Париж засвітився тисячами переможних свічок.

За десять миль від цих світових подій, у Версалі, ніхто ні про що й не здогадується. Надокучливого міністра спровадили, тепер буде спокій, скоро знову можна податись на полювання, було б добре вже й завтра. Але з Національних Зборів мчать вісник за вісником; у Парижі панує неспокій, грабують арсенал, рушили на Бастилію. Король слухає повідомлення та не приймає ніяких належних рішень — навіщо, зрештою, скликали ті кляті Національні Збори? Нехай вони й розбираються. Як завжди, нітрохи не змінивсь освячений розпорядок, як і кожного дня, флегматичний і до всього байдужий чоловік (про це він устигне дізнатися й завтра) пішов о десятій до ліжка і спав тупим, глибоким, не стривоженим жодними світовими подіями сном. На змиленому коні до Версалю примчав герцог Ліанкур, аби донести вістку про паризькі події. Йому сказали, що король уже спить. Він наполягав, щоб розбудили, й нарешті його пустили до священного спального покою. «Бастилію взяли штурмом! Коменданта замордували! Його голову на піці пронесли по всьому місту!»

«Та це ж бунт», — злякано промимрив бідолашний володар.

Однак лихий вісник безжально його поправив: «Ні, Величносте, це революція».

Втеча друзів

З переляканого й напівсонного Людовіка потім чимало глузували за те, що він, зачувши вістку про падіння Бастилії, не зразу збагнув усе значення щойно зайшлого в світ слова «революція». Але «надто вже легко, — як нагадує багатим на пізній розум Моріс Метерлінк у славетнім розділі з книги «Мудрість і доля», — бачити, що слід було робити, вже знаючи все, що відбулося». Безперечно, коли вперше задвигтіла земля, ні король, ні королева не могли навіть близько вгадати руйнівної сили цього землетрусу — але ж є тут інше питання: чи хтось із сучасників, хтось із тих, хто сам запалив і роздмухав революцію, відчув уже в перші хвилини незмірність того, що народилося? Всі вожді новітнього народного руху — Мірабо, Байї, Лафайєт — самі нітрохи не здогадувалися, як далеко сягне ця розкута сила, залишивши позаду їхню мету й не по волі тягнучи їх далі, — адже 1789 року навіть найзапекліші пізніші революціонери — Робесп’єр, Марат, Дантон — були ще наскрізь переконані роялісти. Аж тільки сама Французька революція надала слову «революція» те широке й стихійне історичне значення, яке ми вкладаємо в нього й сьогодні. Не перші години — вся доба оживила й окрилила це слово. Дивний парадокс: найзгубнішим було не те, що Людовік XVI не збагнув одразу революції, а геть протилежне: зворушливі намагання цього пересічного чоловіка таки зрозуміти її. Людовік XVI кохався в історії, й ніщо так не вразило несміливого підлітка, як те, що славетний Давид Юм, автор «Історії Англії», сам подарував йому свою книгу, — бо ж дофін зачитувався нею. Там він надто вже захоплювався розділом, де описувалось, як повелася революція з іншим королем, Карлом Англійським, зрештою його стративши; цей приклад був могутньою пересторогою боязливому спадкоємцеві трону. Й помітивши подібні заворушення у власній країні, король Людовік XVI гадав почути себе певніше, знов і знов студіюючи цю книгу, щоб, вивчивши помилки свого попередника, вчасно дізнатися про те, чого не треба робити при таких розрухах: де той удавався до сили, він вирішив бути поступливим, сподіваючись таким чином уникнути лихого кінця. Та саме намагання збагнути Французьку революцію за аналогіями іншої, зовсім відмінної від неї, й занапастило короля. Адже у вирішальні історичні миті володар у своїх рішеннях повинен керуватися не пожовклими приписами й застарілими зразками — лише видюще око генія примітить у сучаснім рятунок і слушність, тільки рвійне, звитяжне діяння здатне приборкати дикі й темні стихійні сили. Буря не вщухне, коли згорнути вітрила; вона щосили лютуватиме й далі, аж поки сама ослабне й загасне.

У цьому трагедія Людовіка XVI: він прагнув збагнути незбагненне, зазираючи в історію, мов у підручник; намагався боронитися від революції, боязко зрікаючись усього королівського. Трагедія Марії Антуанетти в іншому: вона не шукала порад ні в книгах, ні, мабуть, у людей. Навіть у хвилини щонайбільшої небезпеки вона ніколи не згадувала й не передбачала — її поривна вдача не терпіла жодних розрахунків і комбінацій. Уся її людська сила полягала в самому інстинкті. І першої ж миті цей інстинкт різко відкинув революцію. Народившись у королівському замку, вихована в династичних традиціях, переконана в божественності своїх прав володарки, вона наперед уважала будь-які домагання народом своїх прав неправедним бунтом челяді — ті, що вимагають для себе цілковитої свободи й усіх прав, завжди найменше схильні визнавати права і свободи інших. Марія Антуанетта й сама не мала ніяких вагань і ні з ким не встрявала в суперечку, як і брат Йосиф, який сказав: «Mon métier est d’etre royaliste»[110], — вона говорить: «Єдиний мій клопіт — зберегти королівство». Її місце — нагорі, місце народу — внизу; вона не хоче вниз, народ не сміє прагнути нагору. Від штурму Бастилії аж до ешафота вона щомиті сповідує своє непохитне право. В душі вона й на мить не змирилась із новітнім рухом, а революціонер для неї — тільки м’якше ім’я заколотника.

Але в цьому несхитному, непримиренному й погірдному ставленні Марії Антуанетти до революції не було (принаймні спочатку) й найменшої ворожості до народу. Вирісши у мирному Відні, Марія Антуанетта вважає народ, «le bon peuple», наскрізь добросерду, не дуже тямковиту істоту; мов камінь, тверда її віра в те, що колись ця добра отара, розчарувавшись у бунтівниках і словоблудах, сама повернеться до ситих ясел, в обору свого спадкового володаря. Тому вся її ненависть спрямована проти «factieux»[111] — проти змовників, заколотників, членів клубів, демагогів, агітаторів, честолюбців і атеїстів, що заради своєї плутаної ідеології або честолюбних інтересів намовляють чесний народ проти трону й вівтаря. «Un amas de fous, de scélérats», «збіговисько дурнів, волоцюг і злочинців» — так називає вона депутатів двадцятимільйонної Франції, і той, хто хоч трохи побув у тій зграї Корея, для неї вже пропащий, хто тільки просто говорив із тими несамовитими прихильниками нового, — вже підозрілий. Жодного слова подяки не почув від неї Лафайєт, котрий тричі, важачи своєю головою, рятував життя її чоловіка й дітей, — бо ж ліпше загинути, ніж дати себе рятувати тому марнославному шукачеві народної любові! Ніколи, навіть у в’язниці, ні своїх суддів, котрих вона не визнавала, називаючи їх катами, ні депутатів не вшанувала вона проханням, з усією притаманною їй упертістю незмінно відкидаючи будь-який компроміс. Марія Антуанетта від першої до останньої миті вважала революцію тільки нечистим, збуреним найбільш вульгарними й ницими інстинктами, смердючим людським шумовинням; вона не розуміла її всесвітньо-історичного права, її відбудовчої волі, бо затялася на тому, щоб розуміти й боронити лише своє королівське право.

Таке небажання розуміти було історичною помилкою Марії Антуанетти — заперечити тут не можна. Цій наскрізь пересічній і політично вузьколобій жінці бракувало виховання і внутрішніх зусиль, щоб зазирати в царину думки, глибоко розуміти сутнє, — збагнути вона могла тільки людське, близьке й чуттєве. А коли дивитися зблизька, поглянути на людей, то будь-який політичний рух буде каламутним потоком; ідея, почавши втілюватись на землі, завжди спотворюється. Марія Антуанетта судила — хіба ж їй можна було інакше? — про революцію по тих людях, що керували нею; й тут, як завжди в часи переворотів, той, хто горлав найдужче, не був найчесніший і найкращий. Хіба ж не слушна королевина недовіра, коли саме ті аристократи, що мали найбільші борги, найлихішу славу, найбрудніші звичаї, як-от Талейран і Мірабо, перші розкрили своє серце для свободи? Як могла Марія Антуанетта повірити в чесність і моральність революції, коли скупий і пожадливий, готовий до всяких брудних ґешефтів герцог Орлеанський марить новим братерством? Коли Національні Збори обрали своїм улюбленцем Мірабо — цього учня Аретино в продажності й писанні всякого сороміцтва, цього дворянського покидька, що за свої крадіжки й інші темні оборудки посидів в усіх французьких в’язницях і заробляв собі на прожиття шпигунством? Чи ж буде це діло від Бога, коли довкіл вівтаря позбирались такі людці! Хіба збурене юрмище перекупок і повій, що на кривавих піках, як людожерний символ своєї перемоги, носять відрубані голови, й справді можна назвати авангардом нової людськості? Бачивши зразу тільки насильство, Марія Антуанетта не вірить у свободу, бачивши самих людей, не вгадує ідеї, що ховається в тому дикому збуренні світу; вона не примітила й не збагнула осягнутих тим буянням величних людських надбань, що дали нам найголовніші засади громадського життя: свободу віри, свободу думки, свободу друку, свободу вибору професій і свободу зібрань; що на скрижалях законів нового часу насамперед вкарбували рівність класів, рас і релігій і скасували ганебні залишки середньовіччя — тортури, панщину й рабство; за брутальним вируванням вулиць вона ніколи хоч трошки не бачила й не хотіла бачити високі духовні цілі. Те неосяжне роїння для неї лише хаос, і вона не помічає, як проступають у нім, народжуючись у муках і корчах, обриси нового ладу; тому з першого до останнього дня вона всім серцем рішуче й затято ненавидить вождів і солдатів революції. І неминуче сталося. Оскільки Марія Антуанетта була несправедлива до революції, революція повелась із нею безжально й несправедливо.

«Революція — це ворог», — тільки й було на думці в королеви; королева заважає — найперше переконання революції. Непомильним інстинктом народ відчуває в королеві єдиного справжнього супротивника, з нею зразу почалася найлютіша боротьба. Людовік XVI не робив ні лиха, ні добра, про це знав послідущий селюк, найменше хлоп’я на вулиці. Досить кілька разів бахнути з рушниці, щоб той боязкий і полохливий чоловік погоджувавсь на будь-яку вимогу; можна насунути на нього червоний ковпак, і він носитиме, а якби йому твердо наказали гукати «Геть короля!», «Геть тиранів!», то король, мов слухняна лялька, гукав би й це. Однісінька воля боронить у Франції трон і королівське право, і, за висловом Мірабо, єдиний чоловік, що є в короля, це його власна дружина. Хто за революцію, той, отже, мусить бути проти королеви; від самого початку вона була вже мішенню, а щоб усі добре бачили ціль і щоб провести глибоку межу між подружжям, всі революційні писання почали зображати Людовіка XVI істинним батьком народу, ласкавим, доброчесним, шляхетним, та, на жаль, заслабким і «збезчещеним» чоловіком. Якби всім заправляв той друг людства, настав би щасливий мир між королем і народом. Проте одна лише чужинка, ота самовладна й тиранічна австрійка, слухаючи свого брата, заплутавшись серед любчиків і любок, не хоче такої згоди, вигадує все новіші підступи, щоб, прикликавши іноземні війська, дощенту зруйнувати вільний Париж. Диявольськими хитрощами облещує вона офіцерів, щоб ті повернули гармати на безборонний народ; прагнучи крові, вином і дарунками намовляє солдатів улаштувати Варфоломіївську ніч; справді, якби ж був час відкрити на це очі бідолашному королеві! Зрештою, обидві партії гадали однаково. Для Марії Антуанетти народ добрий, але підмовлений «factieux». Для народу король добрий, тільки засліплений і під’юджений дружиною. Війна, власне, точилася між революціонерами й королевою. Та чим більша проти неї ненависть, чим несправедливіші обмови і образи, тим незламніша її впертість. А хто завзято керує громадським рухом або ж рішуче повстає проти нього, той, долаючи опір, завжди перевершує власну мірку; коли Марії Антуанетті ввесь світ став ворогом, її дитяча зарозумілість доросла до гордості, розвіяна сила зліпилась у справжній характер.

Але цю запізнілу силу Марія Антуанетта виказує, лиш боронячись, — якщо ноги прикуті до жорна, напасти неможливо. І цим жорном є бідний нерішучий король. Коли, здобувши Бастилію, його вдарили по правій щоці, він по-християнськи покірно підставив назавтра ліву; замість гніватись, лаяти й карати, він пообіцяв Національним Зборам вивести з Парижа свої війська, які, мабуть, ладні були ще воювати за нього, — так він зрадив тих, хто наклав за нього головою. Не зважившись гостро дорікнути вбивцям коменданта Бастилії, він визнав терор чинником справедливості у Франції, своєю поступливістю узаконив бунт. Щоб віддячити за таке приниження, Париж був ладен увінчати цього догідливого монарха, присудивши йому — щоправда, до часу, — титул «Restaurateur de la liberté française»[112]. Біля міської брами двозначними словами його привітав мер міста, мовляв, нація відвоювала собі короля; Людовік XVI слухняно почепив на себе кокарду, котру народ обрав символом повстання проти його влади, й не примітив, що юрмиська в захваті не від нього, а від власної сили, що зробила їхнього владаря отаким покірним. 14 липня Людовік XVI утратив Бастилію, а 17-го позбувся ще й гідності, так низько вклонившись ворогам, що з його голови злетіла корона.

Король свою жертву приніс, отже, й Марії Антуанетті вже не відкараскатись. Вона теж мусить виявити зичливість, прилюдно відкаснувшись від тих, котрих новітній володар — нація — має найслушніші підстави ненавидіти, — від своїх колишніх приятелів, пані Поліньяк і графа д’Артуа; оголосивши їх поза законом, їх назавжди виперли з Франції. Якби цей від’їзд не був примусовий, королева, власне, навряд би журилася, бо душею давно вже відцуралася тих вітрогонів. Але тепер, у мить прощання, знову зажевріли рештки загаслої приязні до товаришів її найліпших, найбезжурніших років. Разом вони коїли всякі дурощі, Поліньяк знала всі її таємниці, ростила й виховувала її дітей. Тепер вона мусить виїздити — як не визнати, що це заразом прощання із власною безжурною юністю? Бо тепер уже назавжди минулися безтурботні дні; кулак революції розбив на друзки ясний, мов порцеляна, і гладенький, мов алебастр, світ вісімнадцятого сторіччя, навіки минулася доба витончених і ніжних утіх. Надходить, може, й ґрандіозна, але груба, звитяжна, але звіряча доба. Вигадливі дзиґарі рококо віддзвонили свою срібну мелодію, скінчилися тріанонські дні. Тамуючи сльози, Марія Антуанетта не зважилася провести колишніх приятелів: зосталась у кімнаті, сполошившись, що це її так уразило. Проте ввечері, коли на графа д’Артуа з дітьми, на герцога Конде, на герцога Бурбона, на Поліньяк, на міністрів і абата Вермона — на всіх тих, біля кого пройшла її юність, — уже чекали на подвір’ї карети, вона мерщій ухопила на столі аркуш паперу й написала Поліньяк зворушливу цидулку: «Прощавай, найвірніша подруго! Жахітне це слово, але дітися нікуди. Ось наказ про коней. Я зовсім знесиліла, хіба що здужала б тільки обняти тебе». Відтоді вже в кожнім королевинім листі відчувається глухуватий тон: її серце віщує недобре й усе повиває журба. «Мені несила виповісти, — пише вона наступного дня до пані Поліньяк, — всю гіркоту розлуки з тобою, — одне сподіваюся, що й ти сумуєш не менше. Почуваю себе, нівроку, добре, хоча трохи й ослабла від усіх цих безкінечних струсів. Навколо лише нужда, нещастя й нещасливі — про тих, хто далеко, вже й не згадую. Ввесь світ утікає, і я ще втішаюся думкою, що мої друзі вже вибрались». Та все ж, ніби не хотівши, щоб навіть вірна подруга бачила її слабість, ніби знаючи, що від її колишньої монаршої сили зосталося єдине — королівська гідність, хапливо додає: «Але можеш бути певна, що всі ці напасті не схитнули ні моєї сили, ні відваги, я їм не піддалася, навпаки, всі ці незгоди лише навчили мене більшої обережності. Саме в такі хвилини навчаєшся пізнавати людей і бачити, хто відданий насправді, а хто ні».

Навколо королеви, що радо, й занадто радо, жила серед гамору, тепер нарешті тиша. Почалася велика втеча. Де колишні друзі? Пощезали, мов сніг торішній. Де зараз танцюристи і кавалери, її партнери за картами — Лозен, Естергазі, Водрей, що колись, мов жадібні діти, галасували біля столу з дарунками? В чужім одязі, верхи й у каретах — «sauve qui peut»[113] — вони покинули Версаль, цього разу перебравшись не для балу, а закутавшись, щоб їх не лінчував народ. Щовечора із золотих ґратчастих воріт викочується, щоб уже не повернутись, нова карета, щоразу тихіше стає в раптом збезлюднілих і через те завеликих залах; нема вже ні театру, ні балів, ні виїздів, ні прийомів, лише вранці відправа, лише потім у малому кабінеті довгі й марні ради з міністрами, що й самі вже зовсім безрадні. Версаль обернувсь в Ескоріал: хто мудріший, біжить звідтіля.

Але саме тепер, коли всі, кого вважали найближчими друзями Марії Антуанетти, покинули її, з пітьми виступив справжній її друг: Ганс Аксель Ферсен. Поки фаворит Марії Антуанетти міг тішитися славою, цей чесний і бездоганний чоловік, щоб уберегти кохану від наговору, скромно тримавсь осторонь, ховаючи від лукавого ока й пліток найглибшу таємницю її життя. Та нині вона вже проклята, її дружба — ніяка не честь, не дає ні вигод, ні поваги, не породжує заздрість, лише вимагає мужності й безмірної жертовності, — тепер єдиний, хто любив Марію Антуанетту і кого любила вона, сміло й рішуче підступає до неї, тим самим вступаючи до історії.

З’являється друг

Ім’я і постать Ганса Акселя Ферсена довгий час були повиті таємницею. В опублікований реєстр коханців його не вписали, посли й сучасники про нього не згадували, в салоні Поліньяк Ферсен ніколи не був завсідником; там, де світло і блиск, завжди бракує цього високого поважного чоловіка. Завдяки тій розумній зваженій стриманості, його обминули обмови двірської потолочі, зате й довго його недобачала історія. Ця найглибша таємниця життя Марії Антуанетти, може б, і назавжди зосталась у пітьмі, але в другій половині минулого сторіччя раптом поширилась романтична чутка, мовляв, у якомусь шведському замкові, закрита й опечатана, зберігається ціла пака приватних листів Марії Антуанетти. Спершу ніхто й не вірив таким неправдоподібним чуткам, поки, незважаючи на нещадне вилучення всіх інтимних подробиць, несподівана публікація цього потайного листування зразу поставила невідомого північного дворянина на чільне, найпримітніше місце серед усіх приятелів Марії Антуанетти. Публікація цілковито змінила уявлення про вдачу цієї нібито легковажної жінки; розкрилася велична й разюча душевна драма, ідилія, що тулилася під мурами королівського палацу, а потім під ґільйотиною, неймовірний, приголомшливий роман, який здатна вигадати тільки сама історія: двоє людей палають жагучим коханням, але обов’язок та обережність змушують їх найретельніше приховувати таємницю; щоразу вони розлучаються і завжди прагнуть одне до одного зі своїх, мов зорі, далеких світів; вона — королева Франції, а він — дрібний чужоземний дворянин із Півночі. Й за цими двома людськими долями — світ, що падає в пітьму, апокаліптична доба, — і ця вогненна сторінка історії зворушує тим більше, що лиш мало-помалу, розбираючи напівстерті й занімілі шифри і знаки, можна відгадати всю правду.

Ця разюча любовна драма починалась аж ніяк не пишно, а цілком у притаманному тій добі стилі рококо; вступ до неї був ніби переписаний із роману про Фоблаза. Юного шведа, сина сенатора, нащадка давнього роду, в п’ятнадцятирічному віці, приставивши до нього домашнього вчителя, послали в мандри — ще й сьогодні це незгірший метод виховання світської людини. В Німеччині Ганс Аксель учився мистецьки їздити верхи й військового ремесла, в Італії — музики й медицини, у Фернеї навідав, як конче тоді годилося, піфію всякої мудрості — пана Вольтера, і той, сухий і легесенький, мов перо, закутавшись у вишитий халат, прийняв його вельми ласкаво. Цим Ферсен здобув собі духовний ступінь бакалавра. Вісімнадцятирічного юнака тепер лише треба остаточно відшліфувати: повезти в Париж, навчити мистецтву витончених бесід і шляхетних манер — і на цьому типове виховання юного аристократа вісімнадцятого сторіччя завершувалось. Отепер довершений кавалер може ставати послом, міністром або генералом — вищий світ для нього вже відкритий.

Окрім дворянства, доброзвичайності, ясного розважного розуму, великих статків й ореолу чужоземця, Ганс Аксель Ферсен мав іще чималого козиря: він був надзвичайно вродливий. Ставний, широкий у раменах, міцний і м’язистий, він, як і більшість скандинавів, здавався справжнім мужем і водночас не пригнічував незграбністю чи кремезністю: коли ми бачимо на портретах його відкрите правильне обличчя, ясний і твердий погляд, вигнуті, мов турецькі ятагани, напрочуд гарні брови, широке чоло, теплі, чуттєві вуста, які чудово засвідчили, що вміють німотно мовчати, ми відчуваємо щиру симпатію; вже з портрета можна зрозуміти, що справжня жінка не тільки полюбить такого чоловіка, а й цілком покладеться на нього. Все ж як жвавого бесідника, як homme d’esprit, дотепного товариша в розвагах Ферсена хвалили найменше, але з сухуватим і грубуватим розумом у нього поєднувалась щирість і природний такт; уже 1774 року шведський посол гордо писав до короля Ґустава: «З усіх шведів, що я будь-коли бачив тут, у вищому світі його приймали найкраще».

До того ж цей юний кавалер не цурався втіх і товариства, дами вихваляли його «coeur de feu»[114] під крижаним панцером, у Франції він аж ніяк не минав розваг, ретельно ходив на всі двірські бали, навідував великі зібрання. І трапилась тут із ним дивовижна пригода. Якось увечері, 30 січня 1774 року, на балу в Опері, де збиралось як вище, так і непевне товариство, до нього незвичайно легкою ходою немов підлетіла зграбна, вкрай вишукано вбрана дама і, закрита маскою, почала галантну розмову. Зрадівши такій відзнаці, Ферсен удоволено вступає в жваву бесіду, смілива партнерка видавалась йому пікантною й утішною, мабуть, він уже снував собі всілякі надії на ніч. Аж тут Ферсен помічає, що навколо них, з цікавістю перешіптуючись, мало-помалу збирається гурт кавалерів і дам, що всі вони пильно зглядаються на нього й незнайомку в масці. Зрештою, коли ситуація стає нестерпною, галантна інтриганка скинула маску: це була Марія Антуанетта — нечуваний випадок в анналах двору, — спадкоємиця французького трону, вкотре покинувши сумне подружнє ліжко й оспалого чоловіка, поїхала на бал в Оперу й розважається жартівливою бесідою з невідомим кавалером. Придворні дами вчасно рятують становище. Вони вмить оточили дивакувату втікачку й повели назад у ложу. Та хіба щось буде таємницею в тому пащекуватому Версалі? Кожен пліткує і дивує, що вподобання дофіни так суперечать етикетові; вже завтра, безперечно, стривожений посол Мерсі поскаржиться Марії Терезії, і з Шенбрунна осібним кур’єром надішлють «tête à vent» — вітрогонці-дочці — один із тих прикрих листів, вимагаючи, щоб вона нарешті полишила ці негідні «dissipations»[115] і не вступала в бесіди з будь-ким на тих клятих балах. Але Марія Антуанетта затялась на своєму, юнак їй сподобався, вона дала йому це зрозуміти. Й відтоді на балах у Версалі надто вже приязно приймала цього юного кавалера, що не відзначався ні родом, ні становищем. Чи вже тоді, після повного обіцянок початку, в них прокинулись певні почуття? Цього не знаємо. Хай там як, визначна подія урвала цей безперечно невинний флірт, бо по смерті Людовіка XV мала принцеса зразу стала королевою Франції. За два дні — може, хто натякнув йому? — Ганс Аксель Ферсен подався до Швеції.

Перша дія скінчилася. Це був тільки галантний вступ, увертюра попереду справжньої гри. Зустрілися вісімнадцятирічні юнак і дівчина й сподобались одне одному — voilà tout[116], — якщо осучаснити, то це приязнь танцювальних майданчиків, школярська закоханість. Істотного ще не сталося, глибин почуття не зачеплено.

Дія друга: через чотири роки, 1778-го, Ферсен знову приїхав до Франції: батько послав двадцятидвохрічного юнака, щоб той придбав собі багату наречену — або панну Рейєль у Лондоні, або ж доньку женевського банкіра панну Неккер, згодом відому всьому світові як пані де Сталь. Проте Аксель Ферсен не виказував жодних шлюбних намірів, і невдовзі стало зрозуміло чому. Щойно прибувши, молодий дворянин у парадному одязі з’явився до двору. Чи ще пам’ятають його? Чи впізнає хтось? Король понуро кивнув головою, решта байдуже поглянула на незначного чужинця, ніхто й слова приязного не мовив. І тільки королева, побачивши його, не стрималась від радощів: «Ah, c’est une vieille connaissance», «Ах, ми давно вже знайомі». Ні, вона не забула свого вродливого кавалера з Півночі, миттю спалахнув — та не на мить, як солом’яний віхоть, — її давній інтерес. Вона запрошує Ферсена на свої вечірки, засипає його люб’язністю, — як і на початку їхнього знайомства, на балу в Опері, перший крок знову зробила Марія Антуанетта. Невдовзі Ферсен уже писав до тата: «Королева, найлюб’язніша володарка з тих, що я знаю, була така ласкава, що цікавилася мною. Вона питала Кройца, чому я не прийшов на її щонедільну гру, а почувши, що колись я приходив того дня, коли скасували прийом, навіть ніби вибачалась переді мною». «Страшенно милостива до хлопця», — пориває сказати разом із Ґете, коли ця гордівниця, що й герцогиням не відповідала на вітання і кардиналові Рогану сім років і пані Дюбаррі чотири роки навіть не кивнула головою, вибачалася перед дрібним чужоземним дворянином за те, що він даремне приїхав до Версалю. «Щоразу, коли я відвідую її гральне зібрання, вона розмовляє зі мною», — писав через кілька днів молодий кавалер батькові. Не рахуючись ні з яким етикетом, «найлюб’язніша володарка» просить юного шведа, щоб він хоч раз прийшов до Версалю у своєму вітчизняному мундирі, їй неодмінно хочеться — примха закоханої! — побачити, чи личить йому той чужинецький одяг. Певне, «beau Axel»[117] удовольняє таку забаганку. Давня гра розпочалася знову.

Але нині для королеви це куди небезпечніша гра, бо її стереже стоокий Аргус двору. Тепер Марія Антуанетта мусить поводитись обережніше, вона вже не колишня мала вісімнадцятирічна принцеса, якій прощали через її молодість і нерозум, а французька королева. Та в ній уже обізвалася кров. Після семи огидних років неспроможний Людовік XVI нарешті виконав свій подружній обов’язок, королева насправді стала йому дружиною. Однак, що мала відчувати ніжна й витончена жінка в розквіті своєї щедрої краси, порівнюючи того череваня і юного, осяйного коханого! Палко й уперше закохана жінка, навіть не усвідомлюючи цього, рясним вихвалянням, а ще дужче тим, що бентежилась і шарілася, почала перед кожним цікавим зраджувати свої почуття до Ферсена. Знову, як часто було, приваблива людяність Марії Антуанетти стала для неї згубною: вдавати прихильність чи відразу вона не могла. Одна фрейліна казала, ніби добре примітила, як сполошилась і солодко затремтіла Марія Антуанетта, коли одного разу Ферсен прийшов несподівано. Ще колись вона сиділа за піаніно й співала арію Дідони, і коли перед цілим двором виводила «Ah que je fus bien inspirée, quand je vous reçus dans ma cour»[118], її здебільшого зимні блакитні очі замріяно ніжно звернулись на потайного (проте всім уже звісного) обранця її серця; почали вже плескати язиками. Невдовзі все двірське товариство, для якого інтимні подробиці королівського життя були найзначнішими світовими подіями, зачало з гострою нетерплячою втіхою додивлятись до дальшого: як і коли він стане її коханцем? Бо її почуття виявлялись уже надто відкрито — і кожен бачив те, що лише їй не спадало на думку: якби Ферсен мав досить сміливості чи легковажності й ухопив свою здобич, то здобув би всяку, навіть останню милість молодої королеви.

Але Ферсен — швед, людина з твердим і цілісним характером: у північан шалена романтична пристрасть може без ніяких перешкод іти рука в руку зі спокійним, майже тверезим розумом. Він зразу добачив нестерпність ситуації. Королева вельми прихильна до нього, йому це знати найкраще, але й він так шанує і любить цю юну принадну жінку, що пряма його вдача не дозволить легкодумно скористатися її любовною слабістю й убереже королеву від зайвого поговору. Відверті любощі були б нечуваним скандалом, уже своїм платонічним, але помітним потягом Марія Антуанетта задосить себе виказала. Та й для того щоб грати роль Йосифа, цнотливо й холодно відхиляти ласкавість молодої, вродливої, ще й коханої жінки, Ферсен усе ж почуває себе занадто палким і юним. І цей справжній чоловік зробив найшляхетніше, що можна зробити в такому складному становищі: подався за тисячі миль від жінки, яку міг увести в неславу, мерщій завербувавшись в американську армію, де став ад’ютантом Лафайєта. Він обрізав нитку, перш ніж неминуче й трагічно заплутався.

На цю розлуку закоханих указує неспростовний документ, офіційний допис шведського посла королю Ґуставу, в якому засвідчується перед історією палка королевина прихильність до Ферсена. Дипломат писав: «Вважаю за слушне сповістити Вашу Величність, що королева була вельми ласкава до молодого Ферсена й у декого виникли підозри. Мушу сказати, що й сам я вірю в її закоханість; уже маю задосить прикмет, щоб міг іще сумніватися. В цій ситуації молодий граф Ферсен поводився бездоганно, виказавши скромність, стриманість і насамперед зважившись податися до Америки. Виїхавши, він поклав край усім напастям, безперечно, він ще занадто юний, щоб рішуче опертися такій спокусі. В останні дні королева знай лише на нього поглядала, й щоразу в її очах бриніли сльози. Прошу Вашу Величність, щоб про це знали тільки Ви і сенатор Ферсен. Придворні фаворити, зачувши про графів від’їзд, довго чудувалися, а герцогиня Фіц-Джеймс сказала йому: «Пане, невже ви кидаєте свій здобуток напризволяще?» — «Якби я мав його справді, напризволяще б не кидав. Я їду по волі й без усякого жалю». Ваша Величність мусить визнати, що ця відповідь така розумна і обачна, що зробила б честь і куди старшому чоловікові. Зараз королева принаймні значно поважніша і стриманіша, ніж була досі».

Відтоді всі оборонці «чесноти» Марії Антуанетти неодмінно вимахують цим документом як прапором її святої невинності. В останню мить Ферсен відцурався нечистої любові, сталося диво — обидва коханці зреклись одне одного, велике кохання зосталося «чистим», — ось так міркували вони. Але це свідчення зовсім не остаточне, а тільки потверджує, що тоді, 1779 року, між Марією Антуанеттою і Ферсеном не дійшло до інтимної близькості. Тільки в подальші роки ця пристрасть стала насправді небезпечна. Ми щойно додивляємось другу дію, до кульмінації ще далеко.

Дія третя: Ферсен повертається з Америки. Відбувши чотирирічне добровільне заслання й повернувшись у червні 1783 року із французьким допоміжним корпусом, просто з Бреста він заквапився до Версалю. Хоча з Америки він листувався з Марією Антуанеттою, та все ж любов вимагає живої присутності. Тепер уже ніщо їх не розлучить, нарешті він осяде десь поблизу, ніяка відстань не ховатиме милих очей! Очевидно, за бажанням королеви, Ферсен зразу попросив, щоб йому дали який-небудь полк; чому? — цю загадку ніяк не міг розгадати старий ощадливий батько сенатор у Швеції. Навіщо Ганс Аксель хоче назовсім зостатись у Франції? Як досвідчений вояк, нащадок давнього шляхетного роду, фаворит романтичного короля Ґустава, він міг удома обирати собі будь-яку гідну посаду. «Навіщо назовсім у Франції?» — дедалі дратливіше запитував розчарований сенатор. «Щоб одружитися з багатою спадкоємницею, здобути панну Неккер з її швейцарськими мільйонами», — поквапно почав забивати памороки недовірливому батькові син. Але те, що насправді він думав про все, тільки не про шлюб, виказує тоді ж у щирому листі до сестри, в якому він цілком розкрив своє серце. «Я вирішив ніколи не брати на себе шлюбних уз, це було б неприродно... Єдиній, якій я міг би належати і яка любить мене, я не можу належати. Тож не хочу належати нікому». Хіба цього не досить? Невже треба ще питати, хто була ця «єдина», що любила його й не могла з ним пошлюбитись, — ця вона, «elle», як він коротко називав королеву у своїм щоденнику? Мабуть, сталося щось вирішальне, коли він сам наважився так одверто й певно признатися сестрі про прихильність Марії Антуанетти. Й пишучи батькові, що у Франції «його тримають тисячі особистих причин, які він не може довірити паперові», Ферсен мовчав про однісіньку, що ховалася за цими тисячами, — про бажання або наказ Марії Антуанетти мати назавжди біля себе обраного друга. А хто ж «виявив ласку, втрутившись у справи», тільки-но Ферсен попросив собі полк, — Марія Антуанетта, що досі ніколи не переймалася військовими призначеннями, ї хто, всупереч звичаям, сповістив шведського короля про швидке отримання charge?[119] Не головнокомандувач, якому годилося б це робити, а його дружина — королева, власноруч написавши листа.

На цей або наступні роки найбільш імовірно припадає початок інтимних або значно інтимніших стосунків між Марією Антуанеттою і Ферсеном. Все ж, правда, два роки — й вельми неохоче — Ферсен, як ад’ютант, мусив супроводити короля Ґустава в його подорожах, та згодом, 1785 року, він назовсім перебрався до Франції. Й за ці роки разюче змінилась Марія Антуанетта. Після пригоди з кольє досі надто залюблена в розваги королева стала самотня, почала розуміти сутнє. Вона відцуралася невпокійного гурту дотепно-ненадійних, утішно-зрадливих, галантно-пустотливих кавалерів; замість численного непотребу її досі розчароване серце прихилилося до єдиного правдивого друга. Коли її зненавидів світ, у неї незмірно зросла потреба в ніжності, надійності й любові; тепер вона вже не та, годі дурно й безглуздо крутитися перед дзеркалом людського зачудування, — вона вже дозріла, щоб віддатись одному чоловікові з відвертою й відважною душею. Та й Ферсен — щира лицарська натура — власне, аж тоді полюбив цю жінку всією душею, коли її вкрили ганьба й неслава, почалися цькування і погрози; відсахнувшись від її прихильності, коли світ божествив її й довкіл неї роїлися тисячі облесників, він осмілився любити її аж тоді, коли вона зосталася самотня й безпорадна. «Вона дуже нещасна, — писав він сестрі, — але від одваги, яка над усе гідна подиву, ще привабніша. Мені вкрай прикро, що я не можу цілком утішити всі її муки і зробити такою щасливою, як вона заслуговує». Що більше вона нещаслива, покинута і стривожена, то потужніше його чоловіче прагнення надолужити їй усе коханням: «Еlle pleure souvent avec moi, jugez, si je dois l’aimer»[120]. І чим ближче підсувається катастрофа, тим шаленіше і трагічніше пориваються вони одне до одного: після безмірних і численних розчарувань вона прагне зазнати з ним хоч останнього щастя, а він своєю лицарською любов’ю й безмірною жертовністю хоче заступити їй втрачене королівство.

Тепер ця колись неглибока симпатія стала душевним потягом, закоханість — любов’ю, і обидва всяким мислимим способом намагаються приховати від світу свої стосунки. Щоб не посіяти ніякої підозри, молодого офіцера за вказівкою Марії Антуанетти призначають не в Паризький гарнізон, а в прикордонне містечко Валансьєн. І коли «його викликають» (так обачно писав Ферсен у своєму щоденнику) до замку, він вдається до всяких хитрощів, щоб приховати від друзів справжню мету своєї подорожі, щоб про його тріанонські візити не склав хтось дошкульного віршика. «Нікому не кажи, що я пишу тобі звідси, — нагадує він сестрі в листі з Версалю, — бо всі інші листи я надсилаю з Парижа. Прощавай, треба вже йти до королеви». Ферсен не ходить до Поліньяк, його не бачать у тісному тріанонському колі, він не їздить саньми, не танцює на балах, не грає в карти: нехай ті нібито королевині фаворити й досі якомога примітніше виставляють себе на очі, не здогадуючись, що саме їхні галантні розваги допомагають приховати від двору правдиву таємницю. Вони панують удень, Ферсен царює вночі. Вони хвалять і теревенять, Ферсен мовчить і любить. Цілком утаємничений Сен-Прі, який знав усе, тільки не відав, що його власна дружина нестямно закохана у Ферсена й пише йому палкі любовні послання, сповіщає з такою певністю, що це робить його твердження ваговитішими за решту: «Ферсен їздить у Тріанон три або чотири рази на тиждень. Туди ж їде й королева, не беручи з собою ніякого почту; хоч який стриманий та обачний фаворит і хоч зовні він нічим не виказує свого становища і є найскромнішим з усіх королевиних приятелів, ці потаємні зустрічі породили чимало пліток». Однак цілих п’ять років закохані могли зостатись на самоті лише пливкі й короткі крадені години, адже, незважаючи на свою відвагу і відданість камеристок, Марія Антуанетта не могла зважитись на більше; тільки 1790 року, незадовго до розлуки, Ферсен, не тямлячись від щастя й любові, записав, що зміг побути «з нею», «avec elle», цілісінький день. Королева може чекати свого херувима тільки від смерку до світання, в сутіні парку, може, в якійсь відлюдній і невидній селянській хатині hameau; у версальських гаях і на звивистих тріанонських стежках потаємно догравала до кінця ніжна романтична музика сцени в парку з «Фіґаро». Та вже, мов велична прелюдія, безжально і твердо загучала музика з «Дон Жуана», й за дверима, чавлячи все живе, лунають важкі, камінні кроки командора; в третій дії витончене рококо переходить у велику революційну трагедію. І вона, здійнявшись серед крові, насильства і страху, сотворить crescendo — розпач розлуки, смертне торжество.

Лише тепер, у найбільшій небезпеці, коли решта порозбігалися, наперед виступив єдиний правдивий друг, ладний померти з нею й заради неї і який шляхетно тримавсь оддалік у щасливі часи, — досі схована мужня постать Ферсена чітко вирізьбилась на блідавому грізному небі доби. Чим більше небезпек загрожує коханій, тим дужча його рішучість; не вагаючись, вони переступили умовну межу, що досі існувала між габсбурзькою принцесою, французькою королевою і чужим шведським дворянином. Ферсен щодня з’являється в замку, через його руки проходить усе листування, з ним обмірковують кожне рішення, йому доручають найважчі завдання, звіряють найнебезпечніші таємниці; тільки він знає всі наміри Марії Антуанетти, всі тривоги й надії, тільки він бачить її сльози, глухий відчай і найтяжче лихо. Саме тоді, коли вона все втратила й усі повтікали від неї, королева знайшла те, що марно чекала цілісіньке життя: щирого, чесного, сміливого й мужнього друга.

Був чи не був?

(питання мимохідь)

Нині вже знають і знають незаперечно: Ганс Аксель Ферсен був не другорядною, як досить довго гадали, а головною постаттю в душевному житті Марії Антуанетти, знають, що його почуття до королеви не були звичайним галантним залицянням, романтичним фліртом, лицарською пригодою трубадура, а правдивою, зміцнілою за двадцять років любов’ю з усіма прикметами її могутності: вогненною мантією пристрасті, величним скіпетром сміливості, щедрою повнотою чуттів. Витає лиш остання непевність про природу цієї любові. Чи була вона — як у минулому сторіччі полюбляла казати література — «чистою» любов’ю, під якою ницо розумілося те, що палко закохана й кохана жінка розважливо не віддається закоханому й коханому чоловікові? Чи була це, як казали тоді, любов «злочинна», отже, в нашому розумінні, довершене, вільне, жертовне, щедре й великодушне кохання? Був Ганс Аксель Ферсен простим cavaliere servente[121], романтичним зальотником Марії Антуанетти чи справжнім, достеменним її коханцем, — був чи не був?

«Ні!», «Аж ніяк!» — одразу вкрай дратливо й підозріло поквапно заволали певні реакційні роялістські біографи, котрі за всяку ціну прагли бачити королеву — «свою» королеву — «чистою» й уберегти її від будь-якого «нечестя». «Він палко любив королеву, — із певністю, якій можна позаздрити, пише Вернер фон Гайденштам, — але жодна плотська думка не потьмарила це кохання, гідне трубадурів і лицарів «круглого столу». Марія Антуанетта любила його, й на мить не забуваючи про свої подружні обов’язки й гідність королеви». Для таких фанатичних шанувальників просто немислимо — це означає: вони запротестують, коли хтось так помислить, — щоб «остання королева Франції змарнувала той «скарб чесноти», який заповіли їй усі чи майже всі матері наших королів». Отож, боронь боже, ніяких досліджень, узагалі ніяких дискусій про цю «affreuse calomnie»[122] (Ґонкур), ніякого «acharnement sournois ou cynique»[123] в розкритті справжнього стану речей. Оборонці «чистості» Марії Антуанетти, які й чути нічого не хочуть, мерщій нервово обривають кожного, хто лиш підійде до цього питання.

Невже справді піддаватися наказам і, замкнувши вуста, проминути питання, чи Ферсен усе життя бачив Марію Антуанетту тільки «з німбом над головою», чи й дивився на неї очима чоловіка? Може, цнотливо обминувши це питання, ми взагалі недобачимо сутнє? Адже людини не знатимеш, поки не дізнаєшся її останньої таємниці, і найменше знатимеш жіночу вдачу, поки не збагнеш природи любові тієї жінки. В такій історичній ситуації, як ця, коли стримана пристрасть не просто ненароком торкнулася життя, а, мов доля, сповнювала й насичувала душу цілі роки, питання про природу цієї любові зовсім не зайве й не цинічне, а вирішальне для відтворення душевного портрета жінки. А щоб малювати правдиво, слід розплющити очі. Тож ходімо вперед, перевіримо ситуацію й документи. Спробуймо, може, знайдемо-таки відповідь.

Питання перше: якщо за міщанською мораллю вважати злочином те, що Марія Антуанетта до решти віддалася Ферсенові, то хто її в цьому звинувачує? З сучасників — лише троє — проте це люди непересічні, не з тих, що зазирають у чужі вікна, а втаємничені; й можна вірити, що вони докладно знали перебіг подій: Наполеон, Талейран і міністр Людовіка XVI Сен-Прі, який щодня все бачив на власні очі. Всі троє цілком й незаперечно стверджують, що Марія Антуанетта була коханкою Ферсена, — тут годі вже мати якісь сумніви. Сен-Прі, найліпше знаючи ситуацію, сповіщає найдокладніші подробиці. Без усякої злості до королеви, цілком по суті, він розповів про таємні нічні візити Ферсена в Тріанон та Сен-Клу й про те, що лише йому Лафайєт дозволив потай відвідувати Тюїльрі. Він розповідає, що знала про все й Поліньяк і що вона, здавалося, була вельми рада, що королеві полюбився саме іноземець, який не прагнутиме скористатися своїм становищем фаворита. Щоб відкинути три таких свідчення, як це роблять палкі оборонці чесноти, називаючи Наполеона й Талейрана брехунами, треба, власне, більше сміливості, ніж для неупередженого дослідження. Але питання друге: хто із сучасників або свідків спростував як обмову звинувачення Ферсена в тому, що він був коханцем Марії Антуанетти? Ніхто. Впадає у вічі, що саме найближчі особи напрочуд одностайно взагалі уникають згадувати про Ферсена: Мерсі, котрий тричі обдивлявся кожну шпильку, яку королева мала заколювати в коси, жодного разу не згадує його імені у своїх офіційних депешах; вірні придворні завжди писали лише про «певну особу», яка передасть листи. Та ніхто не зронив його імені, ціле сторіччя тривала підозріла мовчазна змова, а перші офіційні біографи зумисне взагалі забували згадати про нього. Отже, не можна позбутися враження, ніби вже після всього було віддано «mot d’ordre»[124] якомога ретельніше затерти будь-яку пам’ять про цього порушника романтичної легенди про чесноту.

Через те історичні пошуки тривалий час стояли перед важким питанням. Повсюди натрапляли на вкрай підозрілі обставини, і скрізь чиїсь старанні руки прибрали історичні документи, які могли б щось потвердити. Спираючись на наявний матеріал — той, що пропав, власне, й містив докази звинувачень, — не можна встановити злочин in flagranti[125]. Forse che si, forse che no, — може, й так, може, й ні, — каже історична наука, поки бракує останніх вирішальних свідчень про Ферсена, й, зітхаючи, закриває теку з його справою: в нас нема ні писаного, ні друкованого, отже, ніяких переконливих остаточних доказів.

Але там, де закінчується прикуте до очевидності дослідження, починається вільне й крилате мистецтво прозирання душ; де зазнала невдачі палеографія, мусить утрутитись психологія: логічно здобута вірогідність часто правдивіша, ніж гола правда актів і фактів. Якби ми знали історію в самих документах, то яка була б вона бідна й убога, скільки б мала прогалин! Однозначне, відкрите — це поле науки, багатозначне, яке слід зробити ясним і значущим, — природжена царина душезнавства; де бракує паперових свідчень, зостаються незмірні можливості психології. Почуття скажуть нам про людину більше, ніж усі документи.

Але спершу ще раз зазирнімо в документи. Ганс Аксель Ферсен, хоч і мав романтичне серце, над усе шанував порядок. Педантично докладно вів щоденника, щоранку старанно занотовував погоду й тиск повітря і поряд із атмосферними відзначав політичні й особисті події. Крім того, в нього був — вкрай порядколюбний чоловік — поштовий зошит, де він записував, коли надіслав чи отримав листа. А до цього всього він ще й робив примітки до своїх записів, пильно зберігав кожного листа, — отже, для історика ідеальна постать; померши 1810 року, він лишив бездоганно впорядкований реєстр усього свого життя, незрівнянний документальний скарб.

Що ж сталося з тим скарбом? Нічого. І це вже дивує. Нащадки старанно — або, ліпше сказати, полохливо — його замовчували, ніхто не міг доступитися до архівів, ніхто й не знав про їхнє існування. Нарешті, через півсторіччя після смерті Ферсена, один із нащадків, барон Клінковстрем, опублікував частину щоденника й листування. Але дивно — листи вже не всі. Зникла частина листів Марії Антуанетти, позначених у поштовому зошиті як листи «Жозефіни», нема й щоденникових записів Ферсена за найважливіші роки і — геть уже дивно — цілі рядки в листах заступлені пунктиром. Чиясь рука брутально погосподарювала у спадщині. Й знов-таки, знаючи, що нащадки знівечили або знищили повне колись листування, ми не можемо позбутися підозри, що тут приховали факти з метою бляклої ідеалізації. Але вбережімось від упереджених тверджень. Будьмо справедливі й розважні.

Отже, в листах бракує певних місць, позначених пунктиром. Чому? В оригіналі їх хтось затер, — пояснив Клінковстрем. Хто саме? Мабуть, сам Ферсен. Але навіщо? Цілком збентежившись, Клінковстрем на це відповів у листі: може, ті рядки містили політичні таємниці або несхвальні відгуки Марії Антуанетти про шведського короля Ґустава. Й оскільки всі — невже всі? — ці листи Ферсен показував королю, то, ймовірно, — ймовірно! — затер ті місця. Дивна річ! Листи здебільшого були шифровані, отже, Ферсен міг показувати королю самі копії. Навіщо тоді нівечити оригінали, щоб їх ніхто й не прочитав? Це вже здається підозрілим. Але, як ми домовлялися, ніяких упереджень.

Пошукаймо далі! Придивімось ближче до місць, які нібито не можна було прочитати, до крапочок пунктиру. Що впадає у вічі? Одразу таке: підозрілі крапки майже завжди з’являються там, де починається або закінчується лист, біля звертання або після слова «Adieu»[126], «Je vais finir»[127], — пишеться, наприклад, отже, я вже закінчив про громадсько-політичні справи, тепер переходжу... ні, в понівеченому виданні далі йдуть самісінькі крапки. Та якщо купюри всередині листа, то, як не дивно, завжди там, де політики й близько не чути. От іще приклад: «Comment va votre santé? Je parie que vous ne vous soignez pas et vous avez tort... pour moi je me soutiens mieux que je ne devrais»[128], — хіба в цім проміжку будь-яка розумна людина може говорити про політику? Або коли королева пише про своїх дітей: «Cette occupation fait mon seul bonheur... et quand je suis bien triste, je prends mon petit garçon[129], — таж зрозуміло, що з тисячі людей дев’ятсот дев’яносто дев’ять поставило б у прогалині: «відтоді як ми розлучилися», а не якісь іронічні зауваги про шведського короля. Плутаних пояснень Клінковстрема не можна сприймати серйозно, тут приховали аж ніяк не політичні, а людські таємниці. Щоб розкрити їх, з’явився, на щастя, певний засіб: мікрофотографія дуже легко може знову зробити чіткими затерті рядки. Тож давайте сюди оригінали!

Та яка несподіванка! Оригіналів уже нема: десь до 1900 року, тобто більше сторіччя, вони безпечно й охайно зберігались у родовому замку Ферсенів. І раптом вони пощезли. Бо ймовірність технічного виявлення тих забілених місць, мабуть, стала кошмаром для святенного барона Клінковстрема; тож перед смертю він по-блюзнірськи, немов безумець, наслідуючи, певне, Герострата, спалив листи Марії Антуанетти до Ферсена, — зрештою, як потім з’ясувалося, нічого не досягши. Але Клінковстрем за всяку ціну прагнув затягти Ферсена в морок, створити легенду замість ясної й незаперечної правди. Тепер, гадалося йому, він може спокійно вмерти; спаливши листи, він урятував «честь» Ферсена й честь королеви.

Та, за давнім висловом, це аутодафе було більш ніж злочином: було просто дурницею. Свідченням провини було вже саме нищення листів, а до того ж несвітським законам кримінології заманулося, щоб навіть після цього квапливого знищення листів доказ усе-таки лишився. Видатна дослідниця Альма Сьодерхельм, переглядаючи залишки паперів, знайшла власноручну Ферсенову копію одного з листів Марії Антуанетти, яку свого часу недобачив видавець, — бо й він робив публікацію з копій Ферсена (мабуть, «незнана» рука спалила колись оригінали). Завдяки цій знахідці ми вперше мали в руках інтимний лист королеви in extenso[130], — заразом і ключ, а швидше, любовний камертон до решти її послань. Тепер можемо здогадатися, що заступав пунктиром святенний видавець в інших листах. Бо й у цьому листі в кінці стоїть «Adieu», «Прощавай», але далі нема ні прогалин, ні крапок, а йдуть людські слова: «Adieu, le plus aimant et le plus aimé des hommes», отже, в перекладі: «Прощавай, найкоханіший, так, як ти, любити ніхто не вміє».

Як вражають нас ці слова! Тепер вам зрозуміло, чому клінковстреми, гайденштами й решта присяжних оборонців «чистості», які, ймовірно, мали в руках чимало подібних документів, крім тих, що дісталися потомкам, так примітно тривожились і тривожаться, коли хтось береться неупереджено дослідити справу Ферсена? Бо для тих, хто знає, як б’ється серце, нема жодного сумніву, що королева, зламавши шкаралущу всяких церемоній і так сміливо заговоривши до чоловіка, давно вже дала йому останнє свідчення своєї прихильності — однісінький урятований рядок відновив усі понищені. Тямущим досить цього єдиного рядка, аби переконатися, що вже саме нищення — доказ.

Та ходімо далі! Крім цього врятованого листа, у житті Ферсена трапилась іще пригода, вирішальна для розуміння його взаємин із королевою. Сталася вона через шість років по смерті королеви. На Раштаттському конґресі Ферсен мав представляти шведський уряд. Бонапарт раптом заявив баронові Едельсгайму, що не вестиме переговори з Ферсеном, бо знає його роялістські переконання, та й, крім того, він спав із королевою. Він не сказав: мав стосунки. А зачіпливо й майже непристойно зронив, що він «спав із королевою». Барон Едельсгайм Ферсена не боронив, навіть йому діло видавалося цілком зрозумілим. Лише відповів жартома, ніби він гадав, що всі ці «ancien régime»[131] історії вже давно забуті, та й до політики воно аж ніяк не ліпиться. А потім пішов і переповів усе Ферсенові. Що ж той зробив? Чи, швидше, що мав зробити, якщо Бонапартові слова були неправда? Хіба ж не мав одразу боронити покійну королеву від звинувачень (якщо вони несправедливі)? Хіба ж не мав закричати: брехня! Хіба ж не мав зразу викликати на дуель цього новоспеченого малого корсиканського генерала, який обрав для звинувачення ще й найбрутальніші слова? Хіба такий справедливий і чесний чоловік дозволив би винуватити жінку в тому, що вона була його коханкою, якби насправді вона нею не була? Коли ж, як не тепер, у Ферсена була нагода й навіть обов’язок голою шаблею спростувати давню таємну чутку, раз і назавжди розвіяти плітки?

Але що ж він робить? На жаль, мовчить. Бере перо й ретельно записує в щоденнику всю розмову Едельсгайма з Бонапартом, не забувши і звинувачення, що він «спав» із королевою. Сам Ферсен жодним словом не заперечив твердження про свій найінтимніший зв’язок, твердження, яке, на думку його біографів, було «цинічним і безсоромним». Понуривши голову, він сказав цим: так. Коли через кілька днів англійські газети розводилися про цей випадок і «при цьому патякали про нього й бідолашну королеву», він лише додав «ce qui me choqua», по-нашому — «мені стало прикро». Оце й увесь Ферсенів протест, радше, його відсутність. Мовчання знову сказало більше, ніж усі слова.

Отже, бачимо: те, що полохливі нащадки так судомно намагалися приховати, стверджуючи, ніби Ферсен не був коханцем Марії Антуанетти, сам він не заперечував. Із цілої купи фактів і документів ми витягуємо й десятки інших переконливих подробиць: його сестра дорікала йому, коли в Брюсселі він відкрито з’явився на люди з іншою коханкою: мовляв, усе-таки слід подбати, щоб вона («elle») ні про що не довідалась, адже буде гніватися (яким правом, — запитаємо ми, — якщо вона не була його коханкою); в щоденнику затерте місце, де Ферсен записав, що провів ніч у Тюїльрі в покоях королеви; перед революційним судом камеристка посвідчила, ніби вночі хтось часто потай виходив із покоїв королеви. Хай там як, усі ці подробиці важливі вже тим, що так прикро узгоджуються між собою, — одначе й ці, такі розмаїті докази були б непереконливі, якби ми не бачили їх остаточного потвердження у вдачі самої Марії Антуанетти. Поведінка людини стає зрозумілою, коли збагнеш увесь її характер, адже кожен учинок є проявом індивідуальної людської натури. Аби до решти з’ясувати вірогідність палких, любовних або ж чисто шанобливих і церемонних стосунків Марії Антуанетти з Ферсеном, треба зазирнути в її душу і, знаючи всі ті ваговиті подробиці, насамперед спитати: яка поведінка логічно й психологічно відповідає королевиному характеру — сміливо віддаватися почуттю чи боязко зрікатися його? Той, хто розгляне так питання, вже не матиме вагань. Бо всі слабості Марії Антуанетти надолужувала величезна сила: її нестримна й нерозважна сміливість справжньої володарки. Щира до глибини душі, нездатна до будь-якого лицемірства, ця жінка з куди незначніших приводів сотні разів переступала всі кордони умовностей, байдужа до того, що плескатимуть. Марія Антуанетта набула правдивої величі лиш у критичні, переламні моменти своєї долі, однак ніколи не була дріб’язкова й полохлива, власну волю ставила вище від накинутих честі і звичаїв, від суспільної чи двірської моралі. І невже, щиро полюбивши свого єдиного обранця, ця смілива жінка, скута ланцями державних міркувань, раптом узялась би вдавати розважливу пані, боязливу й порядну дружину осоружного їй Людовіка? Невже в апокаліптичну добу, коли рвались усі пута звичаїв і порядку, невже серед страху й загибелі, в п’янких несамовитих чарах близької смерті, вона, на догоду дворові, мала зректися любові? Якщо її ніхто не міг стримати і приборкати, то, певне, заради примари — шлюбу, який був карикатурою на справжній, заради чоловіка, котрого не вважала мужем, заради звичаїв, здавна ненависних її нездоланній, волелюбній натурі, — невже б вона сама зреклася найприроднішого, найжіночішого почуття? Тим, хто хоче вірити в це неймовірне, ми заказати не можемо. Але образ Марії Антуанетти спотворюють не ті, що вільно й до решти визнають її сміливість і відсутність вагань у палкім, єдинім у житті коханні, а ті, що припускають, ніби в цієї безбоязної жінки млява, полохлива, спутана обачністю і обережністю душа, ніби ця жінка не зважиться на останній крок і задушить у собі природне. Для тих, хто сприймає характер як цілість, нема жодного сумніву, що всією розчарованою душею і так довго зневаженим, розчарованим тілом Марія Антуанетта віддалася Гансу Акселю Ферсену.

А що ж король? У кожнім адюльтері одурений третій стає жалюгідною, незручною і сміховинною постаттю; мабуть, більшість намагань сховати від чужого ока той трикутник робилося заради Людовіка XVI. Та насправді, безперечно, знаючи про інтимний зв’язок Ферсена зі своєю дружиною, він аж ніяк не був смішним роганем. Сен-Прі висловлюється недвозначно: «Вона вже знайшла якийсь спосіб повідомити короля про свої взаємини з графом Ферсеном».

Це твердження цілком пасує до всієї ситуації. Брехня й лицемірство Марії Антуанетті були найогидніші: пряма душею, вона б не згодилася підступно дурити свого чоловіка або, як часто трапляється в житті, мерзенно злигатись з обома — чоловіком і коханцем, — про це й мови бути не може. Безперечно, коли нарешті почалися — відносно пізно, ймовірно, між п’ятнадцятим і двадцятим роком шлюбу — інтимні стосунки з Ферсеном, тіло Марії Антуанетти стало недоступне чоловікові; це чисто психологічне припущення несподівано потверджується листом від брата імператора, котрий у Відні якось провідав, що, породивши четверту дитину, його сестрі заманулося відкаснутись чоловіка, — й час написання листа надто точно збігається з початком інтимного зв’язку з Ферсеном. Отже, хто любить ясність, уже добре все роздивився. Одружена з державних міркувань із зовсім нелюбим і нітрохи не привабливим чоловіком, Марія Антуанетта заради подружнього ярма довгі роки глушила внутрішню потребу любові. Але народивши двох синів, тобто давши династії спадкоємців безперечно бурбонської крові, вона ніби виконала свій моральний обов’язок щодо держави, закону й родини і почула себе нарешті вільною. Пожертвувавши два десятки років політиці, пізнавши життя і світ, в останні й уже трагічні години жінка повернула собі своє найпритаманніше, найприродніше право надалі не відмовляти здавна любому їй чоловікові, що став для неї всім в одній постаті: другом і коханцем, порадником і супутником, — був такий же сміливий, як і вона, і був ладен своєю жертовністю надолужити їй усе. Які злиденні всі ті штучні вигадки про солодкаво-чеснотливу королеву проти ясної правди про її життя, скільки людської смілості й душевної гідності уймають їй ті, хто прагне над усе захистити (саме тому, що вона королева) «честь» цієї жінки. Бо жінка найчесніша й найшляхетніша тоді, коли вільно й без останку віддається правдивій, роками випробуваній любові, а королева найбільш висока тоді, коли поводиться чисто по-людськи.

Остання ніч у Версалі

За всю тисячолітню історію Франції ще ніколи так швидко не стигло збіжжя, як улітку 1789 року. Добре вигнавсь тужавий колос, але ще швидше, угноєні кров’ю, п’ялись угору нетерплячі паростки революції. Одним помахом пера було скасовано зневагу й несправедливість десятків і сотень років, уже впали інші, невидимі Бастилії, в яких королі в’язнили права французького народу. 4 серпня розвалилася прадавня фортеця феодалізму, забуяли безкінечні радощі: князі світу і церкви зреклися панщини і десятин, чиншів і податку на сіль, городяни й селяни отримали волю, оголошено свободу друку, проголошено людські права; цього літа справдились усі мрії Жана Жака Руссо. В залі «menus plaisirs»[132] (колись призначенім королями для втіх, а тепер народом — для утвердження своїх прав), то від схвалень, то від суперечок деренчать шибки, — на сотні кроків розлягається невпинне гудіння цього людського вулика. А ще на тисячу кроків далі у великому Версальському палаці панує гнітюча тиша. Двір боязко позирає з вікон на цього галасливого гостя, якого запросили лише для поради, а він уже ладнається стати паном своїх володарів. Як спровадити цього чаклунового підмайстра, що знай лише партачить? Безрадний король радиться зі своїми дорадниками, всі вони суперечать один одному; найліпше, гадають король і королева, зачекати, поки вщухне ця буря. Тепер тільки принишкнути й не висуватися. Досить виграти час, а там якось-то буде.

Але революція рветься вперед, мов бурхливий потік, вона мусить котитися далі, щоб не замулитись. Зупинитись — для неї згуба, відкотитись — кінець; аби ствердитись, вона повинна вимагати, дедалі більшого прагнути; щоб не зазнати поразки, повинна здобувати. Газети, немов барабани, надихають той невпинний похід; ці дітиська, хлопчаки революції, галасливо й нестримно біжать попереду справжньої армії. Помахом пера писаному й мовленому слову надали свободу, і вона від надміру завзяття обернулася шаленством і дикістю. З’явилося десять, двадцять, тридцять, п’ятдесят нових газет. Одну заснував собі Мірабо, інші — Демулен, Бріссо, Лустало, Марат; оскільки кожна намагалася привернути читачів і перевершити решту своїм громадянським патріотизмом, то всі вони тріщали, мов навіжені; в країні лише їх було чути. Якмога голосніше, якмога нестримніше, і чим гучніше, тим ліпше, й усю ненависть випускати на королівський двір! Король снує зради, уряд не довозить хліб; насуваються чужинецькі війська, щоб розігнати клуби, готується нова Варфоломіївська ніч. Прокидайтеся, громадяни! Прокидайтеся, патріоти! Тра-та-та, тра-та-та, тра-та-та! — в мільйони серць день і ніч газети вбивають страх і недовіру, лють і злобу. А за барабанщиками, озброєна піками й шаблями, а насамперед — гнівом безмірним, уже стоїть доти невидна армія французького народу.

Для короля все йде надто швидко, для революції — надто повільно; несміливий огрядний чоловік ніяк не дожене таких юних, полум’яних і рвійних ідей. Версаль вагається й гається, — отже, вперед, Париже! Годі цих безкінечних переговорів, годі нестерпних торгів короля з народом, — гримлять газети. В місті сто або й двісті тисяч кулаків, а в Арсеналі лежать рушниці, чекають гармати — забери їх звідти, притягни короля з королевою з Версалю, схопивши їх, ти цупко триматимеш долю! В штаб-квартирі революції, в Пале-Роялі, палаці герцога Орлеанського, повіддавали накази невдовзі все підготувати, і двірський перекинчик маркіз Дюруж потай уже ладнається до походу.

Але між замком і містом пролягають темні потаємні шляхи. Через підкуплених служників патріоти в клубах знають усе, що робиться в замку, а замок від своїх шпигунів дізнається про майбутній напад. У Версалі вирішили діяти й, оскільки французькі солдати були вже не досить надійні, для оборони палацу й боротьби з власним народом наказано привести фландрський полк. Покинувши казарми, першого жовтня військо дісталося до Версаля; щоб підняти вояцький дух, двір урочисто зустрічає прибульців. Великий оперний зал обладнали для бенкету, і, хоч яка велика нужда та голод у Парижі, тут не шкодували ні вина, ні смачних наїдків: вірність, як і кохання, теж нерідко здобувають через шлунок. І щоб військо ще дужче полюбило свого володаря, король і королева з дофіном на руках — нечувана честь — з’явились у святковому залі.

Заради своєї вигоди Марія Антуанетта ніколи не вміла здобувати людську прихильність спритністю, обрахунком чи лестощами. Але від природи її зовнішності й душі була притаманна певна велич, і кожен, зустрівши цю жінку вперше, схилявся перед нею; й окрема людина, і цілий гурт завжди піддавалися цим дивовижним чарам першого враження (щоправда, вони минали при ближчому знайомстві). І зараз, щойно ввійшла до зали ця велична, а до того ж ласкава, молода і вродлива жінка, офіцери й солдати зірвалися на ноги, радісно злетіли голі шаблі, загриміли захоплені «Vivat’и» королю й королеві, — а народ привітати, як годилося, звісно, мабуть, забули. Королева пройшла вздовж столів. Вона вміла чарівно посміхатися, бути напрочуд розкутою й товариською; як її самовладна мати, як брат, як майже всі Габсбурґи (це мистецтво й далі передалось у спадок австрійській аристократії), вона, не втрачаючи внутрішньої непохитної гордості, найприродніше вміла бути ласкавою і привітною навіть із найпростішими людьми, не здаючись при цьому зверхньою. Щиро й щасливо усміхаючись — адже вона давно вже не чула «Vive la Reine!», — Марія Антуанетта обійшла зі своїми дітьми всі столи; побачивши цю добру й ласкаву, правдиву і гідну королеву, що прийшла до них, грубих солдатів, як гість, офіцери й просте вояцтво аж не тямились від любові до монархів: тієї миті кожен був ладен умерти за Марію Антуанетту. Та й королева була щаслива, покинувши галасливе товариство, — привітавши солдатів вином, вона теж зшилася золотим трунком надії: у Франції є ще відданість, є чим підперти трон.

Та наступного дня затріщали барабани патріотичних газет: тра-та-та, тра-та-та, тра-та-та, королева й двір найняли вбивць проти народу. Солдат упоїли червоним вином, аби вони слухняно проливали червону кров своїх же громадян; догідливі офіцери зривали трибарвні кокарди й, глузуючи, топтали їх ногами; всі співали вірнопідданських пісень — і при цьому виклично сміялась королева. Патріоти, невже ви досі не бачите? Таж хочуть напасти на Париж, уже вирушають полки. Нумо вперед, громадяни, станьмо на битву останню, долю собі здобуваймо! Гуртуйтеся, патріоти, — тра-та-та, тра-та-та, тра-та-та...

Через два дні, 5 жовтня, в Парижі почалися заворушення. А як і чому — це зосталося однією з численних нерозгаданих таємниць Французької революції. Бо ці нібито стихійні заворушення були напрочуд глибоко продумані й неоціненні з погляду політики, постріл був такий влучний, так добре вибрали, де стати й куди стріляти, що стрілець мав бути вкрай розумний і тямковитий, дуже вмілий і спритний. Уже те, що не чоловіче військо, а жіночі юрмиська силою притягли короля з Версалю, було геніальним задумом, гідним такого психолога, як Шодерло де Лакло, котрий у Пале-Роялі керував походом за короною для герцога Орлеанського. Чоловіків можна назвати повстанцями й бунтівниками, в чоловіків слухняно стрілятимуть добре намуштровані солдати. А жінки в часи заворушень — це просто зацьковані розпачем створіння, перед ніжними грудьми відсахнуться найгостріші багнети; крім того, призвідці знають, що такий полохливий і чулий чоловік, як король, ніколи не дасть наказу спрямувати гармати на жінок. А щоб посилити розрухи, — знову невідомо, хто це зробив і як, — у Париж два дні не привозили хліба, почався голод — правдивий і найліпший рушій народного гніву. Й барабани затріщали, мов казали: нумо, жіноцтво, мерщій сюди, ставай, жіноцтво, до перших лав!

І справді, молоденька жінка, — подейкували, ніби руки в неї внизані перснями, — вранці 5 жовтня вдерлась у вартівню й ухопила барабан. За мить до неї звідусіль позбігалися жінки й пішли вулицями, волаючи хліба. Це вже бунт, скоро в юрбу затерлися перебрані чоловіки, спрямувавши кипучий потік у належний бік — до муніципалітету. Через півгодини вони взяли його штурмом, забравши звідти пістолети, піки й навіть дві гармати, і раптом — хто його наставив і намовив? — об’явився ватажок на ймення Маяр і підбурив безладне, бурхливе юрмисько, що вже стало немовби військом, піти на Версаль, нібито за хлібом, а насправді, щоб притягти короля до Парижа. Як завжди, запізно, — така вже недоля цього шляхетного, чесного і незграбного простака, — через годину, коли вже по всьому, на своєму білому коні прибув Лафайєт, командир Національної гвардії. Певне, його обов’язком — і він сумлінно намагався це зробити — було зупинити похід, та солдати не слухалися його. Тож йому нічого не зосталося, як повести свою Національну гвардію за жіночим військом, аби накинути хоч якусь пелену законності на відкритий бунт. Давній прихильник свободи добре знав, що це нешляхетна робота, й нітрохи не радів такому завданню. На своєму славетному огирі Лафайєт понуро ступав позаду жіноцької армії революції, мов живий символ холодного, логічного й обрахованого людського розуму, який марно намагається стримати буйне й нелогічне шаленство стихії.

Аж до полудня Версальський двір і сном і духом не знав про близьку вже ходу тисячоголової згуби. Як і кожного дня, король звелів осідлати свого мисливського коня й подавсь у Медонський ліс, а королева сама й зарані пішла пішки до Тріанону. Навіщо їй той Версаль, величезний замок, звідки давно вже повтікали двір та найліпші друзі, навіщо той сусіда — Національні Збори, де «factieux» щодня громадять проти неї все дужчу ненависть? Ах, вона вже втомилася від цих прикрощів, утомилась від людей і пустої боротьби, втомилася навіть від корони. Якби їй тепер спочити, мати зо дві години тиші, втекти від людей і політики в осеневий парк, де багряне листячко й золоте проміння! Потішитись миром, зірвати з клумби кілька останніх квіток — незабаром та люта зима — може, погодувати птаство й золотих китайських рибок у ставочку. Й відпочити, нарешті відпочити від усіх заворушень і звад — нічого не робити, нічого не прагнути, лиш, опустивши руки, забувши про розгорнуту книжку, в простій ранковій сукні посидіти на лаві у гроті, відчуваючи безмірну втому природи, осінь у власному серці.

Сидячи на камінній лаві у гроті, — вона давно вже забула, що колись його звали «гротом кохання», — королева раптом побачила на стежці пажа з листом у руці. Вона підвелась і пішла йому назустріч. Листа написав Сен-Прі, міністр, звістивши, що простолюд рушив на Версаль і королеві слід негайно повернутись у замок. Вона миттю вхопила капелюшок і плащ і заквапилася своєю й досі юною, мовби окриленою, ходою, йдучи, мабуть, так прудко, що ні разу й не озирнулася на свій любий замочок і вигадливі штучні краєвиди. Бо й на думку їй не спадало, що ці лагідні луки, милі пагорби з храмом кохання, по-осінньому гарний ставок, свій hameau і свій Тріанон вона бачить востаннє в житті, що це вже прощання навіки!

В замку Марія Антуанетта застала безрадну метушню міністрів і дворянства. Непевні чутки про похід доніс лиш один задиханий слуга, наступних вісників хапало по дорозі жіноцтво. Аж ось нарешті, зовсім запаривши коня, домчав один вершник, зіскочив і прожогом збіг мармуровими сходами — Ферсен. Зачувши небезпеку, завжди готовий принести себе в пожертву, він скочив у сідло й, учвал погнавши коня, випередив жіноче військо — «вісім тисяч Юдит», як патетично назвав їх Каміль Демулен, — аби тривожної миті бути поряд із королевою. Нарешті й король прийшов на раду. Його знайшли в лісі біля Шатійонської брами й мусили відірвати від найулюбленішої втіхи. Ввечері, записавши в щоденнику мізерну кількість забитої дичини, він роздратовано зауважив: «Перервали події».

Приголомшений король уже тут, він злякано озирається довкола, і тепер, коли все вже втрачено, коли в нестямі забули заступити шлях революційному аванґардові на Севрському мості, стали радитись. Ще є дві години, ще доволі часу для рішучих дій. Один міністр каже, щоб король сів на коня й на чолі драгунів і фландрського полку помчав назустріч безладному стовпищу: вже тільки побачивши його, розбіжаться жіночі орди. Але обережніші радять королю й королеві негайно покинути замок і податися в Рамбуйє, щоб той підступний, спрямований проти трону удар не сягнув мети. Та Людовік, одвічний зволікальник, вагається. Нездатний щось вирішити, він знову замість вийти назустріч подіям чекає, поки вони його заскочать.

Заціпивши вуста, королева стоїть поміж цих безрадних чоловіків — не було серед них жодного мужа. Інстинктом вона наперед відчуває, що будь-яке насильство доможеться свого, бо відколи проллялася перша кров, усі бояться всього: «Toutte cette révolution n’est qu’une suite de la peur»[133]. Але як вона може взяти на себе відповідальність за всіх і все! На подвір’ї вже стоять запряжені карети, за годину королівська родина, міністри й Національні Збори, що поклялися ніде не покидати короля, можуть дістатися до Рамбуйє. Та король і далі не важиться дати наказ до виїзду. Все дужче налягають на нього міністри, насамперед Сен-Прі: «Величносте, якщо вас уранці повезуть до Парижа, корону буде втрачено». Але Неккер, більше дбаючи про власну популярність, ніж про міць королевства, йому суперечить, і король, як завжди, мов маятник, завагався між цими двома думками. Потроху звечоріло, звіялась буря, полив дощ, коні й далі нетерпляче копитами б’ють, лакеї знудились біля карет, а там усе радяться.

Та з Паризького шляху вже долинає безладний стоголосий гомін. Вони вже тут. Накрившись блузками, аби хоч трохи вберегтися від зливи, в густому мороці чалапають тисячі базарних амазонок. Гвардія революції стоїть перед Версалем. Уже запізно.

Жінки добрели голодні й померзлі, вимокши до рубця, набравши повні черевики болота. Ці шість годин нітрохи не скидалися на веселу прогулянку, дарма що по дорозі розбили не одну корчму, трохи зігрілись і вгамували бурчання в животі. Грубо й хрипко вдерлися жіночі голоси, несучи королеві злобу й ненависть. Жіноцтво спершу вшанувало візитом Національні Збори. Ті засідали аж до ранку, і прихід амазонок, здається, зовсім не вразив численних поплічників герцога Орлеанського.

Від Національних Зборів жінки зразу вимагали лише хліба: як і замислили, попервах жодного слова про намір притягти короля до Парижа! Тож ухвалили послати в замок жіночу делегацію в супроводі голови Зборів Муньєра й кількох депутатів. Шестеро вибраних жінок подались у замок, лакеї ласкаво прочинили двері цим модисткам, риботорговкам і вуличним німфам, з належною честю повівши цю незвичну делегацію мармуровими сходами в покої, куди раніше могла вступити лише блакитнокровна, провіяна сім разів аристократія. Серед депутатів, що прийшли з головою Національних Зборів, був кремезний, тілистий і грубий чоловік, зрештою, нічим не примітний. Але його ім’я надає цій першій зустрічі з королевою символічного значення. Бо 5 жовтня разом із доктором Ґільйотеном, депутатом від Парижа, до двору вперше навідалась ґільйотина.

Зичливий Людовік був такий люб’язний із дамами, що промовця, молода дівчина, яка продавала квіти й, напевне, щось іще habitués[134] Пале-Рояля, збентежившись, знепритомніла. Її дбайливо відволодали, ласкавий батько країни обняв перелякане дівча й, пообіцявши сповненим захвату жінкам хліба й усього, чого їм хотілося, надав власну карету, щоб їх завезли назад. Усе ніби пройшло блискуче, але, підбурена потайними агентами, жіноча юрба на подвір’ї зустріла своїх делегатів лютим галасом, горлаючи, ніби тих підкупили й обкрутили брехнею. Не для того вони шість годин чалапали під дощем із Парижа, щоб знову повернутися додому з бурчанням у животі й пустими обіцянками. Ні, вони зостануться тут і нікуди не підуть, поки короля й королеву і всю ту зграю не потягнуть із собою в Париж, де в них швидко пропаде охота хитрувати й брехати. Аби десь перебути ніч, жінки силою вдерлися до залу Національних Зборів, а найспритніші професіоналки, насамперед Теруань де Мерікур, подалися здобувати прихильність фландрського полку. Всілякі приблуди та заброди й далі множили гурт повстанців, крізь освітлену тьмяними ліхтарями браму прокрадалися підозрілі постаті.

Двір у замку ще нічого й не вирішив. Може, й зараз ліпше таки тікати? Але як прорвуться важкі карети через той збаламучений натовп? Ні, запізно. Нарешті, аж нарешті опівночі звіддалік почулися барабани: над’їздив Лафайєт. Спершу він завітав у Національні Збори, потім — до короля. Щиро й віддано вклонившись, Лафайєт прорік: «Величносте, я й голову покладу, та врятую вас», — але ніхто йому не подякував, і найменше журилася цим Марія Антуанетта. Король оголосив, що вже не збирається виїздити чи то покидати Збори. Тепер, здається, скрізь уже лад. Король роздав свої обіцянки, Лафайєт і народна армія ладні боронити його — отже, депутати подалися додому, а Національна гвардія й повстанці, шукаючи притулку від ливного дощу, заходили в казарми й до церкви, ховались під брамами і на критих сходах. Мало-помалу згасло останнє світло й, ще раз обійшовши всі пости, Лафайєт, дарма що обіцяв подбати про безпеку короля, о четвертій годині ранку вклався спати в домі Ноай. Король і королева теж пішли до своїх покоїв: звідки їм було знати, що це їхня остання ніч у Версальськім палаці.

Катафалк монархії

Стара потуга, монархія й аристократи, її оборонці, подалися спати. А революція молода, в неї гаряча, бурхлива кров, спочинок їй не потрібен, вона нетерпляче жде дня, прагне діла. Ті паризькі повстанці, котрі не знайшли собі ніякого притулку, просто серед вулиць порозкладали багаття; ніхто й пояснити не міг, чого вони, власне, у Версалі, а не сплять собі вдома в ліжках, — таж король сумирно з усім погодився, все пообіцяв. Але чиясь таємнича воля тримає їх тут, керує збаламученим юрмиськом. Там і сям сновигають неясні тіні, роздаючи таємні накази; о п’ятій ранку, коли палац іще кутався в сон і морок, цілісінький гурт людей, маючи, ясна річ, провідника, через двір каплиці прокрався до замкових вікон. Чого їм треба? Хто веде ці похмурі постаті, хто пригнав їх сюди, хто штовхає до ще не знаної, але цілком уже певної мети? Призвідці зостались у пітьмі; герцог Орлеанський і брат короля, граф Прованський, виїхали, мабуть, добре знаючи, чому цієї ночі їм не треба бути в палаці біля свого законного володаря. Хай там що, але зненацька ляснув постріл — саме той, неодмінний і доконечний для провокації будь-якої сутички. Звідусіль одразу позбігалися повстанці — десятки, сотні, тисячі, озброєні піками, кирками й рушницями, тлуми жінок і по-жіночому вбраних чоловіків. Напрям удару був прямий наче спис: у королевині покої! Однак, яким чином паризькі риботорговки й перекупки, що ніколи не були у Версалі, напрочуд певно знайшли дорогу в темнющому замкові, де були десятки сходів і сотні кімнат? Жінки й перебрані чоловіки, мов хвиля, нараз покотились угору до покоїв королеви. Кілька охоронців намагались оборонити вхід, двох повалили долі й по-дикунськи забили; на подвір’ї кремезний бородань відтяв трупам голови, і за кілька хвилин, скапуючи кров’ю, голови вже танцювали на височенних піках.

Але ці жертви виконали свій обов’язок. Їхні передсмертні зойки вчасно розбуркали палац. Третій охоронець видерся від напасників, затискаючи рани, збіг по сходах і щосили заволав у порожню мармурову мушлю будинку: «Рятуйте королеву!»

Цей крик справді врятував її. Злякана камеристка заскочила до спальні підняти королеву. А двері, мерщій засунуті охоронцем, уже тріщали від ударів сокир і кирок. Не було часу вдягати панчохи й черевики, Марія Антуанетта начепила саму лише сукню й накинула шаль на плечі. Отак, боса, з панчохами в руці, чуючи тільки гупання в грудях, вона побігла в Œil-de-Bœuf, щоб із тієї великої зали дістатись у покої короля. Та який жах! Двері замкнені. Королева й камеристка розпачливо забили кулаками, гатять і гатять, а неподатливі двері все закриті. П’ять хвилин, п’ять жахітних хвилин — а поряд наймані вбивці вже вдерлися до покоїв, перекидають ліжка та шафи — мусила чекати королева, поки нарешті по той бік дверей служник почув грюкіт і впустив її: аж тоді Марія Антуанетта змогла втекти в покої свого чоловіка, водночас гувернантка привела туди дофіна й доньку. Родина з’єдналася, життя врятоване. Але тільки саме життя.

Нарешті прокинувся сплюх, той, хто цієї ночі мав би не давати пожертви Морфею, — Лафайєт, і відтоді йому приліпили глузливе прізвисько «Général Morphée»[135]. Тепер він бачить наслідки свого безумного легковірства. Не генеральським наказом, а проханнями й благаннями йому ледь удалося врятувати від смерті ув’язнених охоронців і вивести люд із палацу. І тут, коли небезпека минулася, з’явились добре поголені й напудрені брат короля граф Прованський і герцог Орлеанський; дивно, вкрай дивно, але збурене юрмисько шанобливо розступилося перед ними. Тепер можна почати королівську раду. А про що ж там радитись? Десятитисячний натовп тримає замок, мов маленьку, тоненьку й ламку горіхову шкаралупу в чорнім, обляпанім кров’ю кулаці. З цих лещат не вибратись, цілим не зостатися. Годі вже переговорів та угод переможців із переможеними; під вікнами ревуть тисячі горлянок, повторюючи вимогу, нашіптану вчора й сьогодні агентами клубів: «Короля в Париж! Короля в Париж!» Від лютого ревища деренчать шибки, а на стінах старого королівського палацу тремтять від жаху портрети предків.

Почувши цей владний крик, король поглядом спитав у Лафайєта: йому послухатися чи, радше, він уже мусить слухатись? Лафайєт опустив очі в землю. Вчора цей ідол юрби дізнався, що його вже не шанують, як Бога. Король ще сподівається загаятись: аби вгамувати люту юрбу, кинути хоч крихти неситому прагненню перемоги, він вирішив вийти на балкон. Ледве сердега показався, юрмище заревло від захвату: народ завжди вітав короля, здобувши над ним перемогу. Та й чому б не радіти, коли володар вийшов до них із непокритою головою й приязно вклоняється подвір’ю, де вони щойно, мов забитим телятам, відрубали голови двом його охоронцям і настромили їх на піки? Але флегматичного, байдужого навіть до честі чоловіка не пригнічує жодна моральна жертва; якби, вдовольнившись його приниженням, народ мирно подався додому, він, мабуть, перегодом сів би на коня й спокійно поїхав на лови надолужувати те, що він утратив учора через «події». Народові, однак, замало було цього тріумфу, сп’янілий від власної сили, він прагне міцнішого, вогненного вина. Й вона, королева, та гордячка й нахаба, камінна й непоступлива австрійка, теж мусить вийти! Й вона, саме вона, така зарозуміла, теж мусить підкласти голову під невидиме ярмо. Чимраз шаленіший крик, дедалі гучніший тупіт, дедалі хрипкіший злітає гук: «Королеву, королеву на балкон!»

Сполотнівши від гніву, закусивши губи, Марія Антуанетта й не ворушиться. Та в неї прикипіли ноги й збіліли губи зовсім не від страху перед, можливо, вже націленими рушницями, наготованим камінням і лайкою, — а від гордощів, від спадкового й незнищенного почуття зверхності в цій голові і шиї, що ніколи й ні перед ким не схилялися. Всі розгублено позирають на неї. Нарешті, коли шибки вже бряжчали від люті й шелеснуло перше каміння, підступив Лафайєт: «Мадам, треба заспокоїти народ». — «Тоді я не вагаюсь», — відповіла Марія Антуанетта, взявши за руки двійко своїх дітей. Випроставши голову, гостро зціпивши губи, вийшла на балкон. Та не прохачкою ласки благати, а як солдат, що, йдучи в наступ, ладен, не здригнувшись, одважно померти. Вона показалася, але не вклонилася. Проте саме її випростана гордість підкорила юрбу. Мов два потужних потоки, здибились їхні погляди, королева дивилась униз, народ — на королеву, й напруга була така, що на величезнім майдані на хвилю запала мертва тиша. Ніхто не знав, чим урветься це до краю напнуте мовчання подиву й переляку — лютим виттям, рушничним пострілом або градом каміння. Аж тут до неї підходить Лафайєт, сміливий в усі вирішальні миті, по-лицарськи вклоняється королеві й цілує їй руку.

Цей жест ураз обірвав напругу. Сталося несподіване: «Хай живе королева! Хай живе королева!» — гримнули тисячі голосів над майданом. Той самий народ, який щойно тішився слабістю короля, тепер мимоволі вітає гордість, непоступливу впертість жінки, яка показала, що ні силуваною посмішкою, ні зляканим уклоном не благатиме в нього ласки.

В кімнаті всі підбігли до Марії Антуанетти, коли та повернулася з балкона, і здоровлять її, ніби вона втекла від смерті. Та колись уже розчарована нітрохи не дурить себе цим запізнілим народним вітанням «Хай живе королева!» Коли вона підійшла до пані Неккер, на очах у неї бриніли сльози: «Я знаю, вони нас примусять, короля й мене, їхати до Парижа, й нестимуть попереду на піках голови наших охоронців».

Марія Антуанетта мала слушність. Народові вже не досить самого поклону. Він радше до каменя, до скельця розіб’є й розтрощить цей будинок, а волі своєї не зречеться. Хіба ж надаремне запустили клуби цю велетенську машину, хіба ж даремно тисячі люду чверть доби чвалали під дощем? Знову підноситься ремство, Національна гвардія замість боронити вже ладна разом із натовпом ревно штурмувати замок. Двір нарешті подався. З балкона та з вікон скинули вниз записки, мовляв, король із родиною вирішив перебратись до Парижа. Народ більшого й не прагнув. Солдати зразу прибрали рушниці, офіцери змішалися з юрбою, люди обіймалися, тішились, кричали, над ними майоріли корогви, а закривавлені голови на піках вислали наперед до Парижа. Ця погроза вже не потрібна.

О другій пополудні розчахнулась велика, золочена, ґратчаста замкова брама. Велетенський берлин шестернею, підстрибуючи на нерівній бруківці, назавжди забрав із Версалю короля, королеву й усю родину. Скінчилась глава історії, настав кінець тисячолітньому самовладдю королів у Франції.

5 жовтня, щоб притягти короля, революція розпочала боротьбу в люту негоду, під дощем і вітром. 6 жовтня її перемогу привітав ясний сонячний день. Повітря по-осінньому прозоре, небо, мов із синього шовку, золоте листя дерев не ворушить жоден вітрець — здавалося, ніби природа від цікавості затамувала дух, аби ввібрати зроду небачене видовисько: народ викрав свого короля. Бо й справді, як чудно виглядає повернення Людовіка XVI й Марії Антуанетти до своєї столиці! Це напівжалобна процесія, напівмасничні ігрища, похорон монархії й народний карнавал. Насамперед який новий, дивний і модний етикет! Попереду королевої карети вже не мчать, як давніше, вісники в галунах, з боків уже не видно сокольників на сірих лискучих жеребцях і гвардії в шнурованих мундирах, навколо пишної карети не дворянство в розкішному вбранні, а брудний безладний потік несе ту сумну карету, мов жалюгідний розбиток. Попереду не рядами й колоною — попідруки йдуть у подертих мундирах солдати Національної гвардії, пахкають люльками, регочуть і співають, а на кожнім багнеті стримить буханка хліба. Поміж них і жінки, — або сидячи верхи на гарматах, або ділячи сідло з ласкавим драгуном, або ж просто пішки йдучи, — рука в руку з робітниками й солдатами, ніби брались до танцю. Позаду під охороною драгунів гримотять карети з борошном із королівських комор, кавалькада то стягнеться, то посуне, її несамовито вітають глядачі, а ватажок амазонок Теруань де Мерікур, мов безумна, вимахує шаблею. Серед цього шумовиння й галасу пливе жалюгідна, похмура, сіра від пилюки коляска, в якій, напівопустивши фіранки, притиснулись одне до одного Людовік XVI, недолугий потомок Людовіка XIV, Марія Антуанетта, безталанна донька Марії Терезії, їхні діти й гувернантка. За ними, теж ніби на похорон, їдуть карети інших принців крові, двору, депутатів і нечисленних відданих друзів — стара державна потуга, яку, вперше переконавшись у її безсиллі, повела сьогодні нова Франція.

Шість годин тяглася погребова процесія від Версаля до Парижа. З придорожніх хат вибігали назустріч люди, та не знімали шанобливо капелюха перед тим, хто зазнав ганебної поразки, а лиш мовчки зацікавлено вклякали, кожен прагнув побачити, як принижують короля й королеву. Жінки переможно тицяли на свою здобич: «Ми ведемо назад пекаря, пекариху й пекарчат. Тепер голоду вже не буде». Марія Антуанетта чує весь цей глум і ненависть і лиш глибше ховається в кареті, щоб її ніхто й вона нікого не бачили. Заплющила очі. Може, нескінченно їдучи шість годин, вона пригадує незліченні легкі й веселі поїздки по цій самій дорозі, коли в кабріолеті вдвох із Поліньяк вона вибиралась на маскарад, в Оперу, на вечерю й поверталася, як засіріє. Може, поміж гвардійців шукала очима перебраного вершника — Ферсена, єдиного справжнього друга. А може, знесилівши від утоми, ні про що й не думала, бо колеса довго, нудно й, уже знає вона, безповоротно котились назустріч згубі.

Нарешті катафалк монархії добувся до Паризької брами: тут на політичних мерців чекало врочисте благословення. Мер міста Байї зустрів короля й королеву при смолоскипах, назвавши день 6 жовтня, котрий назавжди зробив Людовіка підлеглим його підданих, «чудовим днем». «Який чудовий день, — патетично вигукнув він, — парижани тепер матимуть у своєму місті вашу величність і королівську родину». Ця шпилька пройшла навіть крізь слонову шкуру нечутливого короля, він миттю відрізав: «Сподіваюсь, добродію, що моє перебування принесе мир, злагоду й покору законам». Але виснаженим до смерті й далі не дають відпочити. Вони ще мусять їхати до муніципалітету, щоб усе місто могло побачити свою здобич. Байї переповів королеві слова: «Серед жителів мого доброго Парижа я завжди відчуваю втіху й довіру», — але забув при цьому повторити слово «довіра». Напрочуд володіючи собою, королева вказала на пропуск, відзначивши, що слово «довіра» вкрай важливе, бо накладає на повсталий народ певне зобов’язання. Й голосно докинула, що король казав ще й про довіру. «Чуєте, панове, — швидко оговтався Байї, — це ще ліпше, ніж якби я сказав про це сам». Під кінець силоміць притягнутих у місто підвели до вікна. Коло їхніх облич справа й зліва тримали смолоскипи, даючи народові впевнитися, що це не перебрані ляльки, а достеменні король і королева, привезені з Версаля. Народ сп’янів, тішачись своєю несподіваною перемогою, — від такого щастя можна й розщедритись. «Хай живе король, хай живе королева!» — знов і знов лунко й протяжно гриміло на Ґревському майдані, і, щоб якось нагородити Людовіка XVI й Марію Антуанетту, їм дозволили їхати в Тюїльрі без військової охорони, аби там вони нарешті відпочили від цього жахітного дня і зважили, в яку прірву скотились.

Розкішні запилюжені карети зупиняються перед похмурим занедбаним замком. З часів Людовіка XIV, уже сто п’ятдесят років, двір не жив у давній королівській резиденції; кімнати обернулись у пустку, пощезали меблі, не було ні ліжок, ні світла, двері не зачинялися, крізь розбиті шибки віяло холодом. Позичивши свічки, похапцем узялися готувати хоч якийсь нічліг для королівської родини, що впала, немов із неба. «Мамо, яке тут усе негарне», — ввійшовши, промовив дофін, котрий свої чотири з половиною роки прожив у розкошах Версалю й Тріанону, звикнувши до яскравих канделябрів і лискучих дзеркал, до багатства і пишноти. «Сину, — відповіла королева, — тут жив Людовік XIV і був удоволений усім. Не будьмо ж вередливіші за нього». Зате в Людовіка Байдужого не було ніяких нарікань на незручне ліжко. Він позіхнув і протягло мовив до решти: «Хай кожен лягає, де може, а я вдоволений».

Проте Марія Антуанетта невдоволена. Цей проти волі накинутий їй дім вона завжди вважатиме в’язницею, не забуде, як примусово тягли їх сюди. «Ви ніколи не повірите тому, — поквапно пише вона до вірного Мерсі, — що сталося за останню добу. Хоч би що я про це казала, я нітрохи не перебільшу, навпаки, навіть близько не передам усього, що ми бачили і чого зазнали».

Самозаглиблення

1789 року революція ще не усвідомлювала своєї сили і часом лякалася власної сміливості — так сталося й цього разу; Національні Збори, депутати Парижа, городяни — серцем ще й тоді щиро віддані королеві — радше злякалися наїзду амазонок, що дав їм у руки безборонного короля. Від сорому вони роблять усе можливе, щоб затерти незаконність цього брутального акту насильства, і вже здійснене викрадення королівської родини брехливо й однодушно заповзялись представити «добровільним» переселенням. Кожен зворушливо намагався кинути щонайкращі троянди на могилу королівської влади, потай сподіваючись закрити ними те, що 6 жовтня монархія справді померла й уже лежить у домовині. Йдуть делегації за делегацією, щоб запевнити короля у своїй найщирішій відданості. Аж тридцять своїх членів послав парламент, шанобливо навідались представники муніципалітету, мер міста вклонився Марії Антуанетті з отакими словами: «Місто щасливе бачити вас у палаці наших королів і бажає, аби король і Ваша Величність виявили ласку, обравши цей дім своєю постійною резиденцією». Не менш шанобливо навідались велика палата, університет, рахункова палата і, нарешті, 20 жовтня цілі Національні Збори; перед вікнами цілісінький день товклися величезні юрби, знай волаючи: «Хай живе король! Хай живе королева!», кожен робив усе, щоб виказати монархам, як їх тішить «добровільне переселення».

Але Марія Антуанетта, як завжди, нездатна лицемірити, і король, що корився їй в усьому, разом із нею починає боронитись проти цього підмащування й підпудрювання фактів із по-людськи, щоправда, зрозумілою, але політично цілком безглуздою впертістю. «Ми будемо хоч трохи вдоволені, коли зможемо забути, яким чином потрапили сюди», — пише королева до Мерсі. Та насправді вона не може і зовсім не хоче забути. Вона занадто страждає від ганьби, її силоміць притягли до Парижа, взяли штурмом її Версальський замок, замордували її охоронців, а Національні Збори і Національна гвардія й пальцем не кивнули. Її силою заперли в Тюїльрі — про таку образу священних монарших прав повинен дізнатись увесь світ. Обоє ненастанно й зумисне наголошують на власній поразці: король зрікся ловів, королева не ходить до театру, не з’являється на вулицях, нікуди не виїздить, утрачаючи таким чином неоціненну можливість знову здобути прихильність паризького люду. Але ці вперті намагання відгородитися від світу породили згубне й невірне уявлення. Коли двір оголосив себе переможеним, народ переконавсь у власній силі; коли король щодня сповіщав, що він слабкий, він таким став насправді. Не народ, не Національні Збори, а король і королева викопали навколо Тюїльрі невидимі рови, від дурної своєї впертості вони самі перетворили свою ще нічим не обмежену свободу на ув’язнення.

Якщо вже дворові так патетично заманулось уважати Тюїльрі в’язницею, вона все ж має бути королівська. Вже найближчими днями величезні хури попривозили меблі з Версалю, в кімнатах до пізньої ночі стукотіли теслі і шпалерники. Скоро в нову резиденцію посходилися давні придворні (котрі ще не вибралися з країни), комірчини для челяді заповнив цілий гурт служників, лакеїв, кучерів і кухарів. У коридорах знову заблищали давні лівреї, все нагадувало Версаль, навіть етикет у цілості перебрався, — помітити вдасться хіба що одну відмінність: замість скасованої дворянської варти на дверях уже чатують міщанські вояки Лафайєта.

З довжелезних анфілад Тюїльрі та Лувру королівська родина обрала собі для життя лише кілька кімнат, бо ніхто вже не хоче ніяких свят, жодних балів і маскарадів, зайвої уваги й непотрібного блиску. Для королівської родини було опорядковане лиш одне крило Тюїльрі, що виходило в сад (спалене 1870 року Комуною й уже не відбудоване): нагорі були спальня короля й салон для прийомів, спальний покій його сестри, дитяча кімната і малий салон. На першому поверсі були спальня Марії Антуанетти і її салон для прийомів, туалетна кімната, більярдна та їдальня. Крім головних сходів, обидва поверхи з’єднували ще й невеличкі, щойно добудовані східці. З покоїв королеви на першому поверсі вони вели нагору до кімнат дофіна й короля; тільки королева й гувернантка, яка наглядала за дітьми, мали ключа від дверей на тих східцях.

Якщо придивитися ближче до плану розташування кімнат, впадає у вічі загадана безперечно самою Марією Антуанеттою її відрубність від решти родини. Вона спить і живе сама, а її спальня і салон для прийомів розміщені так, що королева будь-коли може приймати таємних відвідувачів, їм не треба братися людними сходами й заходити крізь головні двері. Невдовзі було вже видно, для чого це, власне, робилось і як вигідно королеві мати змогу будь-коли піднятися нагору, знаючи, що її саму не заскочать зненацька ні слуги, ні шпигуни, ні Національні Збори (може, навіть і сам король). Навіть в ув’язненні її «desinvoltura»[136] до останнього подиху боронила жалюгідні рештки особистої свободи.

Давній замок із похмурими коридорами, які вдень і вночі ледь освітлювали закіптюжені олійні ліхтарі, з ґвинтовими сходами, забитими комірчинами челяді, а насамперед із постійними свідками народної могуті — національними гвардійцями на чатах — був аж ніяк не вигідним житлом; проте здавлена безталанням королівська родина жила тут спокійніше, родинніше, ба навіть затишніше, ніж у пишній мармуровій скрині Версальського замку. Після сніданку до королеви приводили дітей, потім вона ходила до церкви й зоставалась у кімнаті сама аж до обіду. Поївши, грала з чоловіком у більярд — ці кволі вправи й рівнятись не могли до полювання, якого так нерадо зрікся Людовік. Потім король читав або спав, а Марія Антуанетта знов ішла до своїх покоїв і радилася з вірними друзями — з Ферсеном, пані Ламбаль або кимось іншим. По вечері у великому салоні збиралась уся родина: брат короля граф Прованський із дружиною, що жили в Люксембурзькому палаці; старі тітоньки й нечисленні вірні придворні. Об одинадцятій гасили світло, король і королева розходилися по кімнатах. Це мирне, розписане міщанське життя не знало ніяких змін, ні свят, ні пишноти. Пані Берґен, кравчиню, вже майже ніколи не кликали, часи ювелірів минулися, бо нині Людовік XVI мусить берегти свої гроші на важливіші цілі — на підкуп і таємне політичне шпигування. З вікон видно осеневий сад, цього року рано опало листя: час тепер уже мчить, а раніше Марії Антуанетті здавалось, що він ледве тягнувся. Тепер урешті навколо тиша, якої вона досі боялася, тепер урешті доволі часу для ясних і серйозних роздумів.

Спокій — це творчий елемент. Він відроджує, очищує й формує внутрішню силу, він знову збирає те, що розвіяв шалений рух. Як у збовтаній пляшці, коли її поставити, все важче осідає на дно, так і в збаламученій натурі спокій і роздуми сприяють кристалізації характеру. Брутально повернута до себе, Марія Антуанетта почала себе віднаходити. Аж тепер проступило, що для цієї легкодухої, легковажної, легкодумної натури найзгубнішим була та легкість, із якою доля дала їй усе: саме ці незаслужені дарунки життя обібрали її душу. Зарано й надміру розбестила її доля, високий рід і ще вище становище дісталися їй без усяких зусиль; тож гадала вона, що й далі не треба труду, досить тільки жити, як їй заманеться, й усе буде гаразд. Міністри думали, народ працював, банкіри давали гроші на втіхи, а розбещена жінка все брала без думки і дяки. Аж тепер, поставлена перед нелюдським завданням, змушена все своє — корону, дітей, життя — боронити від найбільшого повстання в історії, вона шука в собі силу для опору й раптом знаходить невживані резерви розуму й завзяття. Мур нарешті проламано. «Тільки в нещасті починаєш розуміти, хто ти насправді» — ці чудові, зворушливі слова сяйнули в одному з її листів. Десятки років радники, мати, друзі не мали жодної влади над цією запеклою душею. Зарано вона стала неслухом. Страждання було першим справжнім учителем Марії Антуанетти, лише воно чогось навчило цього неслуха й неука.

Коли прийшло лихо, в душевному житті цієї незвичайної жінки розпочалась нова доба. Саме лихо, власне, ніколи не міняє людської вдачі, не вирізьблює нових рис; воно лише розвиває вже давно притаманні зародки. Марія Антуанетта не стала — було б хибно так уважати — раптом розумна, діяльна, завзята і рішуча в роки останньої боротьби, — зародки цього всього були й раніше, але незбагненні душевні лінощі й дитяча пустотливість розуму не давали проступити цим рисам її натури; досі вона тільки гралася життям — для цього зусиль не треба — і ніколи з ним не боролась; аж тоді, коли перед нею постало нелюдське завдання, все притуплене й закрите засяяло в душі, мов гостра зброя. Марія Антуанетта почала міркувати й замислюватись лише тоді, коли її до цього примусили. Працювала, бо мусила працювати. Набула величі, бо стати великою вимагала доля, інакше б її розчавило зразу. Тільки в Тюїльрі почало разюче мінятися її зовнішнє і душевне життя. Та сама жінка, яка двадцять років не могла дослухати уважно до кінця жодного посла, яка тільки хапливо проглядала листи, а книжок і до рук не брала, яка переймалася тільки грою, спортом, модою та іншим непотребом, перетворила свій письмовий стіл на державну канцелярію, а свій покій — у дипломатичний кабінет. Вона веде переговори — замість свого чоловіка, що його як незціленного слабодуха тепер усі дратливо відіпхнули вбік, — з усіма міністрами й послами, наглядає за їхніми діями, править їхні листи. Навчається шифрувати й вигадує найдивовижніші способи, щоб, використовуючи дипломатичні шляхи, таємно листуватись із друзями за кордоном; то пише симпатичним чорнилом, то записує вістки цифрами в журналах чи в коробках шоколаду, ховаючи таким чином від чужого ока; вона ревно мудрує над кожним словом, щоб утаємниченим було ясно, а чужим незрозуміло. Й усе це сама, без жодного помічника, без ніякого секретаря, зі шпигуном за дверима або у власній кімнаті; якби перехопили хоч однісінького листа, загинули б чоловік і діти. Незвикла до такої роботи, жінка працює до знемоги. «Я вже геть змучилась від писання», — квилить вона в одному листі, а в другому додає: «Я вже й не бачу, що пишу». Й дальші, вельми показні душевні зміни: Марія Антуанетта нарешті збагнула конечність мати щирих дорадників, відцуралася дурної зарозумілості, не вирішує нашвидку, ледь поглянувши, всіх політичних справ. Якщо колись вона завжди нудилася, слухаючи лагідного й сивого Мерсі, і голосно й радісно зітхала, коли той надокучливий педант вибирався за двері, то зараз, шкодуючи, що так довго на нього не зважала, присоромлено горнеться до цього чесного й досвідченого чоловіка: «Чим більше моє нещастя, тим я дужче прив’язуюсь до своїх справжніх друзів» — такі людяні слова пише вона тепер давньому приятелеві своєї матері. Або: «Дуже хочеться дочекатися миті, коли я зможу побачити Вас і запевнити в моїй глибокій прихильності, подякувати за Ваше добро і турботу». На тридцять п’ятому році життя вона нарешті усвідомила, яку незвичайну роль готувала їй доля: не пнутися за модою, прагнучи минущих перемог над гуртом гарненьких, зальотних і духовно пересічних жінок, а гідно постати перед вічним і невблаганним поглядом нащадків, бути гідною королевою і достойною донькою Марії Терезії. В цю величну добу її гордість, що досі була лише дрібним дитячим самолюбством розбещеного дівчиська, виросла в обов’язок не втрачати відваги і величі перед світом. За особисте — владу чи приватне щастя — вона вже не бореться: «Байдуже, що станеться далі, нам про будь-яке щастя вже нема чого й думати. Страждати за інших — це ж обов’язок короля, і ми його виконуємо добре. Хотілось би, щоб колись у цьому пересвідчились». Пізно, зате всім серцем зрозуміла Марія Антуанетта, що вона призначена бути історичною постаттю, — й ця потреба здолати час незмірно покріпила її силу. Бо коли людина підходить до глибин свого єства, коли наважиться розкрити найпотаємніше, в її жилах зачинає буяти духовна сила всіх предків. Те, що вона Габсбурзького роду, нащадок прадавнього імператорського дому, донька Марії Терезії, мов чарами, враз підносить цю слабку і невпевнену жінку. Вона почуває себе зобов’язаною бути digne de Marie Thérèse, бути достойною донькою своєї матері, слово «смілість» було лейтмотивом її передсмертної симфонії. Вона невпинно повторює, що «ніщо не зламає її смілості»; отримавши з Відня вістку про мужність і незламність брата Йосифа аж до останньої миті його жахливущих смертельних мук, Марія Антуанетта сприйняла це як пророцтво й вирекла свої найгордовитіші слова: «Насмілююсь сказати, його смерть гідна мого життя».

Хоча свою гордість Марія Антуанетта несла над світом високо, мов корогву, це їй було важче, ніж гадалося. Вона, по суті, не мала ні бундючності, ні сили, зовсім не була героїнею, — дуже жіночна жінка, вона народилася не для боротьби, а для відданості та ніжності. Сміливість, яку вона виказує, має збадьорити тільки інших, сама вона вже нітрохи не вірить у кращі дні. Тільки доходить до своєї кімнати, як у неї знесилено опадають руки, що несли перед світом корогву її гордощів, майже завжди Ферсен застає її в сльозах; ці години милощів із безмежно коханим і нарешті знайденим другом нітрохи не скидалися на галантну гру, навпаки, й сам пригнічений, Ферсен як міг силкувався хоч трохи звеселити кохану, додати їй нової снаги — якраз її нещастя зрушувало в ньому найніжніші почуття. «Вона часто плаче й дуже нещаслива, — писав він сестрі. — Як же її не любити!» Останні роки видались затяжкі для її легкого й простодушного серця. «Ми бачили чимало жорстокості й крові і вже ніколи не будемо щасливі». Але на безборонну знов і знов піднімається ненависть, а її єдиний захисник — власна совість. «Я заклинаю ввесь світ указати на якісь мої справжні провини», — пише вона. Або: «Я чекаю від майбутнього справедливого присуду, і це допомагає мені терпіти всі мої муки. Я надто зневажаю моїх неправедних судців, щоб іще перейматися ними». І все ж раптом заквилить: «Як із таким серцем жити в оцьому світі!» — і ми відчуваємо: не раз у розпачливої виринало однісіньке бажання: хай би швидше все це скінчилося. «Якби ж наші теперішні діла і страждання хоч дітям дали колись щастя! Це єдине, чого я насмілююсь бажати».

Діти — це єдине, що Марія Антуанетта й далі зважується називати щастям. «Якщо я взагалі ще можу бути щаслива, то лише завдяки своїм дітям», — зітхнула вона якось; іншого разу знов писала: «Коли мені сумно-сумно, я беру до себе малюка». А ще й так: «Цілий день я була сама, піклувалася дітьми. Я беру їх до себе так часто, як можу». Двох із чотирьох дітей, яких вона привела на світ, забрала смерть, і тепер вона розпачливо й нестямно любила тих, що зосталися, не марнуючи любові, як давніше, на бездумне захоплення всім світом. Надто вже її тішив дофін, він виріс міцненький, жвавий, ласкавий і кмітливий — «chou d’amour»[137] — так ніжно називала вона його; але, ставши помалу видющою, ця зріла й досвідчена жінка вже не була сліпа навіть у любові та ніжності. Хоч вона божествила дітей, все ж не потурала їм. «Наша ласкавість до дитини мусить бути сувора, — писала вона гувернантці. — Ми не повинні забувати, що виховуємо в ній майбутнього короля», й коли замість пані Поліньяк вона взяла синові іншу виховательку, пані Турсель, то, аби наступниця мала на що спиратися, склала для неї психологічну характеристику дитини, в якій виразно проступили її досі приховані душевні інстинкти й уміння прозирати людей: «Моєму синові чотири роки й чотири місяці без двох днів, — писала вона. — Не писатиму про його зріст і вигляд, ви це й самі побачите. Здоров’я в нього завжди було добре, але ще в колисці примітили, що в нього надзвичайно чутливі нерви і він здригається від найменшого незнайомого шуму. Перші зубки з’явилися пізно, але без болещів чи якихось ускладнень; аж коли ріс останній, здається, шостий, його схопили корчі. Відтоді такі корчі траплялися лише двічі — взимку з 1787-го на 1788 рік і під час щеплення віспи, й цього другого разу були досить слабенькі. Внаслідок надмірної чутливості нервів він лякається кожного шуму, до якого ще не звик; наприклад, боїться собак, коли вони гавкають десь поблизу. Я не примушую його дивитися на собак, бо вважаю, що з дальшим розвитком розуму цей страх пропаде сам собою. Як усі здорові й дужі діти, він надто жвавий і, коли розсердиться, його мало не тіпає; проте це добрий, лагідний і ласкавий хлопчик, допоки найде на нього впертість. У нього велике самолюбство — вміло його направивши, це можна колись обернути йому на користь. Перш ніж пройметься до когось довірою, він тримається тихо й зачаює навіть нетерпіння і гнів, виказуючи тільки лагідність і слухняність. Коли він щось обіцяє, майже завжди виконує, зате занадто балакучий і залюбки повторює те, що чує, й часто, не збираючись брехати, додає ще й те, що сплодила його уява. Це його найбільша хиба і за неї треба братися насамперед. А загалом, я повторюю, це слухняний хлопчик, делікатністю і твердістю, не вдаючись до зайвої суворості, можна легко направляти його, і він робитиме все, що треба. Від суворості він просто шаленіє, бо, як на його вік, має забагато характеру. Наведу один лише приклад: уже змалечку він ніколи не терпів слова «пробачення». Коли завинив, він робив і казав усе, чого вимагали від нього, але слова «пробачте мені» завжди проказував зі сльозами й великою мукою. Від самого початку його привчали мати до мене велику довіру й розповідати мені про свої провини. Звідси й випливає, що навіть тоді, коли я на нього сварюся, я ніколи не виказую гніву, а лише показую, що мені боляче й прикро за його поведінку. Я привчила його до того, що все, що він скаже, кожне «так» або «ні» мусить уже бути остаточним; та коли я щось наказую, я завше подаю зрозумілі для нього причини, щоб він не міг уважати, ніби з мого боку це просто примха. Мій син ще не вміє читати, та й слухає вкрай кепсько; він надто розвіяний і не може себе присилувати. Він ще не здогадується про своє високе становище, і я дуже б хотіла, щоб так воно й далі було. Наші діти вже й так зарано дізнаються, хто ж вони. Він щиро й усім серцем любить свою сестру і завжди, коли чимось утішений — поведуть його на прогулянку або щось подарують, — він зразу вимагає, щоб і його сестрі було те саме. Від природи він веселий, а для його здоров’я потрібно чимало гуляти на повітрі...»

Коли цей материнський документ покласти поряд із ранішими листами просто жінки, то навряд чи повіримо, що їх писала одна рука, — нова Марія Антуанетта така ж несхожа на колишню, як нещастя на щастя, розпач на зарозумілість. На м’якій, ще сирій і податливій душі нещастя виразно поставило свій відбиток: тепер у ясних уже рисах постав характер, що раніше, мов вода в потічку, був рухливий і каламутний. «Коли ти вже станеш собою?» — завше розпачливо нарікала мати. Тепер, коли на скронях уже засріблилась перша сивина, Марія Антуанетта нарешті стала собою.

Таку цілковиту зміну засвідчує і портрет — єдиний, що малювався з королеви в Тюїльрі. Польський маляр Кухарський зробив тільки ескіз, завершити роботу йому не дала Вареннська втеча; та все ж це найдовершеніший з усіх її портретів. Офіційний живописець Вертмюллер і салонна художниця пані Віже-Лебрен коштовним убранням та декораціями невпинно намагалися нагадати глядачам, що зображена жінка таки королева Франції. Її ставили перед оксамитовим троном, голову покривали розкішним капелюшком із пишними страусовими перами, вбирали у всіяні діамантами парчеві шати — та навіть коли робили з неї античну богиню чи селянку, й тоді не забували зобразити очевидну прикмету, яка давала навздогад, що в цієї жінки високе, ба навіть найвище становище на землі, що вона — королева. На картині Кухарського нема всіх цих примітних драпіровок: на стільці сидить гарна й зріла жінка і замріяно дивиться перед себе. Вона ніби трохи втомлена і знесилена. На ній простий одяг, на шиї не блищить ніякої оздоби, жодного самоцвіту, обличчя непідфарбоване, — комедіантські витівки вже минулися, на це нема часу; пиху й зальотність заступили простота і лагідність. Без ніяких вигадок вільно й природно спадають коси, де-не-де вже сріблиться сивина, одяг м’яко обгортає ще круглі сяйливі плечі — але на виду й у поставі не примітно й найменшого прагнення подобатись. Вуста вже не сміються, очі не спокушаюгь. Мов осяяна осеневим променем, ще гарна, але вже лагідною материнською красою, вона сидить і замріялась — в сутіні між бажанням і зреченням, «femme entre deux âges»[138], вже не молода, та ще й не стара, ще бажана, та вже без бажань. Якщо, дивлячись на інші портрети, маємо враження, ніби ця залюблена у власну красу жінка серед бігу, танцю, сміху лише на мить повернулася до маляра й потім знову шаленітиме у втіхах, то тут відчуваємо: ця жінка стала спокійна і любить тишу. Після численних портретів богині в коштовних рамах, зображень у мармурі та слоновій кості це незавершене полотно нарешті показало людину; тільки на ньому ми вперше помічаємо, що в королеви таки була ще й душа.

Мірабо

У виснажливій боротьбі проти революції королева досі вдавалася лише до одного спільника — до часу: «Нам зарадять тільки податливість і терпіння». Але час — ненадійний, зрадливий товариш, — здебільшого він стає на бік сильного, зневажливо кидаючи напризволяще тих, хто пов’язує з ним тільки ледачі надії. Революція простує далі, щотижня здобуваючи сотні нових рекрутів у місті, серед селян та у війську; новостворені якобінські клуби що день, то дужче налягають на підойму, щоб до решти повалити монархію. Нарешті король і королева збагнули згубність своєї самоти та недбальства й почали шукати спільників.

Один поважний спільник уже не раз — цю неоціненну таємницю пильно берегли в щонайвужчому колі, — прикриваючись нібито байдужими словами, пропонував дворові свої послуги. З вересня в Тюїльрі знають, що вождь Національних Зборів граф Мірабо, цей лев революції, котрий породжував найдужчий страх і захват, не від того, щоб узяти золотенькі кусні з королевих рук. «Подбайте, — сказав він тоді одному з донощиків, — аби в замку довідались, що я більше на їхньому боці, ніж проти них». Але і двір, поки втішався безпекою у Версалі й гадав, що його становище непохитне, і королева недобачили могутності чоловіка, найбільш здатного очолити революцію, — бо ж він сам був генієм повстання, втіленням волелюбних прагнень, бунтівливої сили, живим духом анархії. Решта Національних Зборів — добромисні вчені, тямущі юристи, щирі демократи — витають в ідеалістичних мріях про порядок і реформи — лише цьому одному хаос у державі був рятунком від власного душевного безладдя. Його вулканічна сила, яку він колись гордо прирівняв до сили десятьох людей, для свого належного й повного розвитку потребує світової бурі; позбавлений всяких моральних, матеріальних і родинних коренів, він прагне підрубати й державу, аби по руїнах видертись угору. Всі дотеперішні вияви його стихійної натури — дрібні памфлети, викрадання жінок, дуелі та скандали — все ж були затісними дверима для його несвітської вдачі, котру не змогли приборкати всі французькі в’язниці. Його нестримна душа прагла більшого простору, а могутній дух — величніших завдань; мов знавіснілий бик, що застоявсь у загороді, оскаженівши від пекучих бандерілій зневаги, він вискочив на арену революції і вже першим ударом перекинув спорохнілі станові бар’єри. Національні Збори вжахнулись, уперше почувши його гримотливий голос, але й швидко зігнулися під цим владним ярмом; маючи сильний дух і видатні публіцистичні здібності, Мірабо, мов могутній коваль, за кілька хвилин виковував найскладніші закони, на залізних скрижалях карбував найсміліші слова. Полум’яним пафосом він корив своїй волі всі Збори — і якби не було недовіри до його сумнозвісної минувшини, якби ті, що прагли порядку, несвідомо не боронилися проти цього речника хаосу, то Національні Збори Франції з першого ж дня мали б не тисячу двісті голів, а єдину голову необмеженого владаря.

Але цей Стентор[139] свободи сам невільник: борги гнуть йому шию, пута нечистих процесів зв’язують руки. Мірабо може жити й діяти лише тоді, коли цвиндрить гроші. Йому потрібні безтурботність, розкіш, повні кишені і бренькіт золота, дім, відкритий для всіх, секретарі, жінки, помагачі й служники; тільки там, де достаток, він може розкритись уповні. І зацькований, мов хортами, всіма кредиторами, він, щоб бути вільним у цім єдинім для нього розумінні, кожному пропонує свої послуги: Неккерові, герцогу Орлеанському, братам короля і нарешті самому дворові. Все ж Марія Антуанетта, найдужче ненавидячи перекинчиків із дворян, уважала себе у Версалі задосить сильною, щоб зректися купованої ласки цієї «monstre». «Сподіваюся, — відповіла вона посереднику, графові де Ламарку, — в нас не дійде до такої скрути, щоб удаватися до такої прикрої для нас крайності й просити допомоги в Мірабо».

А тепер уже дійшло. Через п’ять місяців — нескінченний час для революції — посол Мерсі передає графу Ламарку вістку, що королева вже згодна вести переговори з Мірабо, власне, купити його. На щастя, було ще не пізно: на першу ж пропозицію Мірабо вхопив золоту принадку. Він жадібно слухає, що Людовік XVI тримає наготові чотири власноруч підписаних чеки, кожен на двісті п’ятдесят тисяч ліврів, отже, вкупі на мільйон, який має сплатити йому після закінчення роботи Національних Зборів, — «з тим, щоб він добре нам прислужився», як обережно додав ощадливий король. Тільки-но трибун побачив, що, черкнувши пером, стерли всі його борги й він, нарешті, спекавшись довгорічних цькувань з боку виконавців і решти судовиків, може сподіватися шести тисяч ліврів на місяць, як одразу прорвався «буйними, сп’янілими радощами, що спершу мене приголомшили» (граф де Ламарк). Із тією ж палкою пристрастю, з якою завжди переконував інших, Мірабо довів і собі, що він може і хоче врятувати водночас короля, революцію й країну. Ледь посипались у кишені гроші, Мірабо нараз пригадав, що він, рикливий лев революції, власне, завжди був палким роялістом. 10 травня він підписав квитанцію про свій продаж отакими словами: він зобов’язується служити королеві «вірно, ревно й відважно... Я був роялістом ще й тоді, коли бачив при дворі саму тільки слабість; не знавши ні душі, ні думок доньки Марії Терезії, я й не міг розраховувати на таку високу союзницю. Я й тоді вже служив монархам, хоча добре знав, що від чесного, але введеного в оману, короля не діжду справедливості й нагороди. Що ж я робитиму тепер, коли надії покріпили мою смілість, а вдячність за мої переконання виповнила силою? Я завжди буду тим, ким і досі був: захисником визначеної законом монархічної влади й апостолом свободи, потвердженої королівською владою. Моє серце йтиме шляхом, уже прокладеним розумом».

Попри ці пишні слова обидві сторони достеменно знають: цей договір нітрохи не почесний, це, радше, темна оборудка. Через те й ухвалили, що сам Мірабо ніколи не з’являтиметься в замку, а тільки листами подаватиме королю свої поради. Для вулиць Мірабо зоставався революціонером, а в Національних Зборах працював на короля — брудний ґешефт, при якому ніхто не вигравав і ніхто нікому не вірив. Мірабо зразу взявся до роботи, пишучи листа за листом, даючи поради монархам, — одначе правдивим адресатом була королева. Швидко збагнувши, що на короля нема надії, він сподівається знайти розуміння в Марії Антуанетти. «Король, — писав він уже в другім своїм посланні, — має лиш одного мужа і цей муж — його жінка. Вона не почуватиме себе в безпеці, допоки не відновиться королівська влада. Я припускаю, що вона не хоче зостатися без корони, але цілком певен, що, втративши трон, вона вже не зможе зберегти життя. Настане мить і, мабуть, дуже скоро, коли доведеться показати, як тримаються на коні жінка й дитина. В її родині це не дивина, проте слід підготуватись і відкинути думку, ніби з допомогою випадку або простих махінацій, послуговуючись звичайними людьми й засобами, можна вибратись із цієї незвичайної кризи». Цілком очевидно, що такою незвичайною, майже надзвичайною людиною Мірабо вважає себе. Тризубцем слів він сподівається вгамувати збурунені хвилі так само легко, як і розбурхав їх; надміру захопившись собою, сповнившись гарячкового гонору, він, з одного боку, вже бачить себе президентом Національних Зборів, а з другого — першим міністром короля й королеви. Але Мірабо помилився. Марії Антуанетті й на думку не спадало давати цьому «mauvais sujet» справжню владу. Пересічні люди завжди відчувають інстинктивну підозру до демонічних натур — і Марія Антуанетта нітрохи не розуміла величної аморальності цього першого й останнього генія, який трапився їй у житті. На неї наганяють страх його зухвалі витівки, вона не захоплюється, а, радше, боїться його титанічного шаленства. Потай вона плекає надію якомога швидше — заледве він зробить своє діло — заплатити й прогнати цього дикого, брутального, несамовитого й непевного чоловіка. Його купили, тож він мусить ревно відробляти ці чималі гроші, мусить давати поради, бо ж розумний і спритний. А вони вже будуть дивитись і виберуть те, що не дуже дивне й не дуже зухвале, — і на цьому кінець. Щоб цей видатний агітатор «добре прислужився», його використовують як шпигуна і посередника, він має впливати на ухвали Національних Зборів, і, крім того, до нього вдаються для підкупу інших депутатів. Лев мусить рикати в Національних Зборах, а водночас ходити на ретязі в двору. Так собі гадала Марія Антуанетта про того, чий дух не вкладався ні в яку мірку. Й не мала навіть крихти справжньої довіри до чоловіка, чиї здібності вона ще шанувала, «моральність» завжди зневажала, а геніальність від першої до останньої миті зовсім не визнавала.

Невдовзі проминув медовий місяць першого захвату. Мірабо помітив, що його листи замість розпалити духовний вогонь, лише наповнюють королевин кошик для сміття. Але чи то від пихи, чи то від жадоби обіцяного мільйона Мірабо й далі обсідає двір. Побачивши, що його письмові пропозиції не дають жодних наслідків, він узявся до останньої спроби. З політичного досвіду, зі своїх численних пригод із жінками він знає, що властива його сила не в письмі, а в мові, що найпотужніший електричний заряд іде безпосередньо від нього. Тож він невпинно насідає на посередника, графа де Ламарка, щоб той нарешті дав йому нагоду поговорити з королевою. Лише годинна розмова — і її недовіру, як і в сотень інших жінок, одразу заступить захват. Лиш одну, однісіньку аудієнцію! Бо його гонор п’яніє на думку, що та аудієнція не буде остання. Той, хто пізнав його, вже не може від нього відкаснутися.

Марія Антуанетта довго відмовляється, нарешті поступилася і сповістила, що прийме Мірабо 3 липня в замкові Сен-Клу.

Певне, ця зустріч мала бути цілком таємною; за дивною іронією долі Мірабо дісталося те, що марилось тому одуреному йолопові — кардиналові Рогану: побачення в гайочку. В паркові Сен-Клу — того ж таки літа про це дізнався й Ганс Аксель Ферсен — було чимало всіляких сховків. «Я знайшла одне місце, — писала королева до Мерсі, — щоправда, не дуже вигідне, але досить придатне, щоб зустрітись і не мати ні в домі, ні в садку ніяких небажаних свідків».

Домовились на восьму ранку в неділю — на годину, коли двір іще спить, а сторожа в садку не чекає ніяких відвідин. Мірабо, безперечно збуджений, провів ніч у домі своєї сестри в Пассі. Рано-вранці він дістався каретою в Сен-Клу, за кучера правив його перебраний небіж. Зоставивши карету в потайному місці, Мірабо, мов змовник, низько насунув капелюха, закутавсь у плащ і через наперед указану й зумисне незамкнену бічну хвірточку зайшов у королівський парк.

Невдовзі по жорстві зашаруділи легенькі кроки. Королева прийшла без ніякого почту. Мірабо хотів уклонитись, але королева, ледь уздрівши скривлене хвилюванням, подзьобане віспою, облямоване скуйовдженим волоссям грубе, проте владне обличчя цього плебейського аристократа, несамохіть здригнулася від жаху. Мірабо примітив цей переляк, він давно вже звик до такого. Він знав, що всі жінки, навіть лагідна Софі Волян, завжди отак відсахувались, уперше побачивши його. Але його потворність, мов погляд Медузи, породжувала не тільки відразу, але й міцно приковувала до себе; йому завжди вдавалось обернути цей перший переляк на подив, у зачудування і — навіть дуже часто! — в шалену пристрасть.

Про що розмовляли тоді Мірабо й королева, зосталося таємницею. Оскільки свідків ніяких не було, то всі розповіді, навіть камеристки пані Кампань, що казала, ніби знає все, — це просто вигадки і припущення. Знаємо тільки те, що не Мірабо королеву, а вона підкорила Мірабо своїй волі. Завдяки успадкованій величі, покріпленій одвічно владним королівським німбом, природній гідності і меткому розуму легкодумна Марія Антуанетта при першій розмові завжди здавалася розумніша, завзятіша й рішучіша, ніж була насправді, і тому, ніби нездоланними чарами, сполонила вогненну і буйну натуру Мірабо. Зачувши сміливість, він проймався симпатією. Покинувши парк, увесь іще збуджений, він стиснув руку свого небожа й промовив із властивим для нього шалом: «Це дивовижна жінка, вкрай шляхетна й дуже нещаслива. Але я врятую її». Продажного й мінливого чоловіка за однісіньку годину Марія Антуанетта зробила своїм вірним прихильником. «Мене ніщо не зупинить, я радше помру, ніж не дотримаю своєї обіцянки», — писав Мірабо до посередника графа де Ламарка.

Королева не зоставила про цю зустріч жодної згадки. З її габсбурзької губи не злетіло навіть жодного слова подяки чи довіри. Вона не захотіла бачитись удруге з Мірабо, не написала йому ні рядка. Та й на тій зустрічі вона не уклала з ним ніякої угоди, а тільки прийняла його запевнення у відданості. Вона лиш дозволила йому стати жертвою для її порятунку.

Мірабо дав обіцянку, а швидше аж цілих дві. Він поклявся на вірність королю і нації: у вирі боротьби він одночасно виступає як начальник головних штабів обох партій. Жоден політик ще ніколи не брав на себе небезпечнішого завдання, ніж ця от подвійна роль, і ще досі ніхто геніальніше (Валленштейн проти нього просто партач) не дограв її до кінця. Вражає вже навіть чисто фізична активність Мірабо в ті драматичні дні й місяці. Він виступає на Зборах і в клубах, агітує, парламентує, приймає відвідувачів, читає, працює, вдень укладає доповіді й запити для Національних Зборів, увечері — таємні повідомлення королю. Одночасно працює три, чотири секретарі, але й вони ледь устигають за його швидкою, летючою мовою, — однак його невичерпній силі цього всього не досить. Він прагне ще більшої роботи, ще більшої небезпеки, ще більшої відповідальності, а крім того, хоче жити й тішитись. Як танцівник на линві, котрий, щоб утримати рівновагу, нахиляється то праворуч, то ліворуч, так і він, слугуючи двом справам, докладав до останку обидві складові сили своєї надзвичайної натури — натхненну прозірливість політика і палку нездоланну пристрасть; і так блискавично переходив від нападу до оборони, так швидко вимахував шпагою, що ніхто й не знав, на кого він заміряється — на короля чи на народ, на нову владу чи на стару; мабуть, у хвилини самозахоплення він не знав цього й сам. Але довго в таких суперечностях не втриматись. Уже заворушились підозри. Марат написав, що він продався, Фрерон погрожує йому ліхтарним стовпом. «Більше чесноти й менше таланту», — гукають йому в Національних Зборах, але він, геть сп’янівши, не знає ні страху, ні ляку й безтурботно цвиндрить своє нове багатство, хоча про його борги знає весь Париж. Хіба його обходить, що всі дивують, плещуть і питають, за які гроші він раптом зажив розкішно, мов князь, дає бучні бенкети, купив бібліотеку Буффона, обвішує діамантами оперних співачок і шльондр; не знаючи страху, він, мов Зевс, іде серед бурі, бо ж він сам володар усіх ураганів. Хто тільки нападе на нього, він одразу б’є його булавою гніву, разить блискавицями глуму, — це новий Самсон розбиває філістимлян. Під ним прірва, навколо підозра, позаду смертельна небезпека — та лише тепер його титанічна сила почуває себе нарешті у своїй справжній, природній стихії; мов нелюдське полум’я сягнуло до неба саме перед тим, як загаснути, — так у ці вирішальні дні згоріла його незрівнянна сила десятьох людей. Цей неможливий, неправдоподібний чоловік нарешті знайшов міру для свого генію: відкинути неминуче, зупинити долю; всім могутнім єством він кинувсь у вир подій, спробувавши сам-один проти мільйонів завернути несвітське колесо революції, яке він сам зрушив з місця.

Політичний розум прямої і нелукавої Марії Антуанетти був неспроможний збагнути дивовижну зухвалість цієї боротьби на два боки, грандіозність такої подвійної гри. Чим сміливіші складені ним пам’ятки, чим більше диявольського в його порадах, тим дужче сахається її по суті тверезий розум. А Мірабо гадає так: він хоче чорта прогнати Вельзевулом, занапастити революцію її власним надміром — анархією. Оскільки становища поліпшити не можна, то слід — його уславлена «politique du pire»[140] — чимдуж погіршити його, як це робить лікар, викликаючи збудливими засобами кризу, аби таким чином прискорити одужання. Не спиняти народний рух, а посилити, не боротися проти Національних Зборів зверху, а потай підбурити народ, щоб він сам послав під три чорти Національні Збори; не сподіватися на мир і спокій, а навпаки: якомога роздмухати несправедливість і невдоволення в країні, щоб виникла могутня потреба в ладові, потреба в старому порядку; не боятися нічого, навіть громадянської війни — ось аморальні, але політично видющі пропозиції Мірабо. Але зачувши, на що треба зважитись, аж присівши від фанфарного гуку, — «Надбігають чотири вороги: податки, банкрутство, армія та зима; треба зважитись і готуватися до подій, перебравши їх у свої руки, коротше, громадянська війна неминуча, а може, й потрібна», — почувши такі зухвалі заклики, королева здригнулася, її серце затіпалось. «Як може Мірабо чи будь-яка мисляча істота вважати, що колись настане або саме нині уже настав слушний час розпалити громадянську війну», — злякано заперечила вона й назвала цей план «божевільним від початку до кінця». Мало-помалу її недовіра до амораліста, ладного вхопитись за будь-які, навіть найжахітніші засоби, стала нездоланною. Марно намагається Мірабо «розбити громовицями страшливу летаргію», його не слухають, і до гніву проти душевних лінощів королівської родини в нього потроху домішується певна зневага до «royal bétail»[141], до короля з овечою натурою, що терпляче чекає, поки прийде різник. Він давно вже побачив марність своєї борні за двір, що ніби й згодний мляво взятися до роботи, а насправді зовсім нездатний до діла. Але ж боротьба — його стихія. Вже й сам пропащий, він змагається за пропащу справу і на гребені згубної хвилі кинув обом володарям останнє розпачливе пророцтво: «Добрий, та недолугий королю! Нещасна королево! Подивіться на жахливу прірву, в яку вас пхають вагання між сліпою вірою і надмірною недовірою! Завдяки зусиллям усе ще тримається купи, але це вже остання спроба. Відмовитесь від неї, або ж вона вам не вдасться, — й цю державу покриє саван. Що станеться з нею? Куди понесе корабель, поцілений блискавицею, гнаний бурею? Не знаю. Та якщо я сам уникну прилюдної трощі, то, відступивши, завжди гордо казатиму: я важив головою, аби все вам урятувати. Але ви цього не хотіли».

Вони цього не хотіли; ще в Біблії сказано, що не слід запрягати вола й коня до одного плуга. Туге, консервативне мислення двору не встигало за нестримною, вогненною вдачею великого трибуна, що рвав будь-які віжки й вуздечки. Жінка старого світу, Марія Антуанетта не розуміє революційної натури Мірабо, вона здатна осягнути простолінійне, а зухвала гра ва-банк цього геніального політичного авантурника зоставалася для неї незбагненна. Проте, тішачись битвою, хизуючись своєю безмірною сміливістю, Мірабо боровся до останньої хвилі. Один проти всіх, запідозрений народом, двором і Національними Зборами, він одночасно грає з усіма й проти всіх. Покалічений, палений гарячкою, він знов і знов повзе на арену, щоб іще раз накинути свою волю дванадцяти сотням депутатів, поки в березні 1791 року — вісім місяців він служив одночасно королеві і революції — на нього накинулася смерть. Він ще читав промову, ще до останньої миті диктував своїм секретарям, ще спав останню ніч із двома оперними співачками — аж тут зламалася його надмогутня сила. Біля його дому з’юрмився народ, аби чути, чи б’ється ще серце революції, а за труною йшло триста тисяч люду. Пантеон уперше відкрив свої двері, щоб на віки вічні поклали туди домовину.

Та які жалюгідні слова «віки вічні» в таку от шалену добу! Через два роки, коли було викрито зв’язок Мірабо з королем, інший декрет вирвав із могили ще не зотліле тіло й кинув його догнивати до падла.

Лише двір промовчав на смерть Мірабо, і відомо, чому він мовчав. Не треба й журитися дурнуватою вигадкою пані Кампань, ніби при цій вістці вона помітила сльози на очах у Марії Антуанетти. Це найнеймовірніша річ, бо, мабуть, насправді королева радісно зітхнула, позбувшись такого спільника: ця людина була завелика, щоб служити, зарозумна, щоб бути покірною, — боячись живого, двір боявся навіть і мертвого. Мірабо ще харчав на ліжку, а замок уже послав у його дім надійного агента, аби той забрав із шухляд усі підозрілі листи, і та спілка, якої соромились обоє — Мірабо, бо ж дворові служив, і королева, бо ж ним послугувалась, — зосталася таємницею. Але ж не стало останньої людини, яка, можливо, могла ще бути посередником між монархією та народом. Тепер революція і Марія Антуанетта стали одне проти одного віч у віч.

Готування до втечі

Помер Мірабо — єдиний секундант у двобої революції з монархією. Двір знов опинився сам. Постало дві можливості: або перемогти революцію, або капітулювати перед нею. Між двома варіантами двір, як завжди, обрав найзгубніший, середній шлях — утечу.

Ще Мірабо висловлював думку, що для відновлення своєї влади король повинен вихопитися з-під примусової опіки в Парижі, адже в’язень не може бути полководцем. Щоб добре боротись, треба мати нескуті руки і твердий ґрунт під ногами. Але Мірабо наполягав, щоб король вибирався не таємно, — це суперечить його гідності. «Король від свого народу не тікає», — сказав він і додав іще наполегливіше: «Король має право їхати тільки серед білого дня, — лише тоді він може стати правдивим королем». Він запропонував, щоб Людовік XVI, мов на прогулянку, поїхав у кареті на околиці, де чекатиме ще відданий йому кавалерійський полк, а тоді з драгунами серед білого дня верхи на коні подався до війська і як вільна людина вів переговори з Національними Зборами. Проте для такого діла треба бути чоловіком, а тут до мужності закликали найнерішучішу людину — Людовіка XVI. Щоправда, він носився з цим задумом, прикидав так і сяк, але, зрештою, свій спокій він любив дужче, ніж власне життя. Однак нині, коли помер Мірабо, Марія Антуанетта, втомившись від щоденних принижень, завзято схопилася за цю думку. Небезпек утечі вона не боялася, журилась тільки негідністю такого вчинку для королеви. Але щодень гірше становище не давало вже вибору: «Є тільки дві можливості, — писала вона до Мерсі, — або ми загинемо під мечем повстанців, якщо вони переможуть, тобто взагалі не існуватимем, або будемо залежні від деспотизму людей, які кажуть, ніби бажають нам добра, а насправді завжди робили й робитимуть саме зло. Оце наше майбутнє, і, може, воно ближче, ніж гадають, якщо ми не зважимось і своєю силою, і належним поводженням не змінимо суспільних настроїв. Повірте, те, що я кажу, аж ніяк не збуяло в гарячій голові від нетерпіння або страху перед нашим становищем — я достеменно знаю небезпеку й те, що нас може чекати; проте довкола бачу стільки жахіть, що ліпше загинути, здобуваючи рятунок, ніж бездіяльно чекати, поки тебе заб’ють». Оскільки обережний і тверезий Мерсі в Брюсселі і далі все зважує і вагається, вона пише ще гострішого пророчого листа, з якого видно, як безжально ясно бачить власне падіння ця колись легковажна жінка: «Наше становище таке жахливе, що той, хто не бачив його на власні очі, не в змозі навіть уявити його. Чогось третього в нас нема: або треба сліпо виконувати все, що наказують «factieux», або загинути від меча, що всякчас висить над нашими головами. Повірте, я не перебільшую небезпеки. Вам відомо, я завжди вважала, що треба бути якомога поступливішою, сподіватися на час і зміну суспільних настроїв. Та тепер усе змінилося, ми маєм або загинути, або ступити на єдиний відкритий нам шлях. Ми не такі вже сліпі, щоб вірити, ніби цей шлях безпечний; та коли вже нам судилося померти, то принаймні зі славою, знаючи, що ми до останку виконали свій обов’язок щодо честі й віри... Я гадаю, що провінція не така зіпсута, як столиця, але ж у всьому королівстві верховодить Париж. Клуби й таємні товариства заправляють цілою країною, а порядні й невдоволені люди, дарма що їх чимало, тікають за кордон або ж криються, не маючи досить сили чи не можучи згуртуватись. Аж коли король буде вільний і об’явиться в якомусь укріпленому місті, всі вразяться тим, скільки з’явиться невдоволених, що доти мовчали і стогнали. Та чим довші вагання, тим менша буде підтримка, бо республіканський дух здобуває щодень більше прихильників у всіх верствах, військо страшно бідує і, якщо й далі вагатися, на нього вже не можна буде спертись».

Крім революції, загрожує ще й друга небезпека. Французькі принци — граф д’Артуа, принц Конде та інші емігранти — нікудишні герої, але неймовірні хвальки, галасують і вимахують шаблями (завбачливо тримаючи їх у піхвах) на кордонах. Прагнучи прикрити ганебність своєї втечі, вони інтригують на всіх дворах, всюди пнуться вдавати героїв (поки це безпечно); їздять від двору до двору, намагаючись нацькувати на Францію королів та імператорів і навіть не замислюючись над тим, що їхні пусті маніфестації збільшують смертельну небезпеку для короля й королеви. «Він (d’Artois) нітрохи не журиться своїм братом і моєю сестрою, — писав імператор Леопольд II, — gli importa un frutto[142], каже він, говорячи про короля, не маючи й гадки, на яку небезпеку він наражає короля й мою сестру своїми планами і спробами». Великі герої сидять у Кобленці та Туріні, жеруть донесхочу, ще й кажуть, ніби прагнуть якобінської крові; королеві ледь удається втримати їх від ще більших дурниць. Отож їхні вітрила треба теж затулити від вітру. Королю треба бути на волі, щоб стримувати ультрареволюціонерів та ультрареакціонерів, несамовитих у Парижі й на кордонах. Королю треба бути на волі, і для цього вдаються до найгіршого — втечі.

Організація втечі була в руках королеви — тож не дивно, що всі практичні готування вона, звичайно, доручила тому, від кого нічого не ховала і кому безоглядно вірила — Ферсенові. Йому, «другові», що казав «я живу, щоб їй служити», вона довірила діло, яке потребувало докласти без останку всю силу й за яке можна було накласти головою. Постали незмірні труднощі. Щоб вийти з палацу, який охороняє Національна гвардія й де шпигує мало не кожен служник, і потім проїхати чужим і ворожим містом, потрібна надзвичайна, нечувана обережність, а для подорожі вже самою країною треба порозумітись із єдиним надійним полководцем — генералом Буйє. Той має, як вони надумали, розставити вздовж половини шляху, отже, від фортеці Монмеді десь аж до Шалона, окремі кавалерійські загони, щоб відборонити карету з усією королівською родиною, якщо раптом провідають, хто в ній їде, і буде послано погоню. Нові труднощі: потрібна якась приключка, щоб виправдати ці надто вже дивні військові маневри неподалік від кордону; австрійському урядові треба вислати до кордону армійський корпус, давши привід генералові Буйє пересувати свої війська. Про все це слід таємно домовитись, пишучи незліченні послання, виявляючи щонайпильнішу обережність, бо ж більшість листів розкривалася і, як казав сам Ферсен, «усе буде втрачене, коли примітять хоч найменші дії». Крім того — знову труднощі — ця втеча вимагає чималих грошей, а король і королева й так уже тягнуться з останнього. Марні були всі спроби позичити кілька мільйонів у брата, в інших володарів, в Англії, Іспанії та Неаполі, в двірського банкіра. Тож і про це, як і за решту, мав подбати Ферсен, незначний чужоземний дворянин.

Та Ферсен брав свою силу з любові. В нього було ніби десять голів, десять роботящих рук і одне безмежно віддане серце. Довгі години він обговорює з королевою кожну подробицю, крадькома заходячи до неї надвечір або серед ночі. Листується з іноземними володарями, з генералом Буйє; підібрав надійних дворян, які, перебрані на кур’єрів, супроводитимуть короля; дехто з них уже тепер возить листи від кордону до Парижа. На своє ім’я він замовив карету, подбав про фальшиві паспорти, дістав гроші, заставивши своє майно й позичивши по триста тисяч ліврів у російської і шведської паній, а зрештою, навіть позичив три тисячі у власного слуги. Річ за річчю поприносив у Тюїльрі все потрібне для перевдягання, а звідти потай переправив королевині діаманти. День і ніч, тиждень за тижнем у ненастанній напрузі, важачи головою, Ферсен пише, веде переговори, планує й подорожує; коли розв’яжеться хоч одненьке вічко напнутої над цілою Францією мережі, коли зрадить хоч один утаємничений, десь прохопиться слово, перехоплять лист — це означає смерть. Але цей непомітний другорядний герой невтомно — бо його живило кохання — сміло й тверезо виконав свій обов’язок в одній з найбільших драм світової історії.

Проте зволікають і далі, нерішучий король усе сподівається, що якісь сприятливі події позбавлять його клопоту і не треба буде тікати. Та намарне, карету вже зробили, необхідні гроші нашкрябали, про супровід із генералом Буйє домовились. Бракує лиш одного: ясного й очевидного приводу, морального прикриття для цієї, хай там як і що, не вельми лицарської втечі. Треба знайти щось таке, аби ввесь світ пересвідчився, що король і королева втекли не з простої полохливості, а їх примусив до цього терор. Щоб створити собі такий привід, король сповістив Національні Збори й міський уряд, що на Великодній тиждень хоче поїхати в Сен-Клу. Й миттю, як він потай сподівався й розраховував, загарчала якобінська преса, ніби двір прагне податись у Сен-Клу лише для того, щоб там послухати відправу й дістати розгрішення від священика, який не складав присяги; крім того, зростає небезпека, що король із родиною захоче втекти звідти. Дратливі писання зробили своє діло. 16 квітня, коли король хотів сісти в зумисне поставлену на очі парадну карету, довкола, щоб силою зашкодити поїздці, вже згромадились величезні юрмища, армія Марата і клубів.

Саме такого велелюдного скандалу й прагла королева та її дорадники. Нехай світ вочевидь побачить, що в цілій Франції тільки Людовік XVI не має свободи проїхати в кареті з десять миль, щоб подихати свіжим повітрям. Уся королівська родина демонстративно посідала в карету й чекала, поки запряжуть коней. Але юрба, а з нею й Національна гвардія, стовпилася перед стайнею. Нарешті надійшов незмінний «рятівник», Лафайєт, і як командир Національної гвардії звелів дати королеві дорогу. Та ніхто його не слухав. Мер міста, якому він наказав розгорнути червоного прапора тривоги, засміявся йому в обличчя. Лафайєт хотів звернутися до народу, та його загойкали. Анархія відверто визнала своїм правом неправедність.

Поки злощасний командир марно благав своє військо, король, королева й принцеса Єлизавета спокійно сиділи собі в кареті серед ревучої юрби. Дикий галас і груба лайка не зачіпали Марію Антуанетту, навпаки, вона спокійно й удоволено приглядалася, як апостол свободи, улюбленець народу Лафайєт немічно метушивсь у роздратованім юрмищі. Однаково ненавидячи і народ, і генерала, вона не втручалася в цей розбрат, спокійно, не маючи жодних ілюзій, дослухаючись до галасу й крику: це ж був очевидний, неспростовний доказ, що Національна гвардія вже не має ніякої влади, що у Франції панує цілковита анархія і потолоч може безкарно ображати королівську родину, — отже, король має моральне право тікати. Дві з чвертю години король дав шаленіти народові, потім наказав закотити карети під повітку й оголосив, що поїздка в Сен-Клу касується. Як завжди, отримавши перемогу, галаслива, люта й несамовита юрба зразу пойнялася захватом, а Національна гвардія, раптом немов одмінившись, обіцяє боронити королеву. Але Марія Антуанетта, добре знаючи, що та гвардія боронить, гучно відмовила: «Так, ми на це розраховуєм. Але ж, бачите, ми не вільні». Ці слова вона зумисне проказала голосно. Звертаючись ніби до гвардії, вона насправді говорила цілій Європі.

Якби ще цієї ночі на двадцяте квітня задум став уже ділом, то причина й наслідок, образа й обурення, удар і відсіч сплелися б у єдиний логічний ланцюг. Дві звичайних, непоказних і легеньких карети, в одній король із дофіном, у другій — королева з дочкою, ну, нехай іще й пані Єлизавета, — і ніхто б уваги не звернув на такі повсякденні кабріолети з двома пасажирами всередині, королівська родина непомітно добулася б до кордону; доказом служить одночасна втеча брата короля графа Прованського, який завдяки такій непримітності вибрався без усяких пригод.

Але навіть за п’ядь від смерті королівська родина не хоче порушити священних династичних законів, навіть у найнебезпечнішу подорож слід узяти безсмертний етикет. Перша помилка: вирішили їхати вп’ятьох в одній кареті, отже, цілою родиною: батько, мати, сестра й двоє дітей, — таж по сотнях гравюр їх одразу впізнають у найглухішім закутку Франції. Але й цього не досить. Пані Турсель згадала про свою обітницю й на мить не залишати дітей короля, отже, треба брати — друга помилка — ще й шосту особу. Завдяки цьому непотрібному тягареві швидкість їзди, звісно, падала, а все б вирішили кільканадцять хвилин, ба навіть однісінька. Третя помилка: немислимо, щоб королева сама себе обслуговувала. Тож у другій кареті треба взяти ще дві камеристки, — загалом це вже вісім осіб. Оскільки кучера, форейтора, хурника, лакея треба заступити надійними людьми, які, щоправда, й дороги не знають, зате шляхетної крові, то отак щасливо добулися до дванадцяти чоловік, а з Ферсеном і його візником буде вже чотирнадцять — забагато для таємниці. Четверта, п’ята, шоста й сьома помилки: треба взяти із собою туалети, щоб король і королева в Монмеді з’явились у пишному вбранні, а не в дорожніх костюмах, — ще кілька сот фунтів ваги запакували в новісіньку скриню й випхали зверху на карету, знов-таки падає швидкість, ще більше починають зглядатися. Таємна втеча мало-помалу перетворилась на пишну виправу.

Але щонайбільша помилка: якщо король і королева мають їхати двадцять чотири години, хай навіть вибираючись із пекла, все ж їхня подорож мусить бути вигідною. Тож замовили новеньку карету, широку й на чудових ресорах, — карету, яка тхнула свіжим лаком та розкішшю й до якої б на кожній станції жадливо приглядався кожен візник і кучер, кожен поштмейстер і хурман. Але Ферсен — закохані ніколи глибоко не мислять — хоче, щоб усе в Марії Антуанетти було якомога пишніше, гарніше й досконаліше. За його докладними вказівками спорудили (нібито баронесі Корф) велетенську карету, такий собі галіон на чотирьох колесах, який мав везти не тільки шість членів королівської родини та ще й гувернантку, кучера, слугу, а й мусив умістити всякі мислимі зручності: срібне начиння, гардероб, чималий припас і навіть стільчик для малих і не суто королівських потреб. Знаючи суху монаршу горлянку, змайстрували й поставили цілу винницю, а щоб довершити божевілля, карету всередині оббили ясним дамаським шовком, так що можна лише дивуватися, як це вони не вибили ще й королівські лілеї. Щоб мати якусь задовільну швидкість, ця несвітська розкішна карета зі своїм важезним обладунком потребує принаймні вісім, а найліпше дванадцять коней, отже: коли легку двокінну коляску перепрягають за п’ять хвилин, тут заміна коней забира півгодини, в цілому чотири чи п’ять згаяних годин за подорож, де й кілька хвилин могли врятувати від смерті. Щоб надолужити дворянам-охоронцям, котрі двадцять чотири години мусили носити підле служницьке вбрання, їх одягли в новісінькі й біленькі, мов сніг, лівреї, що вбирали очі й разюче відрізнялись від зумисне простого одягу короля й королеви. Крім самої королівської родини, велику увагу привертали й драгунські ескадрони, що в мирні часи раптом уступили в кожне придорожнє містечко, нібито чекаючи «валки з грішми»; останньою, справді історичною дурницею було те, що офіцером для зв’язку між окремими військовими загонами герцог Шуазель призначив негодящого чоловіка — Фіґаро во плоті, перукаря королеви божественного Леонара, який добре тямив чесати і стригти, але був нікудишнім дипломатом; вірний не так королеві, як своїй незмінній ролі Фіґаро, він цілковито заплутав уже й без нього заплутане становище.

Єдине за все це вибачення: французький державний церемоніал не мав ніякого історичного зразка для втечі короля. Про те, як їхати до хрещальні, на коронування, як — у театр, на лови, що вбирати, які черевики й пряжки взувати на великі й малі прийоми, на відправу, полювання чи гру, церемоніал подавав сотні всіляких подробиць. Але про те, як переодягненим королю й королеві тікати з палацу своїх предків, не було жодних приписів; годилось би сміливо й рішуче наважитись на втечу й вибрати слушну мить. Але, вперше зіткнувшись із реальним життям, безмежно далекий від світу двір ніби й мусив безсило впасти. Вбравши для втечі ліврею служника, король Франції не міг уже бути господарем своєї долі.

Після безкінечних зволікань утечу призначили на 19 червня — останню, вже крайню пору, бо таємна мережа, напнута стількома руками, може прорватися будь-де і будь-коли. Серед цих нечутних шепотів і розмов усіх немов батогом ошпарила Маратова стаття, в якій він писав, що змовляються викрасти короля. «Його хочуть видерти силою й відвезти в Нідерланди, кажучи, що це нібито обходить усіх королів, а ви настільки дурні, що нівроку дасте йому втекти. Парижани, безголові парижани, я вже втомився товкти вам одне й те саме: цупко тримайте й добре стережіть короля й дофіна в мурах вашого міста, ув’язніть австрійку, її зовицю й решту родини; згаявши один день, можна занапастити всю націю». Дивлячись крізь окуляри власної хворобливої недовіри, цей усевидющий чоловік дав дивовижне пророцтво, — тільки той «згаяний день» занапастив не націю, а короля з королевою. Бо в останню мить Марія Антуанетта ще раз відсунула вже затверджену до найменших подробиць утечу. Ферсен марно ґарував до знесилення, щоб усе було готове на 19 червня. День і ніч не один уже місяць віддавав він усе своє завзяття цій справі. Щоночі, йдучи від королеви, сам під плащем виносив різний одяг, незліченними листами домовився з генералом Буйє, де саме драгуни й гусари чекатимуть карету короля; власноруч тримаючи віжки, випробував на Венсенськім шляху найнятих поштових коней. Усі втаємничені були вже наготові, механізм прокрутили до найменшого коліщатка. Та в останню мить королева змінила наказ. У неї виникла сильна підозра щодо однієї з камеристок, яка кохалась із революціонером. Але саме наступного дня — 20 червня — в тієї жінки був вихідний, — тож треба зачекати один день. Отже, знову ціла доба згубних зволікань, касування попередніх наказів; генераловим гусарам, що вже ладні були виїздити, звеліли розсідлати коней; а в уже геть змордованого Ферсена й королеви, яка ледве гамувала неспокій, до краю напружилися нерви. Та нарешті минув цей останній день. Щоб не посіяти ніякої підозри, королева з дітьми і зовицею Єлизаветою пополудні подалась до потішного садку в Тіволі. Повернувшись, із притаманною їй певністю й гідністю віддала комендантові накази на завтра. Вона нітрохи не хвилювалась, а ще менше — король, бо цей нечутливий чоловік узагалі був нездатен хвилюватися. О восьмій вечора Марія Антуанетта пішла до себе й відпустила служниць і камеристок. Дітей уклали спати, й уся нібито безтурботна родина зібралася на вечерю у великому салоні. Надто вже пильний спостерігач, мабуть, одне тільки б примітив: королева часом підводилась і ніби зморено позирала на годинник. Та насправді цієї ночі вона була найбільш завзята, рішуча й пильна, бадьоріша, ніж будь-коли.

Вареннська втеча

Ввечері двадцятого червня 1791 року навіть найприскіпливіший спостерігач не примітив би в Тюїльрі нічого підозрілого: як завжди, стояла на чатах Національна гвардія, як завжди, камеристки й служники по вечері подалися додому, як і кожного дня, король, його брат, граф Прованський, і решта членів родини мирно грали собі в трік-трак або знічев’я теревенили у великому салоні. Хіба ж дивно, що десь о десятій годині королева встала і вийшла на декілька хвилин? Анітрохи. Може, в неї була якась потреба, може, й листа хотіла написати; ніхто зі слуг за нею не пішов, а вийшовши в коридор, вона й там нікого не побачила. Але цього разу Марія Антуанетта, затамувавши подих, напружено вклякла, прислухаючись до твердих кроків варти, а потім заквапилась нагору й легенько постукала в доччині двері. Мала принцеса обудилася, злякано гукнула (другу, помічну) гувернантку пані Бруньєр; та прийшла, вразилась незбагненним наказом королеви мерщій одягати дитину та не зважилась питати. Тим часом, відгорнувши шовкові завіси перед ліжком і ніжно прошептавши: «Давай, підводься, ми їдемо. Поїдемо на парад, де буде багато солдатів», — королева збудила дофіна. Ще обм’яклий і сонний, малий принц щось забелькотав і попросив свого мундира й шаблю, адже йому їхати до солдатів. Але «мерщій, мерщій, ми вже їдемо», — звеліла Марія Антуанетта давно вже втаємниченій першій гувернантці пані де Турсель і та, сказавши, що їдуть на маскарад, перебрала принца на дівчинку. Обох дітей тихесенько провели по східцях у кімнату королеви. Там їх чекала приємна несподіванка. Коли королева відчинила шафу, звідти вийшов гвардійський офіцер, бравий де Мальден, завбачливо приведений туди невтомним Ферсеном. Аж тепер усі швидко пішли до виходу, де не було сторожі.

На подвір’ї майже не світилося. Довгою низкою стояли карети, біля них тинялося кілька кучерів і лакеїв, дехто базікав із вояками Національної гвардії, котрі, забувши про обов’язок, не сподіваючись небезпеки, — як гарно цього теплого літнього вечора, — відклали свої рушниці. Королева сама відчинила двері й визирнула — в такі вирішальні хвилі вона й на мить не втрачала певності. А з тіні за каретами вже виступив одягнений кучером чоловік, підійшов і мовчки взяв за руку дофіна: це невтомний Ферсен, що від сірого світання порав свою надлюдську роботу. Він підібрав візників, переодягнув на посланців трьох дворян-охоронців і кожного поставив у належному місці. Він потай переправив із палацу те, що потрібне на ніч, підготував карету, а пополудні ще втішав схвильовану й заплакану королеву. Три, чотири, п’ять разів — то перебраний, то у своїм звичайнім одязі — об’їздив він Париж, дбаючи про порядок в усьому. Тепер він важить життям, ведучи за руку з королівського палацу дофіна Франції, та ніякої не прагне нагороди, крім удячного погляду коханої, котра йому й тільки йому доручила свою дитину.

Чотири тіні заповзли у морок, королева нечутно причинила двері. Не привертаючи уваги, легеньким, безтурботним кроком, ніби просто листа писала, повернулася до салону й байдужісінько розмовляла далі — а Ферсен щасливо перевів її дітей через величезний майдан і посадив у старезний фіакр, де вони зразу й поснули; водночас в іншій кареті обох королевиних камеристок відправили в Кле. Об одинадцятій настала критична мить. Граф Прованський із дружиною, котрі теж мали сьогодні втікати, як звичайно, покинули замок, королева й пані Єлизавета подались у свої кімнати. Щоб не посіяти жодної підозри, королева зачекала, поки її роздягнуть камеристки, і на ранок замовила карету для виїзду. О пів на дванадцяту, коли вже мав закінчитись неодмінний Лафайєтів візит до короля, вона звеліла гасити вогні, цим самим давши прислузі знак забиратися додому. Та ледве за камеристками зачинилися двері, королева підскочила й знову швиденько вбралася, щоправда, в простеньку сіру шовкову сукню і чорний капелюшок із фіалковою вуаллю, так що годі було її впізнати. Тепер ще тихесенько зійти східцями до дверей, де вже чекає віддана людина, а потім перетнути тьмяний Карусельний майдан — усе йде чудово. Але — який прикрий збіг — саме тепер засвітилися ліхтарі, над’їздить карета, а попереду мчать посланці і смолоскипники, — це карета Лафайєта, котрий щойно упевнився, що скрізь, як завжди, досконалий лад. Королева сахнулася від світла, скулившись у темнім закутку брами, а Лафайєтова карета проїздила так близько, що мало не зачепила її колесом. Ніхто її не помітив. Ще кілька кроків — і вона вже в найманім фіакрі, з тими, хто для неї найдорожчий у світі, — з Ферсеном і своїми дітьми.

Важче було вимкнутись королю. Зразу він ще мусив терпіти щовечірній візит Лафайєта, такий нескінченно довгий, що навіть цьому товстошкурому чоловікові того вечора було важко зоставатися спокійним. Час від часу він підводився з фотеля й підходив до вікна, ніби щоб поглянути на небо. Нарешті о пів на дванадцяту надокучливий гість забрався. Людовік XVI пішов до своєї спальні, і тут розпочалась остання розпачлива війна з етикетом, який надто вже пильно стеріг його. За прадавнім звичаєм, королів камердинер мав спати в тій самій кімнаті, що й король; навколо його зап’ястка обкручували шнур, так що досить монархові смикнути, як заснулий зразу прокидався. Тож якщо Людовік XVI прагне втекти з палацу, то бідоласі треба спершу втекти від свого камердинера. Людовік XVI, як звичайно, спокійно дав себе роздягнути, ліг у постіль й опустив обидві завіси балдахіна, ніби збираючись заснути. Насправді він вичекав хвилину, коли служник пішов роздягатись у суміжний покій, і тепер, у цю коротесеньку мить — сцена була б гідна Бомарше — король прожогом вислизнув з-під балдахіна й у самій сорочці й босоніж крізь другі двері зайшов до порожньої синової кімнати, де вже лежало наготові просте вбрання, груба перука й — іще одна ганьба! — лакейський капелюх. А тим часом у спальню навшпиньках нечутно повернувся вірний слуга, боязко тамуючи віддих, аби не збудити свого любого короля, що вже спочивав під балдахіном, і, як і кожного дня, намотав шнура на зап’ясток. А сходами в самій сорочці, тримаючи в руці сірого костюма, перуку й капелюха, прокрадався на перший поверх Людовік XVI, король Франції і Наварри, нащадок Людовіка Святого. Внизу, заховавшись у шафі, його чекав гвардійський офіцер де Мальден, який мав показати дорогу.

Невпізнанний завдяки темно-зеленому, ніби пляшка, вбранню й лакейському капелюхові на своїм світлім чолі, король байдуже перетнув спорожнілий двір свого палацу — Національна гвардія, мабуть, чатувала не дуже пильно. Здавалось, що минулося найтяжче, опівночі у фіакрі знов зібралась уся родина; перебраний на кучера Ферсен видерся на козли й повіз через увесь Париж перебраного на лакея короля і його родину.

Через увесь Париж — саме в цьому чаїлось найбільше лихо! Ферсен, як дворянин, звик, щоб його возили, а сам ніколи не їздив, отож не знав безконечних лабіринтів заплутаних вулиць міста. Крім того, з обачності — згубна обачність! — замість зразу виїхати з міста він ще заїхав на вулицю Матиньйон, аби впевнитись, що вирушила велика карета. Аж о другій замість опівночі він вивіз свій неоціненний вантаж за міську браму — безповоротно втрачено цілих дві години.

За шлаґбаумом їх мала чекати величезна карета, але — перша несподіванка — її там не було. Нарешті знайшли її — запряжену четвернею, з пригаслими вогнями, — але знову згаяли час. Фіакр близенько під’їхав до карети, щоб королівська родина могла пересісти, не закалявши свої черевики — який би то був жах! — французьким болотом.

О пів на третю замість опівночі коні нарешті рушили. Тепер Ферсен не жалів батога, і за півгодини вони вже були в Бонді, де на них чекав гвардійський офіцер із вісьмома свіжими, цілком відпочилими поштовими кіньми. Тут довелося попрощатися. Це було нелегко. Гірко дивилась королева, як її покидає найнадійніший, але король ясно сповістив, що не хоче, щоб Ферсен їхав із ними й далі. А чому — цього так і не знаємо. Можливо, не хотів з’явитися перед своїми прихильниками саме з цим занадто інтимним приятелем своєї дружини, а може, сподівавсь уберегти його від лиха, — хай там що, а Ферсен зауважив: «Іl n’a pas voulu»[143]. Ta й потім: домовились, що Ферсен одразу їх розшукає, як тільки вони дістануться на волю, отже, розлука мала бути недовга, Ферсен востаннє, — над обрієм уже сіріло, звістуючи спекотний літній день, — під’їхав до карети і навмисне голосно, щоб увести в оману чужих хурманів, гукнув: «Прощавайте, пані де Корф!»

Вісім коней тягли ліпше, ніж четверо, велетенська карета загойдалась бадьорим клусом на сірому струмочку гостинця. В усіх був чудовий настрій, діти виспалися, король був веселіший, ніж будь-коли. Глузували зі своїх фальшивих, прибраних імен; пані де Турсель уважалася шляхетною дамою пані де Корф, королева була її гувернанткою і звалася пані Роше, король у лакейському капелюсі був її дворецьким Дюраном, пані Єлизавета — її камеристкою, а дофін перекинувся на дівчинку. Власне, зібравшись у цій затишній кареті, родина почувала себе вільніше, ніж удома в своєму замкові, де їх пильнували сотні лакеїв і шість сотень Національної гвардії; скоро обізвався вірний друг Людовіка XVI, який ніколи його не зраджував, — апетит. Витягли величезний припас, їли донесхочу на срібних тарелях, ось уже викидають із карети курячі кості та порожні пляшки, не забули й про бравих охоронців. Діти тішаться, зачудовані подорожжю, королева жебонить з усіма, а король скористався цією несподіваною нагодою для вивчення власної держави: дістав карту й жадливо відзначав, від села до села, від хутора до хутора, подолану відстань. Мало-помалу всіх оповило почуття безпеки. Коли о шостій годині ранку вперше перепрягали, городяни лежали ще в ліжках, ніхто не питав паспорта в баронеси Корф; тепер лише щасливо проминути чималеньке місто Шалон — і вони вже врятовані, бо за чотири милі від тієї останньої перешкоди, в Пон-де-Сомм-Вель, уже чекає перший кавалерійський загін, висланий юним герцогом Шуазелем.

Нарешті Шалон, четверта година пополудні. Таж у тім нема ніякого лиха, що біля поштової станції зібралося стільки люду. Коли прибуває диліжанс, усі прагнуть мерщій почути від хурмана найновіші паризькі новини, комусь, може, треба передати листа чи пакунок на наступну станцію, та й узагалі в дрібних і знудьгованих містечках, тоді, як і сьогодні, радо пускаються в теревені, жадливо оглядають чужинців і гарні карети, — господи, що інше та ліпше можна робити гарячої літньої днини! Дехто по-знавецьки обдивляється карету. Новісінька, — шанобливо відзначають вони, — і яка-бо незвично пишна, оббита шовком, на оббивці прегарні візерунки, який розкішний багаж; звісно, це аристократи, а може, й емігранти. Власне, їх цікаво було б побачити, було б добре про щось поговорити, але дивно: чому такого чудового, теплого дня після довгої дороги всі шестеро чоловік затято сидять у кареті замість розходити затерплі ноги або випити склянку холодного вина в товариській розмові? Чому ці лакеї з галунами такі безсоромно пихаті, ніби зліплені з іншого тіста? Дивно, вкрай дивно! Почалося бурмотіння, хтось підійшов до поштмейстера, щось йому нашіптуючи у вухо. Той видавсь ураженим, вельми враженим. А зрештою нічого й не зробив, давши спокійно від’їхати кареті. Та все ж через півгодини — ніхто не знав, як це сталося, — ціле місто плескало і правило, ніби через Шалон проїхав король із родиною.

А вони ні про що й не здогадуються, навпаки, попри всю втому щиро тішаться, що на наступній станції на них уже чекає Шуазель зі своїми гусарами; там уже буде годі перевдягань і ховань, лакейського капелюха пожбурять, фальшиві паспорти розірвуть, нарешті знов чутимуть давно заніміле: «Vive le Roi! Vive la Reine!» Нетерпеливлячись, пані Єлизавета визирає у вікно, щоб першою привітати Шуазеля, посланці, затуливши рукою очі від призахідного сонця, здалеку виглядають, чи не блисне де шабля гусарська. Та ніде нікого. Нікогісінько. Нарешті показався вершник, сам-самотою: гвардійський офіцер, що виїхав уперед.

— Де Шуазель? — гукнули до нього.

— Поїхав.

— А решта гусарів?

— Нема жодного.

Нараз обірвався добрий настрій. Щось не клеїлось. А ще й сутеніло, западала ніч. Тепер страшно їхати в безвість. Та не можна ні стояти, ні вертатись, утікачеві одна дорога — далі й далі. Королева потішала решту. Якщо тут немає гусарів, у Сен-Менгу вони знайдуть драгунів, це за дві години їзди, там вони будуть урятовані. Ці дві години тяглися довше, ніж цілісінький день. Але — нова несподіванка — в Сен-Менгу теж нема ніякого ескорту. Вершники довго чекали, цілий день сиділи в заїздах, з нудьги повпивались і зняли такий галас, що стривожили всіх. Зрештою командир, спантеличений плутаними вістками двірського перукаря, гадав, ніби буде розумніше вивести їх за місто, щоб чекали трохи далі на дорозі; зробив це, а сам залишився. Нарешті восьмерик дотягнув до міста пишну карету, за нею їхав кабріолет, запряжений двома кіньми, — для смиренних міщан сьогодні це була вже друга незбагненна й таємнича подія. Спершу драгуни, що прийшли й валандались хтозна-чому й навіщо, а тепер два повози з візниками в розкішних лівреях. І дивіться, як віддано й шанобливо вітає цих дивних гостей драгунський командир! Ні, не шанобливо, а вірнопіддано: поки розмовляє, ввесь час тримає руку біля каски. Поштмейстер Друе, член якобінського клубу й несамовитий республіканець, пильно вдивляється. Мабуть, це значні аристократи або емігранти, гадає він, шляхетне, вельможне бидло, яке слід би за карк узяти. Хай там як, він одразу тихенько наказав своїм хурманам не дуже квапитись із цими таємничими пасажирами, і карета, мов сонна, погуркотіла далі, гойдаючи вже поснулих подорожніх.

Та не минуло й десяти хвилин, як раптом поширилась, — чи її привезли із Шалона, чи народний інстинкт непомильний? — вістка, що в кареті сиділа королівська родина. Всі загаласували і заметушились, драгунський командир притьмом зачув небезпеку й заходився послати навздогін для охорони своїх солдатів. Та вже запізно, на них почала насідати розлючена юрба, драгуни, добре таки напідпитку, стали брататися з народом і не корились наказам. Кілька сміливіших заграли на сполох, і, поки все крутилось і шумувало, однісінька людина зважилась на дію: поштмейстер Друе, добрий верхівець іще з армії, осідлав коня й укупі з товаришем навпрошки вчвал погнав до Варенна, аби випередити незграбну карету. Там уже цих підозрілих пасажирів розпитають докладніше і, якщо це справді король, то він для себе й корони хіба в Бога допроситься ласки! Як було вже тисячі разів, так і цієї миті єдиний рішучий учинок однієї завзятої людини змінив світову історію.

Тим часом величезна карета котилась і котилася бакаїстим Вареннським шляхом. Подорожні втомились, адже вже цілу добу тиснуться під розпеченим дахом карети, діти давно поснули, король згорнув свої карти, королева мовчала. Ще година, остання година — і в них буде надійний ескорт. Таж знов несподіванка: перед Варенном на домовленім місці перепрягу не було жодного коня. Трохи походили в темряві, постукали у вікна, та почули звідти самі неласкаві голоси. Обидва офіцери, яким доручили тут чекати, повірили — таж не можна посланцем обирати Фіґаро — плутаній мові висланого наперед перукаря Леонара: короля, мовляв, уже не буде. Вони полягали спати, і цей сон для короля був так само згубний, як і Лафайєтів 6 жовтня. Тож на змучених конях треба вирушати до Варенна, може, там удасться перепрягти. Та друга несподіванка: коли заїхали в браму, до форейтора, закричавши «стій!», підскочили два парубки. Миттю гурт молоді зусібіч обступив обидві карети, вже не відстаючи від них. Друе, прибувши до Варенна на десять хвилин раніше, та його спільники повитягали з ліжок і заїздів усю революційну молодь міста. «Паспорти!» — скомандував хтось. «Ми квапимось, нам треба негайно їхати», — відповів із карети жіночий голос. Належав він нібито «пані Роше», насправді ж королеві, котра одна тільки й володіла собою цієї загрозливої миті. Але цей опір не виручив, їм треба їхати до першого заїзду, який зветься — яка злостива може бути історія! — «У великого монарха», там стоїть уже мер, за фахом бакалійник зі смаковитим прізвищем «Sauce»[144], він гляне на їхні паспорти. Дрібний крамар, у душі відданий королеві і повний страху вклепатись у халепу, пробіг паспорти очима і мовив: «У порядку». Отже, він дозволив кареті спокійно рушати далі. Але юний Друе, відчуваючи на гачку рибу, вдарив кулаком по столу й вигукнув: «То король і його родина, і якщо ви дасте їм утекти за кордон, це буде державна зрада». Від такої погрози в добропорядного батька родини затрусилися жижки, водночас товариші Друе вдарили на сполох, засвітилось у кожнім вікні, заворушилось усе місто. Навколо карети збиралась усе більша юрба: про те, щоб пробитися, годі було й думати, адже свіжих коней не впрягали. Щоб викрутитись, метикований бакалійник-мер запропонував пані баронесі Корф із прислугою нічліжити в нього вдома, однак, мовляв, уже пізно їхати. А до ранку, гадав собі проноза, на добре чи зле, але все з’ясується, і я вже не журитимусь цим клопотом. «Незабаром надійдуть драгуни», — подумав король й, оскільки ліпшого не лишалось, прийняв запрошення.

За одну-дві години сюди має дістатися Шуазель чи Буйє. Тож, покритий чужою перукою, король сміливо вступив у будинок, і його першим королівським діянням було попросити пляшку вина і кавалок сиру. «Хіба це король? Хіба це королева?» — занепокоєно й дратливо шепотіли старі жінки й селяни, що збігалися подивитись. Бо стільки миль лежало між дрібним французьким містечком і великим, небаченим двором, що всі тутешні піддані бачили лице свого короля тільки на монетах і через те мусили вислати осібного посланця за одним шляхетним паном, щоб той нарешті сказав, чи цей незнайомий подорожній справді лакей баронеси Корф чи Людовік XVI, найхристиянніший король Франції і Наварри.

Ніч у Варенні

21 червня 1791 року на тридцять шостому році життя, на сімнадцятому році свого королювання у Франції Марія Антуанетта вперше вступила в дім французького обивателя. Це була ніби перерва: раніше — самі палаци, згодом — в’язниці і тюрми. Спершу треба було пройти через крамничку, де тхнуло згірклою олією, сухою ковбасою та гострими приправами. Рипучими, благенькими, мов куряче сідало, сходами вслід за королем вона піднялась нагору, — ні, радше гувернантка вигаданої баронеси Корф ступала позаду незнаного добродія в чужій перуці; нагорі дві кімнатки — вітальня і спальня, низькі, брудні і злиденні. Біля дверей знову стала новітня гвардія, цілком відмінна від блискучих версальських охоронців, — два селянина з вилами. Всі восьмеро — королева, король, принцеса Єлизавета, обоє дітей, гувернантка й обидві камеристки стояли й сиділи в одному тісному покоїку. До смерті замучених дітей уклали на ліжко, де вони зразу й поснули; гляділа за ними пані де Турсель. Королева сіла на стілець, закривши обличчя вуаллю: хай потім ніхто не хвалиться, ніби бачив її гнів і досаду. Лише король, по-домашньому розсівшись біля столу, спокійно відкраяв грубезний шматок сиру. Всі мовчали.

Нарешті на вулиці зацокотіли копита, і водночас із сотень горлянок зірвався дикий, шалений крик: «Гусари! Гусари!» Нарешті прибув теж одурений брехливими вістками Шуазель, шаблею прочистив собі дорогу й оточив своїми вояками будинок. Те, що він їм казав, браві німецькі гусари нітрохи не розуміли й не знали, про що тут ідеться, втямивши тільки двоє німецьких слів: «der König und die Königin», «Король і королева». Та все ж вони корилися йому і так дужо наперли на юрбу, що за мить вивільнили карету.

Брязкаючи острогами, герцог де Шуазель збіг нагору й запропонував королю свій план. Він дає семеро коней. Король, королева й почет мусять посідати верхи і серед його загону чимшвидше вимчати з міста, поки не зібралась Національна гвардія з околиць. Доповівши, офіцер низько вклонився: «Величносте, я чекаю ваших наказів». Та Людовік XVI завжди був неспроможним давати накази і приймати миттєві рішення. Він почав розводитись, мовляв, чи може Шуазель поручитися, що, як ітимуть пробоєм, жодна куля не влучить у королеву, його сестру або ж дитину. Чи не ліпше було б зачекати, поки збереться решта розсіяних по заїздах гусарів. Ці зволікання забирали час, збігали неоціненні хвилини. На набитих соломою стільцях у тіснім темнім покоїку сиділа родина, сиділа стара доба, вагалась і правувалась. Але революція, молоде покоління, не чекала. Стривожені дзвоном на сполох, із сіл збігались ополченці, зібралась уся Національна гвардія, з міських мурів зняли прадавні гармати, забарикадували вулиці. Цілу добу марно протеліпавшись у сідлах, розпорошені солдати знов-таки радо пригощалися вином і браталися з народом. На вулицях дедалі більшає люду. Здавалось, у підсвідомість мас проникло всеохопне передчуття надзвичайних подій, у всіх довколишніх селах прокидалися селяни, наймити, вівчарі й ремісники і простували до Варенна, навіть старі баби, прагнучи побачити короля, похапалися за свої карлючки; тепер, коли короля вже примусять об’явитись, усі затялися не випустити його за мури, затримати в місті. Перешкоджали всякій спробі запрягти свіжих коней у карету. «В Париж, інакше стрілятимем, ми застрелимо його у власній кареті», — знавісніло вишкірялись на хурманів, і серед цього розгардіяшу знов ударили на сполох. Новий алярм цієї драматичної ночі: з Парижа примчала карета з двома комісарами; Національні Збори по двоє розіслали їх в усіх напрямах, аби затримати короля, якщо пощастить натрапити на слід. Посланців громадської влади зустріли нестримною радістю. Тепер із Варенна зняли відповідальність, отій дрібноті — пекарям, шевцям, кравцям і різникам цього жалюгідного містечка — вже не треба вершити історію: прибули посланці Національних Зборів, єдиної влади, яку народ визнавав своєю. Обох послів тріумфально потягли в дім смиренного бакалійника і сходами завели до короля.

Жахітна ніч тим часом помалу минулася, було вже о пів на сьому. Ромеф, один із двох посланців, був блідий, збентежений і не дуже втішений своїм дорученням. Як ад’ютант Лафайєта, він часто охороняв у Тюїльрі королеву; Марія Антуанетта, ставлячись до всіх підлеглих зі своєю природною зичливістю, була з ним приязна, йому не раз доводилось майже по-дружньому розмовляти з королем; у серці цього Лафайєтового ад’ютанта було єдине бажання: врятувати обох. Та лихій долі, що все насідає на короля, заманулось, аби Ромефу в товариші дали надзвичайно честолюбного, до останку відданого революції Байона. Ромеф, ледве натрапивши на слід, намагався якомога баритись, щоб дати королю одірватись, але в нього на шиї сидів безжальний наглядач, Байон, — тож і стоїть він зараз, червоніючи й боячись передати королеві вбивчого декрета Національних Зборів, який велить затримати королівську родину. Марія Антуанетта не може приховати несподіванки: «Як? Ви, добродію? Ніколи б не подумала!» Бентежачись, Ромеф мимрить, мовляв, збуривсь увесь Париж і державні інтереси вимагають, щоб король повернувся. Королева не стерпіла й одвернулась, за цими плутаними словами вона вже відчула лихо. Король нарешті попросив декрета й читає, що Національні Збори позбавили його будь-яких прав і кожен посланець, натрапивши на королівську родину, має вжити всіх заходів, щоб не дати їм рухатись далі. Слів «утеча», «арешт», «ув’язнення», щоправда, спритно уникли. Але цей декрет Національних Зборів уперше проголосив, що король уже не має свободи, а залежить від їхньої волі. Навіть Людовік Тугодумний збагнув цю історичну переміну.

Але не боронився. «Нема вже короля у Франції», — сказав він оспалим голосом, ніби це й не дуже його обходило, і недбало поклав декрет на ліжко, де спали потомлені діти. Аж тут прорвалась Марія Антуанетта. Коли зачіпали її гордість, загрожували честі, ця дріб’язкова в дрібницях, неглибока в несуттєвому жінка раптом немов підростала, повнилась гідністю. Вона зіжмакала декрет Національних Зборів, який насміливсь накласти руку на неї та на її родину, і зневажливо пожбурила на землю: «Я не хочу, щоб цей папір загидив моїх дітей».

Урядова дрібнота затремтіла від такої наруги. Щоб уникнути скандалу, Шуазель квапливо підібрав того паперця. Всі в кімнаті були приголомшені: король — сміливістю дружини, посланці — своїм прикрим становищем; ніхто не знав, на яку й ступити. Потім король подав ніби смиренну, а насправді підступну пропозицію. Нехай їм дадуть дві-три години відпочинку, а вже тоді поїдуть до Парижа. Вони й самі бачать, як потомилися діти; після двох таких жахітних днів і ночей треба трохи спочити. Ромеф зразу второпав, чого хоче король. За дві години тут буде вся кіннота Буйє, а за нею інфантерія й гармати. Але, прагнучи врятувати короля, він нічим не заперечив: зрештою, йому звеліли тільки затримати втікачів. Це він зробив. Та другий комісар, Байон, одразу зметикував, що воно робиться, але вирішив теж удатись до хитрощів. Він, ніби згоджуючись, недбало спустився сходами, а коли його оточила збуджена юрба, питаючи, що ж ухвалили, лицемірно зітхнув: «Ет, їхати не хочуть... Буйє вже близько, вони на нього й чекають». Ці кілька слів підлили масла в огонь. Так не буде! Нас уже не одурять! «У Париж! У Париж!» Від галасу забряжчали шибки, муніципальні радники, насамперед бідолашний бакалійник, напосіли на короля, мовляв, треба їхати, інакше вони не можуть ручитися за його безпеку. Гусари були безпорадно здушені юрбою або ж перейшли на бік народу; до дверей із тріумфом підкотили карету і мерщій запрягли, щоб не було ніякої затримки. Й розпочалась принизлива гра, бо все залежало від якихось кільканадцяти хвилин. Гусари Буйє були вже зовсім близько, кожна виграна хвилина могла врятувати монархію — тож тепер усяким, нехай найнегіднішим способом треба забарити від’їзд до Парижа. Навіть Марія Антуанетта мусила схилитися й уперше в житті попрохати. Вона заговорила до крамаревої дружини, благаючи допомогти. Але та бідолаха боялася за свого чоловіка. Зі слізьми на очах почала жалітися, мовляв, як жахливо, що у своїм домі вона мусить відмовити в гостинності королю й королеві Франції, але в неї самої діти, а її чоловік спокутує за це головою, — передчуття сердешної жінки таки справдились, безталанний крамар розплатився життям за те, що тієї ночі допоміг королю спалити кілька секретних паперів. Король і королева знаходять усякі притичини, аби зволікати й далі, проте час біжить і збігає, а гусарів Буйє не видно. Ось уже все готове, та Людовік XVI заявив, — як низько треба впасти, щоб грати таку комедію! — що хоче їсти. А хіба королю можна не дати закуски? Ні, але принесли її хапливо, щоб не гаяти часу. Людовік XVI схрумав кілька куснів, а Марія Антуанетта гидливо відсунула тарілку. Гаятись довше вже не можна. Та стався новий, останній випадок: родина стояла вже у дверях, аж тут пані Неввій, камеристка королеви, впала й забилася в удаваних корчах. Марія Антуанетта затялася, що не кине своєї камеристки напризволяще. Але навіть лікар — весь Варенн стояв на ногах — прийшов раніше, ніж армія Буйє. Він дав симулянтці кілька заспокійливих крапель, — сумну комедію годі вже правити далі. Король зітхнув і першим ступив на благенькі сходи. За ним, закусивши губи, спираючись на руку герцога Шуазеля, зійшла Марія Антуанетта. Вона здогадувалась, що їх чекає на зворотній дорозі. Але, непокоячись за себе і родину, подумала ще й про друга: коли прийшов Шуазель, її перші слова були такі: «Як ви гадаєте, Ферсен урятувався?» Маючи біля себе правдивого мужа, вона б витерпіла навіть цю пекельну дорогу; вкрай тяжко самій зоставатися сильною серед цілковито немічних і зневірених.

Королівська родина зайшла в карету. Вони й досі сподіваються на Буйє та його гусарів. Але нікого. Довкола лише гамір велелюдного стовпища. Нарешті величезна карета рушила. Її оточили шість тисяч люду, цілий Варенн виряджав свою здобич, страх і лють обернулись у галасливий тріумф. Оповитий революційними піснями, обложений пролетарським військом, нещасливий корабель монархії відвернув від скелі, на яку його кинуло хвилями.

Всього через двадцять хвилин — на путівці за Варенном у розжарене небо ще знімалася стовпом хмара куряви — з іншого краю міста шаленим чвалом урвалась кавалерія, цілі ескадрони. Нарешті примчали гусари Буйє — як же їх марно сподівалися! Якби король забаривсь іще півгодини, він би вже їхав серед війська, а ті, хто зараз радіють, розчаровані б верталися додому. Та коли Буйє почув, що король боязливо піддався, він завернув свої війська. Навіщо даремно проливати кров? Навіть він знає, що долю монархії вирішила слабість монархів, Людовік XVI уже не король, а Марія Антуанетта вже не королева Франції.

Повернення

Спокійним морем корабель пливе швидше, ніж бурхливим. Від Парижа до Варенна карета домчала за двадцять годин, зворотний шлях забрав три дні. Крапля за краплею до самісінького дна мусили король і королева випити гірку чашу принижень. До смерті втомлені двома безсонними ночами, в несвіжій білизні — сорочка короля так просякнула потом, що він змушений був позичити в солдата іншу, — вони сидять ушістьох у розжареній грубці — кареті. Прямовисне червневе сонце безжально падає на пекучий дах, повітря смердить розпеченою пилюкою, все більші юрмиська сунуться круг карети, глумлячись із покривджених, женучи їх додому. Порівнюючи з цією, шестигодинна подорож із Версаля в Париж була райською втіхою. Лунає груба, найбрутальніша лайка, кожен прагне звести наругу на полонеників. Отже, ліпше закрити вікна, душитись і пражитись у тому казані на колесах, ніж терпіти глузливі погляди й наслухати образи. Та хоч обличчя безщасних мандрівців уже припали мов сірим борошном, очі від недосипання й пилюки позапалювались, опустити фіранки не дозволяють, бо на кожній станції який-небудь недоріка мер уважає себе зобов’язаним почитати казань королеві, і той щоразу мусить запевняти, що не мав наміру покидати Францію. В такі миті найліпше володіє собою королева. Коли на якійсь станції їм нарешті принесли попоїсти і вона опустила фіранки, щоб спокійно вгамувати голод, юрба невдоволено заревіла, вимагаючи підняти фіранки. Принцеса Єлизавета вже хотіла скоритись, але королева рішуче заперечила. Давши людям накричатися вволю, лише через чверть години, не подаючи знаку, що виконує той наказ, вона сама підняла фіранки, викинувши курячі кістки, й твердо промовила: «Треба триматися до кінця».

Нарешті проблиск надії: ввечері відпочинуть у Шалоні. Біля кам’яної тріумфальної арки на них уже чекають городяни, — ну й підступна ж історія, — тієї самої арки, що двадцять один рік тому була споруджена на честь Марії Антуанетти, коли в пишній скляній кареті серед вітань і зичень вона їхала з Австрії назустріч своєму майбутньому чоловікові; на кам’яному фризі вирізьблено «Perstet æterna ut amor», «Хай цей пам’ятник буде вічний, як і наша любов». Та любов не така тривка, як добрий мармур і тесаний камінь. Марії Антуанетті здалося сном, що колись під цією аркою її приймало пишно вбране дворянство, вулиці були засіяні світлом і людьми й на її честь дзюрчали водограйчики вина. Тепер її чекала лише холодна, в ліпшому разі спочутлива люб’язність — усе ж незрівнянне добро після відвертої зухвалої ненависті. Можна поспати, перемінити одяг, а наступного дня знову немилосердно пече сонце, треба йти далі дорогою тортур. Що ближче до Парижа, то ненависніший люд; якось король попросив мокру губку, аби стерти бруд і пилюку з обличчя, і службовець глузливо відповів йому: «Бачите, до чого мандрівки доводять». Коли після короткого спочинку королева знову ступила на східці карети, то вслід гадюкою засичала якась жінка: «Йди, ясочко, скоро ти інші східці побачиш». Одного дворянина, котрий привітав її, стягли з коня й забили ножами і пістолетами. Аж тепер збагнули король і королева, що не сам Париж пішов «манівцями» революції, а на кожнім акрі їхньої землі буяє квітом новий засів; а може, вони вже не мали сили це відчути, втома мало-помалу відібрала в них усяку чутливість. Знесилені й уже байдужі до власної долі, сидять вони в кареті, поки нарешті, таки нарешті чвалують посланці, несуть вістку, що назустріч для охорони королівської родини вирушили три члени Національних Зборів. Життя нині врятоване, оце й усе.

Карета спинилася просто серед гостинця, над’їздили три депутати: Мабур — рояліст, Барнав — адвокат із міщан, Петіон — якобінець. Королева сама відчинила дверцята: «Ах, панове, — проказала вона схвильовано, мерщій простягаючи всім руку, — простежте, щоб не сталось ніякого лиха, щоб люди, які їхали з нами, не загинули даремне, щоб їм зберегли життя». У вирішальні миті її непомильне чуття такту завжди підказувало слушне: для себе королева не може просити милості, а лише для тих, хто вірно їй слугував.

Рішучість Марії Антуанетти зразу спантеличила посланців, що хотіли триматися зверхньо; навіть якобінець Петіон у своїх нотатках знехотя визнає, що живі слова королеви справили на нього сильне враження. Галасливим він одразу звелів замовкнути й запропонував королю, мовляв, було б ліпше, якби двоє посланців Національних Зборів сіли в карету, своєю присутністю захистивши королівську родину від усяких дорожніх пригод. А пані де Турсель і пані Єлизавета сядуть до іншої карети. Та король заперечив, можна їхати всім укупі, треба тільки трошки посунутись. І квапливо отак умостилися: Барнав сів між королем і королевою, що взяла на руки дофіна. Петіон сів між пані де Турсель і пані Єлизаветою, між коліньми пані де Турсель утиснулась принцеса. Замість шести осіб тепер уже вісім — тісно притиснувшись одне до одного, в кареті сиділи представники монархії і народу; цілком певно можна було сказати, що королівська родина й депутати Національних Зборів ніколи не були ближчими, ніж у ті години.

Те, що сталось у кареті, було як несподіваним, так і природним. Спершу між двома полюсами — п’ятьма членами королівської родини і двома представниками Національних Зборів, між в’язнями і вартою — напнулась одверта ворожість. Обидві партії вирішили нічим не поступатись одна одній. Саме тому, що її охороняють «factieux» й вона віддана їм на ласку, Марія Антуанетта вперто дивиться повз обох і не розтуляє рота: хай не думають, ніби королева прагне якоїсь милості. Депутати теж над усе бояться, щоб їхню люб’язність не вважали за догідливість: у цій поїздці треба показати королю, що член Національних Зборів, як вільна й непідкупна людина, трима голову прямо, не гнеться, мов облеслива двірська потолоч. Отож слід зберігати відстань, щонайбільшу відстань!

Так настроївшись, якобінець Петіон навіть почав одверто задиратися, прагнучи хоч трохи провчити королеву, збити пиху з тієї несвітської гордійки. «Вже достеменно відомо, — заводить він, — що біля замку королівська родина сіла у звичайний фіакр, яким правив швед на ім’я... швед на ім’я...» Петіон затнувся, ніби не можучи пригадати імені, й запитав королеву, як звався той швед. Це був удар отруєним кинджалом: у присутності короля він питав королеву про коханця. Але Марія Антуанетта твердо відбила напад: «Я не маю звички цікавитись іменами своїх візників». Після цієї першої сутички тісну карету вщерть затопила гнітюча ворожість.

А далі дрібна подія розвіяла цю прикру напругу. Малий принц зіскочив із материних колін. Його вкрай зацікавили два незнайомих добродії. Дрібненькими пучками він схопив латунного ґудзика на урядовому мундирі Барнава й, затинаючись, по складах прочитав там напис: «Vivre libre ou mourir»[145]. Звичайно, обох комісарів вельми втішило, що майбутній король Франції саме таким чином знайомиться з головним принципом революції. Мало-помалу зав’язалась розмова. Й тут сталося диво: Валаам, що збирався клясти, почав благословляти. Власне, обидві партії побачили, що супротивник куди привабливіший, ніж те їм здавалось іздалеку. Петіон, дрібний буржуа і якобінець, та Барнав, молодий провінційний адвокат, уявляли собі «тиранів» недоступними, бундючними, зарозумілими, дурними і нахабними в приватному житті й уважали, що хмаровиння двірського фіміаму задушує всяку людяність. А зараз якобінець і революціонер із міщан цілком приголомшені природністю взаємин у королівській родині. Навіть Петіон, котрий пнувся вдавати Катона, мусив зазначити: «Я побачив певну простоту й товариськість у їхньому поводженні, і це мені припало до вподоби; не було й сліду якихось королівських манер — сама невимушеність і родинна зичливість. Королева звала принцесу Єлизавету «сестричкою»; пані Єлизавета відповідала їй так само. До короля пані Єлизавета зверталася «брате». Королева гуцала принца на колінах, юна принцеса гралася з братом, король удоволено до всього приглядався, хоча він трохи тупий і нерухливий». Обидва революціонери вразились: королівські діти граються так само, як удома їхні, їм навіть почало трохи муляти, що вони зодягнені набагато ліпше, ніж володар Франції, в якого й білизна брудна. Що далі, то тане й тане початкова ворожість. Коли король пив, він люб’язно запропонував Петіону власну склянку, а приголомшеному якобінцеві видалось надприродною подією, що, коли в дофіна виникла невеличка природна потреба, король Франції і Наварри власноруч розщіпнув своєму синові штанці і тримав срібного горщика. Так, отже, ці «тирани» точнісінько такі ж люди, як і ми, — вразився несамовитий революціонер. Не менш приголомшена й королева. Та ці «scélérats»[146], «monstres»[147] з Національних Зборів, власне, цілком пристойні, ввічливі люди. Не кровожерні, освічені і насамперед не дурні, — навпаки, з ними цікавіше розмовляти, ніж із графом д’Артуа і його товариством. Ще й трьох годин не проїхавши разом у кареті, обидві партії, які намірялися спершу вразити одна одну суворістю та погордою, заходилися — дивовижна, а все ж чисто людська переміна — здобувати прихильність супротивників. Аби показати революціонерам, що люди при дворі не такі вже вузьколобі й лихі, як гадає народ, стуманений злобними газетами, королева порушила політичні питання. Своєю чергою обидва депутати взялися розтлумачувати королеві, що цілі Національних Зборів не слід плутати з диким лементом добродія Марата; а коли зайшлося про республіку, навіть Петіон обережно ухилився від розмови. Невдовзі виявилося — прадавній досвід, — що двірський дух запаморочує й найзавзятіших революціонерів, а те, до якого ступеня дурощів надметься пихатий, сівши поряд зі спадковим володарем, мабуть, найяскравіше засвідчують Петіонові нотатки. Певне, після трьох жахітних ночей, після триденної виснажливої подорожі в жаркій, незручній кареті, після всіх тих душевних хвилювань і принижень жінки й діти страшенно потомилися. Заснувши, пані Єлизавета несамохіть похилилася на свого сусіда Петіона. Марнославному йолопові одразу замакітрився світ, приверзлося, ніби він здобув галантну перемогу; скаламучений двірським духом, він на віки вічні зробив себе посміховиськом, записавши у своєму звіті отакі слова: «Ніжні очі пані Єлизавети повилися звичайною від утоми і такою знадливою млостю. Ми часом перезиралися, мов спільники, відчуваючи, як нас вабить одне до одного; запала ніч, і все заполонило таке ж лагідне, як настрій у душі, місячне сяйво. Пані Єлизавета взяла принцесу на руки, та сіла наполовину на її коліно, наполовину на моє. Принцеса заснула, я вивільнив і випростав руку, пані Єлизавета зробила те саме, поклавши свою руку зверху. Так наші руки сплелися, моя долоня лежала в неї під пахвою. Крізь одяг я відчув тремтіння і жар. Пані Єлизавета ніби заохочувала поглядом, тілом неначе віддавалася, в неї зволожіли очі, її сум потроху розводився хтивістю. Я міг помилитись, прояви горя і втіхи іноді можна сплутати, та гадаю, якби ми були самі, вона б ковзнула в мої обійми й віддалася природному потягові». Хоча й породивши сміховинну еротичну фантазію «прекрасного Петіона», згубні чари королівської величі набагато сильніше подіяли на його товариша Барнава. Прибувши до Парижа з провінції зовсім молодим, новоспеченим адвокатом, цей ідеалістичний революціонер був геть зачарований, коли королева, французька королева, чемненько сиділа й слухала, як він викладав головні ідеї революції, думки своїх товаришів по клубу. Яка чудова нагода, несамохіть мислилося цьому маркізові Поза, прищепити королеві шанобу до священних принципів, може, й прихилити до конституційних ідей. Молодий провінційний адвокат говорить, заслуховуючись собою, і дивіться, — про таке й не гадалося, — ця нібито неглибока жінка (Господи, її ж оббрехали!) слухає, сповнена співчуття і розуміння, і які ж мудрі її заперечення! Своєю австрійською люб’язністю, нібито погоджуючись із його пропозиціями, Марія Антуанетта цілком зачарувала простакуватого легковірного чоловіка. Як же були несправедливі до цієї шляхетної жінки, скільки їй зла робили, — бідкається він. Вона ж прагне тільки добра, і якби хто-небудь стояв біля неї й показував дорогу, то у Франції було б усе гаразд. Королева ж якомога запевняє, що саме такого порадника й шукає і була б йому вельми вдячна, якби він у майбутньому давав їй — вона, бідненька, недосвідчена — слушні поради. Так, віднині це буде його завданням — сповіщати цю несподівано розумну жінку про істинні прагнення народу, а водночас переконувати Національні Збори в щирості її республіканських настроїв. Під час довгих розмов у архієпископському палаці в Mo, де вони стали на відпочинок, Марія Антуанетта так обплела Барнава люб’язністю, що той для неї був ладен робити будь-що, — ось так, зовсім таємно — ніхто й не чекав такої розв’язки — з Вареннської подорожі королева винесла величезний політичний успіх. Поки решта лише пріла та їла, томилася та мучилась, королева в цій тюрмі на колесах здобула останню перемогу для монархії.

Третій, останній день подорожі був найстрахітніший. Навіть французькі небеса були за націю і проти короля. Зранку до вечора безжально палило сонце набиту, припалу товстим шаром пилу грубку на чотирьох колесах, не надбігло жодної хмарки, аби простягти холодну руку і на хвилю сповити тінню розпечений дах. Нарешті добулися до Паризької брами, але їм ще треба вдовольнити сотні тисяч люду, що прагнуть побачити короля, котрого, мов бранця, знову притягли на галери; тож король і королева не можуть повернутися просто до палацу через браму Святого Дениса, їм треба дати величезний гак нескінченними бульварами. За цілу дорогу жоден гук не зірвався на їхню честь, та не було й слова зневаги, бо кожного, хто б наважився вітати короля, обіцяли затаврувати презирством і кожному, хто образив би полонеників нації, погрожували різками. Натомість буйні веселощі повивали карету, що їхала позаду королівської, там величавсь і пишався чоловік, котрому народ завдячував цей тріумф, — поштмейстер Друе, хоробрий мисливець, який злобою і хитрощами підігнав королівську дичину під стрілецькі кулі.

Остання частина цієї подорожі — два метри від карети до палацових дверей — була найнебезпечніша. Оскільки королівську родину стерегли депутати, а все ж лють вимагала жертви, бидло кинулось на безневинних охоронців, котрі допомагали «викрасти» короля. Їх стягли вже з козлів, на мить здалося, що королева знову побачить, як біля входу в палац погойдуються на піках скривавлені голови, аж тут утрутилась Національна гвардія, багнетами прочистивши шлях до дверей. Аж тоді відчинилися двері грубки, важкою ходою перший із карети вийшов просякнутий потом, брудний і втомлений король, за ним — королева, на «австрійку» відразу прорвалося грізне ремство, та вона швиденько перетнула невелику відстань від карети до дверей, за нею йшли діти — нелюдська подорож закінчилася.

Їх дожидають урочисті шеренги лакеїв, як і завжди, вже накрито стіл, збережено ранговий порядок; мандрівцям, що повернулися додому, могло здатися, що все те їм наснилося. Та насправді ці п’ять днів дужче розхитали підпори монархії, ніж п’ять років реформ, бо в’язні корони вже не носять. Король знову ступив униз, революція піднялась угору.

Та знесилений чоловік, здавалося, не дуже й переймається тим. Байдужий до всього, він байдужий і до власної долі. Незворушною рукою того дня він зазначив у щоденнику тільки таке: «Виїхали з Mo о шостій тридцять. Прибули в Париж о восьмій, ніде не зупинялися». Оце й усе, що сказав Людовік XVI про найбільшу ганьбу свого життя. Петіон теж сповіщає: «Він був такий спокійний, ніби нічого не сталося, так ніби він повернувся з ловів».

Натомість Марія Антуанетта знає, що втрачене все. Нестерпні муки цієї марної подорожі майже на смерть уразили її гордощі. Але як справжня й щиро закохана жінка, цілком віддаючись останній запізнілій і невідворотній пристрасті, вона навіть у цьому пеклі думає про того, з ким уже розлучилася, боїться, що єдиний її друг, Ферсен, занадто хвилюється за неї. Зазнаючи найстрашніших небезпек, гірко страждаючи, вона все ж найдужче переживає за нього, непокоїться його долею. «За нас не хвилюйтеся, — квапливо пише вона на якомусь клаптику, — ми живі». А наступного дня — з іще більшою наполегливістю і любов’ю (власне, інтимні місця Ферсенів нащадок затер, та все ж у вібраціях слів відчувається подих ніжності): «Я ще живу... але турбуюсь за вас... як мені прикро, що ви там страждаєте, не маючи жодної від нас вісточки! Якщо небо зглянеться й ви одержите цього листа, не відписуйте мені, бо ми підставимо себе під небезпеку, — і, насамперед, ні в якому разі не приїздіть. Уже знають, що це ви допомагали нам. Якщо повернетесь, усе буде втрачене. Нас стережуть день і ніч, та мені це байдуже... Не переживайте, зі мною нічого не трапиться. Збори ніби трактуватимуть нас ласкаво. Прощавайте... Надалі я не зможу вам писати...»

Однак саме тепер їй було нестерпно не мати ні слова від Ферсена. Наступного дня вона знову пише найпалкішого, найніжнішого листа, вимагаючи вістки, потіхи, любові: «Можу тільки сказати, що я люблю тебе і навіть для цього вже не маю часу. Не хвилюйся, в мене все гаразд, хотілося б тільки знати, що й у тебе все добре. Напиши мені шифром, адресу нехай напише твій служник... і скажи мені, на яке ім’я посилати листи, бо я без них уже не можу жити. Прощавай, найкоханіший, так, як ти, любити ніхто не вміє! Обіймаю тебе від усього серця».

«Я без них уже не можу жити», — з вуст королеви ще ніколи не чули такого крику любові. Але як мало вона вже королева, скільки відібрали в неї колишньої влади — зосталася тільки жінка і те, чого вже ніхто не відбере: її кохання. Й це почуття дало їй силу завзято й рішуче боронити своє життя.

Хто кого ошукає

Вареннська втеча відкрила новий розділ в історії революції: того дня народилася нова партія — республіканська. До 21 червня 1791 року Національні Збори були цілком роялістські, бо складалися виключно з дворян та буржуазії, але напередодні виборів за третім, буржуазним, станом уже напирає четвертий — пролетаріат, величезна, бурхлива, стихійна маса, котра нагнала буржуазії не меншого страху, ніж вона сама королю. Всі широкі верстви заможних зі страхом і пізнім жалем угледіли, яку несвітську, демонічну силу вони розкули, і якомога швидше пробують конституцією обмежити владу заразом і короля, і народу. А щоб заручитись у цьому згодою Людовіка XVI, неодмінно було треба пощадити його особу: отже, партія поміркованих наполягала, щоб королю нічим не дорікали за Вареннську втечу; несамохіть, не з власної волі він покинув Париж, — лицемірно проголошували вони, — його «викрали». А коли якобінці, вимагаючи скинути короля, й собі влаштували маніфестацію на Марсовому полі, вожді буржуазії Байї і Лафайєт уперше кіннотою та рушничними залпами рішуче розігнали юрбу. Але, тісно обложена у власному домі, королева — після Вареннської втечі їй не дозволяють замикати двері, Національна гвардія пильнує її кожного кроку — в душі давно вже не має ніяких ілюзій щодо справжньої вартості цих запізнілих спроб порятунку. Надто часто замість давнього «Хай живе король!» вона чує під вікнами новітній гук «Хай живе Республіка!» Й Марія Антуанетта знає, що ця республіка постане лише тоді, коли загине вона, її чоловік і діти.

Справжнім лихом Вареннської ночі — королева невдовзі й це побачила — була не так невдача їхньої власної втечі, як те, що тієї ж ночі щасливо вибрався за кордон молодший Людовиків брат граф Прованський. Тільки-но добувшись до Брюсселя, він одразу скидає довголітню й нестерпну маску братньої покори, оголошує себе реґентом, законним представником королівства, допоки справжній король Людовік XVI ув’язнений у Парижі, — і потай робить усе, Щоб якомога продовжити цей строк. «У найнепристойніший спосіб тут тішаться ув’язненням короля, — пише з Брюсселя Ферсен, — граф д’Артуа просто сяє». Так довго плентавшись в обозі свого брата, вони тепер нарешті сидять у сідлі, тепер можна брязкати шаблею і, не знаючи стриму, закликати до війни; а якщо загинуть при цьому Людовік XVI, Марія Антуанетта і, хотілося б, Людовік XVII, тим ліпше, він зразу перескочить обидва щаблі до трону, нарешті вже буде називатись не «monsieur» графом Прованським, а Людовіком XVIII. На лихо, й усі іноземні володарі теж трималися думки, ніби для монархічної ідеї цілком байдуже, який Людовік сидить на французькому троні. Головне — вивести в Європі ту революційну, республіканську заразу, в зародку задушити «французьку пошесть». Зимно й страшно писав про це Ґустав III Шведський: «Хоч я вельми переймаюся долею королівської родини, та для мене все ж більше важать труднощі збереження загальної європейської рівноваги, окремішні шведські інтереси і загальна монарша справа. Все залежить від того, чи вдасться у Франції знову встановити монархію; нам, зрештою, байдуже, хто сяде на той трон — Людовік XVI, Людовік XVII чи Карл X, — конечне, щоб знову стояв трон і розчавили те чудисько з Манежа (Національні Збори)». Не можна висловитись ясніше й цинічніше. Для монархів важить тільки «монарша справа», отже, їхня власна необтята влада, їм «цілком байдуже», як сказав Ґустав III, котрий Людовік сидітиме на французькому троні. Справді, їм це було й зосталося байдуже, і за цю байдужість Марія Антуанетта і Людовік XVI розплатилися життям.

Тепер Марія Антуанетта мусить одночасно боротись із двома ворогами — внутрішнім і зовнішнім, республіканським духом у країні і воєнною гарячкою принців на кордонах, — надлюдське завдання, яке було зовсім не під силу покинутій усіма друзями, самотній, слабкій і розгубленій жінці. Тут потрібен був геній, Одіссей і Ахілл в одній особі, сміливий і хитрий, новий Мірабо; але в цій скруті поряд був лиш один малий помічник — до нього й звернулась королева. Вертаючи з Варенна, Марія Антуанетта своїм бистрим оком угледіла, як легко можна спіймати на облесні слова, та ще й королевою проказані, дрібного провінційного адвоката Барнава, який у Національних Зборах виголошував гучні промови, — тепер вона вирішила скористатися його слабістю.

Таємним листом вона прямо звернулась до Барнава, сповіщаючи, що, відколи повернулась із Варенна, «часто згадувала розум і високий дух того, з ким стільки розмовляла, й відчуває, що мала б велику користь, якби могла листуватися з ним». Він може розраховувати на її скромність і вдачу: де лиш ідеться про загальне добро, вона завжди готова коритись необхідному. Після такого вступу вона записала ясніше: «Теперішній стан довго тривати не може, щось напевне повинно статися. Але що? Цього не знаю. Я й звертаюсь до нього, щоб дізнатися. З наших розмов він мусить переконатись у моїй зичливості. Я й завжди така буду. Це єдина втіха, яка нам зосталася і якої вже ніхто не відбере. Гадаю, що в ньому я примітила прагнення справедливості, — ми його теж плекаємо і, як уже говорилося, завжди плекали в серці. Хай він дасть нам можливість разом утілювати наші прагнення. Коли він знайде спосіб передавати мені свої думки, я, дослухаючись до них, щиро робитиму все, що зможу. Я готова на всяку жертву, коли це справді для загального добра». Барнав показав цього листа своїм друзям, ті зраділи й злякалися водночас, зрештою вирішили, що відтоді даватимуть королеві — на Людовіка XVI вони взагалі не зважали — свої спільні поради. Насамперед вимагали від королеви, щоб вона спонукала принців повернутись, і намовила свого брата імператора визнати французьку Конституцію. Про око слухняна, королева приймає всі ці пропозиції. Під диктовку своїх порадників посилає братові листа, діє за їхніми веліннями, відмовляючись подаватися тільки «тоді, коли зачіпається честь або вдячність». І невдовзі нові політичні наставники, дивлячись на Марію Антуанетту, вже гадають, що знайшли собі уважну і вдячну ученицю.

Але як безжально були одурені ці сердеги! Насправді Марія Антуанетта й гадки не мала піддаватися цим «factieux». Всі ці переговори були потрібні, щоб по-давньому «temporiser»[148], перебути скруту, мати полегшу, поки її брат скличе такий жаданий «збройний конґрес». Мов Пенелопа, вона вночі розпускала те, що ткала вдень із новими друзями. Ніби слухняно відсилаючи братові, імператору Леопольду, продиктованого листа, вона водночас сповіщає Мерсі: «29-го я написала Вам листа, з якого Ви без труду збагнете, що я так писати не можу. Але я гадала, що слід улягти вимогам тутешньої партії, мені навіть передали начерк того листа. Ще одного подібного листа я надіслала вчора імператорові і почула б себе вельми принижено, якби не сподівалася, що мій брат зрозуміє: в моїм теперішнім становищі я змушена робити й писати все, що вимагають від мене». Вона наголошує: «...важливо, щоб брат був переконаний, що жодне слово в тому листі мені не належить і не відповідає моїм поглядам». Так що кожен її лист був листом Урії. Хоча Марія Антуанетта й писала: «...заради правди додам, що, попри затяту вірність своїм поглядам, мої дорадники надзвичайно шанують справедливість і щиро прагнуть відновити порядок, а з тим монархію і владу короля», все ж її згідливість нещира, бо «хоч я і вірю в їхні добрі наміри, однак ідеї у них надмірні і нам аж ніяк не годяться».

Подвійна гра, до якої вдалася Марія Антуанетта, для неї не дуже почесна, бо, вперше втрутившись у політику чи, радше, через те, що втрутилась у політику, їй потрібно було брехати і вона це робила найзухваліше. Запевняючи своїх дорадників, що за її діями не приховується жодних таємних думок, вона водночас пише до Ферсена: «Не бійтеся, мене ті «enragés»[149] не піймають. Якщо я з деким бачусь і підтримую стосунки, то лише на те, щоб мати якусь користь; усі вони мені надто огидні, щоб колись братися з ними до одної роботи». Зрештою, вона цілком усвідомлює, як безчесно дурити тих щирих людей, котрі через неї загинуть на ешафоті, вона ясно відчуває свою моральну провину, але рішуче звалює відповідальність на час і обставини, що змушують її до такої мерзенної ролі. «Часом, — розпачливо пише вона вірному Ферсенові, — я вже сама себе не розумію і мушу розважати, чи правда те, що я кажу. То що ж ви хочете? Все це необхідне, й, повірте мені, ми б упали набагато нижче, ніж тепер, якби я зразу не вдалася до цього способу. Принаймні так ми виграємо час, а це все, що нам потрібно. Яке ж буде щастя, коли я знову зможу бути сама собою й показати всій тій жеброті (gueux), що їй не вдалося мене одурити». Про одне лише мріє і марить її нестримна гордість: знову здобути волю, спекатися прикрої необхідності бути політиком, дипломатом і брехуном. Відчуваючи корону на чолі, вона вважає своїм божественним правом таку необмежену свободу і гадає, ніби найпідліше дурити всіх, хто хоче обмежити її владу, теж цілком законно.

Та дурила не сама лиш королева, в ту критичну пору напередодні розв’язки всі учасники цієї великої гри дурили одне одного — рідко де можна так виразно побачити безчестя всякої таємної політики, як у нескінченнім листуванні тодішніх урядів, володарів, послів і міністрів. Виборюючи тільки свої приватні інтереси, кожен потай працював проти всіх. Людовік XVI дурив Національні Збори, які й собі тільки чекали, поки республіканські ідеї так поширяться, що можна буде повалити короля. Конституціоналісти дурили Марію Антуанетту силою, якої давно вже не мали, а вона з презирством дурила їх, змовляючись поза їхньою спиною із братом Леопольдом. Той і собі заколисував сестру, поставивши в душі не дати їй жодного солдата, ні однісінького талера, а тим часом домовлявся з Росією та Пруссією про другий поділ Польщі. Король Пруссії радився з ним у Берліні про «збройний конґрес» проти Франції, а водночас прусський посол у Парижі давав якобінцям гроші та їв за одним столом із Петіоном. Принци-емігранти знай цькували, прагнучи війни, та не на те, щоб підтримати трон свого брата Людовіка XVI, а на те, щоб самим якнайшвидше залізти на нього; посеред усіх цих паперових турнірів жестикулював Дон Кіхот монархізму, Ґустав Шведський, якого, зрештою, все це не обходило, але йому заманулося грати роль Ґустава Адольфа, рятівника Європи. Герцог Брауншвейзький, який мав очолити війська антифранцузької коаліції, водночас накладав із якобінцями, які пропонували йому французький трон; подвійну гру вели Дантон і Дюмур’є. Серед володарів була така ж незгода, як і серед революціонерів, брат дурив сестру, король — свій народ, Національні Збори — короля, один монарх — усіх інших; усі брехали навзаєм, аби хоч трішки виграти часу для власних інтересів. Із того неладу кожен хотів мати якийсь зиск і своїми погрозами тільки збільшував загальну небезпеку. Всі гралися з вогнем, і ніхто не хотів обпекти пальців, але всі — імператор, король, принци, революціонери, — ввесь час інтригуючи й уводячи одне одного в оману, створювали атмосферу недовіри (подібну до тієї, що й нині затруює світ) і зрештою, власне, й не хотівши цього, втягли двадцять п’ять мільйонів люду в ревище двадцятип’ятирічної війни.

Не журячись усіма цими дрібними викрутнями, час і далі нестримно жене вперед, хода революції не кориться «зволіканням» старої дипломатії. На щось треба зважитись. Національні Збори нарешті підготували проект конституції й дали на схвалення Людовіку XVI. Тепер треба давати відповідь. Марія Антуанетта знає, що ця «monstrueuse» конституція, як писала вона до імператриці Катерини Російської, «означає моральну смерть, у тисячу разів гіршу від фізичної, яка звільняє від усякого лиха», — знає, що досить схвалити конституцію, і в Кобленці та на інших європейських дворах уважатимуть, ніби вони піддалися, а може, й звинуватять в особистому боягузтві, проте королівська влада вже так ослабла, що навіть вона, найгордіша, мусить радити підкоритися.

«Своєю подорожжю ми задосить усім показали, — писала вона, — що не боїмося наражати себе на небезпеку, якщо це для загального добра. Та з огляду на теперішнє становище король не може й надалі зволікати зі схваленням. Повірте мені, що й насправді все так, як я кажу. Ви добре вивчили мою вдачу і знаєте, що я б радше взялася до якогось шляхетного і сміливого діла, та нема ніякого сенсу цілком свідомо й безглуздо підставляти себе під небезпеку». Вже приготувавши перо, щоб підписати капітуляцію, Марія Антуанетта водночас сповіщає своїм вірним, що насправді в короля й у гадці не було — той, хто дурить, і сам одурений — дотримати свого слова перед народом. «Що ж до схвалення, то, на мою думку, неможливо, аби будь-яка мисляча істота недобачила, що все це ми робимо лише тому, що невільні. Найважливіше, що ми тепер не збуджуємо ніякої підозри в тих monstres, котрі нас оточують. Хай там як, урятувати нас можуть лише чужоземні сили, армія занапащена, грошей нема, ніякі віжки, ніяка гребля вже не стримає озброєне бидло. Навіть вождів революції, коли ті закликають до порядку, не слухають — ось у якому сумному становищі ми знаходимось. Сюди ще додайте, що в нас нема жодного друга, нам зрадив увесь світ — хто від страху, хто від слабості або честолюбства. А я вже так опустилася, що навіть боюсь того дня, коли нам знову повернуть якусь свободу. Принаймні тепер, коли ми такі безсилі, нам нема чим дорікнути». І з разючою щирістю веде далі: «В цього листа я вклала всю свою душу. Може, я й помиляюсь, але гадаю, що це єдиний спосіб протриматися. Я скільки могла дослухалася до обох сторін і з людських гадок і поглядів виробила власні — тільки не знаю, чи піде він за мною. Ви знаєте, про кого йдеться; тієї ж миті, коли гадаєш, що вже його переконав, він, сам того не помітивши, може змінити свою думку під впливом чиїхось слів або поглядів, отже, не можна нічого вдіяти; проте, хоч би що сталося, не позбавляйте мене Вашої приязні і прихильності. Вони дуже мені потрібні й, повірте, хоч би яке лихо впало на мою голову — може, я й скорюся обставинам, — але я ніколи не погоджусь на те, що б уймало моєї гідності. Тільки в нещасті починаєш розуміти, хто ти насправді. В жилах мого сина тече моя кров, і я сподіваюся, що колись він покаже себе гідним онуком Марії Терезії».

Це сильні і зворушливі слова, але вони не можуть приховати потаємного сорому, який млоїть цю щиру натуру, примушену до нечесної гри. Глибоко в серці вона відчуває, що королеві більше б личило відректися трону, ніж приставати на таку нещирість. Але іншого вибору не було. «Зректися було б шляхетніше, — писала вона своєму любому Ферсенові, — та за теперішніх обставин це неможливо. Я хотіла, щоб схвалення відбулося якомога швидше, але, на жаль, коло нас завжди крутяться самі негідники; однак, запевняю вас, те, що сталося, таки ще найменше лихо. Крім того, нашу поведінку визначили дурощі принців та емігрантів. Отже, приймаючи, ми стереглися писати так, що могло б посіяти сумнів, ніби ми її схвалюємо не від щирого серця».

Отак нещиро, а тому й неполітично, ніби схваливши конституцію, королівська родина на хвилю могла відітхнути; це був єдиний і — як з’ясувалося потім — згубний виграш у цій подвійній грі. Відпочиваючи, кожен із шкури пнувся, аби показати, ніби й справді вірить у чужу брехню. На мить розірвалось і розтануло грізне хмаровиння. Облудне сонце народної прихильності ще раз пригріло голови Бурбонів. Щойно 13 вересня король оголосив, що на другий день серед Зборів складе присягу конституції, як одразу забрали гвардію, котра досі охороняла королівський замок, а в садок Тюїльрі запустили публіку. Скінчилось ув’язнення і — як чимало гадали наперед — революція теж. Вперше за довжелезні дні і місяці, але, щоправда, й востаннє Марія Антуанетта почула тисячоголосий, уже зовсім забутий гук: «Хай живе король! Хай живе королева!»

Адже давно вже всі — вороги і друзі, по той і по цей бік кордону — змовились віддати її на погибель.

Друг приходить востаннє

Справжня трагедія падіння Марії Антуанетти відбувалася не тоді, коли лютували бурі, а в ясні й облудні погідні дні. Якби революція впала, як обвал, нараз розтрощивши монархію, і котилася, мов лавина, й хвилини не даючи на роздуми, надію та опір, вона б не так жахітно висотувала нерви королеви, як довга, повільна агонія. Та буває, що буря часом на мить несподівано вщухне; п’ять, десять разів протягом революції королівській родині здавалося, що нарешті відновився непорушний мир, відгули вже битви. Але революція — така ж стихія, як і морська, вона не спустошує єдиним могутнім валом усю країну, а по кожнім лютім ударі, ніби згаснувши, відбігає хвилями назад, набираючи нової, ще руйнівнішої сили. Й потерпілі ніколи не знають, чи не жде їх попереду найгрізніший, вирішальний вал.

Після схвалення конституції здавалося, ніби криза минулась. Революція стала законом, неспокій мовби принишк і застиг. Настали дні і тижні облудного гаразду, оманлива пора ейфорії; вулиці тішаться, Національні Збори сяють, театри двигтять від оплесків. Але Марія Антуанетта давно вже втратила простосерду бездумну віру молодечих літ. «Який жаль, — зітхаючи, каже вона виховательці своїх дітей, коли вони зі святково освітленого міста повернулись до замку, — що така краса породжує в нашім серці тільки скорботу й неспокій». Ні, стільки вже було розчарувань, що надалі вона їх не хоче. «Все, здавалося б, уляглося, — пише вона своєму сердешному другові Ферсену, — та цей спокій висить на волосині, і народ такий самий, як і завжди, й будь-коли ладен коїти нові жахіття. Всі запевняють, ніби вони за нас. Я цьому не вірю, принаймні щодо себе самої. Я вже знаю, як це дістається. Здебільшого доводилося платити, а народ нас любить лише тоді, коли ми поступаємось перед його вимогами. Неможливо, щоб це й далі тривало. В Парижі ще небезпечніше, ніж було досі, бо нас уже звикли впосліджувати». Новообрані Національні Збори й справді розчарували, на думку королеви, вони «в тисячу разів гірші, ніж попередні»; вже однією з перших своїх ухвал вони позбавили короля титулу «Величність». За кілька тижнів провід перейшов до жирондистів, котрі цілком відкрито виповідали свої республіканські симпатії, — нове хмаровиння притьмом заступило святкову веселку замирення. Знову розпочалась боротьба.

У тому, що їхнє становище так швидко погіршується, король і королева звинувачували не революцію, а насамперед своїх родичів. Граф Прованський і граф д’Артуа розташували в Кобленці свою штаб-квартиру, ведучи звідти відкриту війну проти Тюїльрі. Їм чудово прислужилося те, що в тяжкій скруті король прийняв конституцію, найняті ними газетярі глузливо прозивали Марію й Людовіка XVI боягузами, а самі вони, сидючи в безпеці, прикидалися істинними оборонцями монархії. Їх зовсім не обходило, що король за цю їхню гру розплачувався власним життям. Людовік XVI марно просив і молив своїх братів; а якось він навіть звелів їм повернутись, щоб розвіяти цілком справедливу народну недовіру. Але ті тронохапці лицемірно відповіли, що це не може бути правдивим велінням ув’язненого короля, й далі зоставались у Кобленці, не чуючи пострілів і без ризику вдаючи героїв. Обурюючись боягузтвом емігрантів, того «нікчемного поріддя, котре завжди проголошує свою відданість, а насправді тільки шкодить нам», Марія Антуанетта тремтіла від гніву. Вона відверто звинувачує родичів свого чоловіка, бо лише «їхні вчинки довели нас до нашого теперішнього становища. Але, — дратливо пише вона, — чого ж ви хочете? Аби не коритися нашій волі, вони полюбляють наголошувати, що ми позбавлені волі (це, звичайно, правда) й через те не можемо говорити того, що думаємо, отже, їм усе треба робити навпаки». Вона марно благає імператора, щоб він стримав принців і решту французів за кордоном, — адже граф Прованський випереджає її посланців і всі королевині накази видає за «зроблені з примусу», знаходячи підтримку і схвалення в усіх війнолюбів. Ґустав Шведський, не читавши, відіслав назад Людовіку XVI листа, в якому той повідомляв про прийняття конституції. Ще дужче глумилась із Марії Антуанетти Катерина Російська, мовляв, превеликий жаль, коли людина вже тільки на Бога сподівається. Рідний брат у Відні мовчав цілі тижні, перш ніж дав закручену відповідь; уряди, зрештою, чекають на сприятливу нагоду, щоб отримати якийсь зиск з анархічного безладдя у Франції. Ніхто не пропонує щирої допомоги, ніхто не робить ясних пропозицій, ніхто по-справжньому й не питає, чого хочуть і прагнуть обложені в Тюїльрі — всі з усе дужчим завзяттям — коштом безталанних в’язнів — віддаються подвійній грі.

А чого, власне, хотіла і прагла сама Марія Антуанетта? Як майже кожен політичний рух, Французька революція приписувала супротивнику значно глибші й підступніші політичні плани й уважала, ніби Марія Антуанетта й «comité autrichien»[150] y Тюїльрі готують щонайширший хрестовий похід проти французького народу, — і чимало істориків відтворили це у своїх писаннях. Насправді Марія Антуанетта — дипломат від розпачу — ніколи не мала жодної ясної ідеї, ніякого реального плану. Напрочуд жертовно, з несподіваною для неї самої працьовитістю вона навсібіч розсилає листи, складає й редагує меморандуми й запити, веде переговори й наради — та чим більше писань і послань, тим менше розуміють, які ж політичні заміри ховає вона в серці. Їй мариться збройний конґрес держав, якісь напівзаходи, не суворі й не ласкаві, котрі б, з одного боку, залякали революціонерів, а з другого, не зачепили б національних почуттів французького народу; та як і коли, вона до ладу не знає, вона діє і мислить нелогічно, борсається й зойкає, мов потопаючий, що тільки глибше занурюється у воду. То каже, що здобути народну довіру — єдиний можливий для неї шлях, і, не переводячи духу, в цьому ж листі пише: «Вже нема ніякої можливості замиритися». Вона нізащо не хоче війни й провидить дуже ясно і правильно: «З одного боку, ми зобов’язані боротися проти них, і без цього не обійтись, а з другого, нас тут усе ж підозрюють, що ми заодно з іноземними військами». А через кілька днів знову пише: «Все відновити може тільки збройна потуга», «без допомоги зовні ми нічого не зможемо вдіяти». То бере й підбурює свого брата, мовляв, імператор урешті має відчути, що його образили: «Про нашу безпеку вже можна й не дбати, до війни спонукає вся ця країна». А потім знову починає бідкатись: «Напад зовні поведе нас під ніж». Зрештою ніхто вже не знає її справжніх намірів. Дипломатичні канцелярії, які й гадки не мали марнувати гроші тільки заради якогось «збройного конґресу», які, кинувши свої дорогезні армії на кордони, прагли повнокровної кривавої війни з анексіями і контрибуціями, стенули плечима, почувши припущення, ніби вони тільки pour le roi de France[151] тримають вояків напоготові. «Що можна, — писала Катерина Російська, — думати про людей, які весь час діють у цілком протилежних напрямах», і навіть найвірніший Ферсен, який гадав, ніби знає найпотаємніші думки Марії Антуанетти, зрештою почав не розуміти, чого насправді хоче королева, війни чи миру; чи вона в душі примирилась із конституцією, чи просто вгамувала конституціоналістів; чи вона дурить революцію, чи володарів, — а тим часом змучена жінка щиро прагне тільки одного: жити, жити і не знати вже більше принижень. Її прямій натурі нестерпна подвійна гра, і душею вона страждає дужче, ніж це бачать довколишні; глибоко людяним криком у ній знов і знов проривається огида до своєї накинутої ролі: «Я вже й сама не знаю, що робити і що казати. Ввесь світ звинувачує мене в лицемірстві і фальші, і ніхто не вірить — до речі, справедливо, — що мій брат так мало переймається страхітливим становищем сестри, що він, не кажучи їй ні слова, ненастанно наражає її на небезпеку. Так, він мене підставляє, і в тисячу разів більше, ніж якби й справді щось робив. У країні нині верховодять три сили: ненависть, недовіра і зухвальство. Люд знахабнів від великого страху, а заразом через те, що вірить, ніби зовні нічого не зроблять... нема гіршого, як зоставатись у нашому теперішньому становищі, бо ми вже не можемо сподіватися допомоги ні від часу, ні від самої Франції».

Тільки один чоловік нарешті зрозумів, що вся ця метушня і борсання, накази і касування наказів є лиш ознаками безпорадного відчаю і що ця жінка сама вже не врятується. Він знає, біля неї нема нікого, на Людовіка XVI через його нерішучість покладатися не можна. Та й зовиця — пані Єлизавета — зовсім не така небесна й віддана, немов Господом подарована товаришка, як то подає роялістська легенда: «Моя сестра така нескромна, круг неї стільки інтриганів, а насамперед вона така покірна своїм братам за кордоном, що з нею просто не можна розмовляти, бо ж інакше довелося б сваритися цілий день». І ще суворіше, безжальніше, оголивши щирістю всю душу: «Наше родинне життя — це пекло, навіть найзичливіша людина не прозвала б його інакше». Здалеку Ферсен усе виразніше відчуває, що допомогти їй зараз може тільки одна людина, і ця єдина людина, котрій вона вірить, не власний чоловік, не рідний брат і ніякий родич, а він сам. Кілька тижнів тому через графа Естергазі вона потай передала йому вістку невмирущої любові: «Коли писатимете йому, то скажіть, що ніякі відстані і країни не можуть розлучити серця, і я цю істину з кожним днем відчуваю все дужче». А ось і другим разом: «Де він, я не знаю. Для мене жахлива мука не мати від нього ніяких повідомлень і не знати, де той, кого люблю». До цих останніх слів палкої любові додано дарунок — маленьку золоту обручку з трьома різьбленими зверху лілеями й написом: «Боягуз, хто їх покине». Цю обручку Марія Антуанетта — про це вона писала Естергазі — для дарунку й звеліла зробити за розміром свого пальця, два дні сама її носила, щоб зимне золото набралося тепла гомінкої крові, а потім відіслала. Обручку коханої Ферсен носить на пальці і той напис — «Боягуз, хто їх покине» — щодня волав до його сумління, закликаючи зважитись на все задля тієї жінки; відчувши, що в її листах несамовито проривається розпач, збагнувши, який несвітський відчай огортає кохану, яка бачить, що її покинули геть усі, він, мовби хльоснутий батогом, заходився коло справді героїчного діла: оскільки писаним словом вони не можуть до ладу порозумітися, він вирішує провідати Марію Антуанетту в Парижі — в тому самому Парижі, де його оголошено поза законом і прибути куди — то вже певна смерть. Почувши про таке, Марія Антуанетта жахається. Ні, вона не хоче від свого друга такої надмірної і справді героїчної жертви. Щиро люблячи, вона цінує його життя більше, ніж власне, і навіть більше, ніж те несказанне щастя і заспокоєння, яке він може їй дати. Через те 7 грудня квапливо відповідає: «Зараз вам аж ніяк не можна приїздити. Не треба важити нашим щастям. Коли я кажу, мені можна вірити, адже я страшенно хочу вас бачити». Але Ферсен не полишає свого задуму. Він знає, що її конче потрібно вивести з пригніченого стану. Попри всі заперечення Марії Антуанетти, Ферсен розробив зі шведським королем новий план утечі; дослухаючись до поклику свого чуйного серця, він знає, як вона спрагла за ним і як би звеселилася душа цієї зовсім самотньої жінки, коли б після всіх тих обачних і таємних листів вона б хоч раз, однісінький раз вільно й без остраху виговорилась. На початку лютого Ферсен вирішив не чекати далі й вирушати у Францію до Марії Антуанетти.

Це рішення, по суті, було самогубством. Сто шансів проти одного промовляли за те, що з цієї подорожі він не повернеться, бо на той час у Франції його голова цінувалася найвище. Жодне ім’я не згадували так часто і з такою ненавистю, в Парижі він був оголошений поза законом, опис його прикмет був у кожного на руках — досить, щоб хтось один упізнав його в дорозі чи в Парижі, і на бруківку впаде розшматоване тіло Ферсена. Та Ферсен — і це робить його вчинок у тисячу разів героїчнішим — хоче не тільки дістатися до Парижа і сховатися там у якійсь потаємній криївці, а добутися до неприступного Мінотаврового лігва, до Тюїльрі, що його день і ніч охороняють тисяча двісті національних гвардійців, — до палацу, де кожен служник, камеристка, кучер усієї незліченної обслуги знає його в обличчя. Але цьому шляхетному чоловікові — коли ж, як не тепер, — трапилась нагода потвердити свою любовну обітницю. «Я живу лише для того, щоб їй служити». 11 лютого він додержує слова, його подорож — один із найсміливіших учинків усієї історії революції. В перуці, з чужим паспортом, сфальшувавши потрібний для цього підпис шведського короля, Ферсен як служник супроводжує свого ординарця, що нібито їде з дипломатичною місією в Ліссабон. З доброго дива до них і до їхніх паперів повсюди не дуже придивлялися. 13 лютого о пів на шосту він безперешкодно дістався до Парижа. Хоч у нього була там надійна подруга чи, радше, коханка, котра, ризикуючи життям, прихистила б його, він зразу з поштової карети подавсь у Тюїльрі. Взимку смеркається рано, морок, мов приятель, заховав сміливця. Потаємні двері, ключ від яких був тільки в нього, й того разу — дивовижне щастя! — не мали ніякої охорони. Дбайливо збережений ключ повернувсь у замкові, Ферсен увійшов досередини: після восьми місяців жорстокої розлуки і несказанних подій — відтоді відмінився світ — закохані знов удвох. Ферсен знов і востаннє біля Марії Антуанетти.

Про цей пам’ятний візит збереглося дві власноручних Ферсенових записки, що значно відрізняються одна від одної: офіційна й інтимна; саме їхня відмінність остаточно і твердо визначає справжню природу взаємин Марії Антуанетти з Ферсеном. Адже в офіційному листі він сповіщає свого монарха, що тринадцятого лютого о шостій годині прибув до Парижа і того ж вечора бачився й розмовляв з їхніми величностями, — виразно стоїть множина, отже, з королем Людовіком і Марією Антуанеттою, а наступного дня бачивсь удруге. Але цьому повідомленню, призначеному для шведського короля, якого Ферсен знав як вельми балакучого і якому не хотів довіряти жіночої честі Марії Антуанетти, промовисто суперечить інтимний запис у його щоденнику. Спершу там пишеться: «Пішов до неї, обравши свій звичайний шлях. Стерігся національних гвардійців, помешкання в неї чудове». Отже, виразно стоїть, що пішов «до неї», а не «до них». Далі в щоденнику було ще два слова, але згодом сумнозвісні святенницькі руки сховали їх від світу, заляпавши чорнилом. Але, на щастя, вдалося виявити ці вельми важливі змістом два слова, звучали вони «resté là», по-нашому «залишився там».

Ці два слова прояснюють усе, що сталось тієї Трістанової ночі; отож того вечора Ферсена приймали не обидві величності, як він запевняв шведського короля, а сама Марія Антуанетта; й що цю ніч — у цьому також годі сумніватися — він провів у покоях королеви. Вислизати вночі, приходити на другий день і знову покидати Тюїльрі — було б найбезглуздішим побільшенням небезпеки, бо в коридорах день і ніч вартувала Національна гвардія. Як ми вже знаємо, покої Марії Антуанетти були на першому поверсі і складались із спальні та невеличкої туалетної кімнати — тож є лиш одне пояснення, вельми прикре для всіх оборонців чесноти: цю ніч і наступний день аж до півночі Ферсен чаївсь у спальні королеви, в єдинім на весь той величезний замок приміщенні, де не стояла варта й не никала прислуга.

Про години, проведені віч-на-віч, Ферсен мовчить, він завжди чудово вмів мовчати навіть у своїм інтимнім щоденнику — такий шляхетний обов’язок личив би кожному. Нікому не забороняється вірити, що й ця ніч була присвячена лише романтичному лицарському служінню й політичним розмовам. Але хто відчуває серцем, має ясний розум, вірить у силу крові як правічний закон, той знає: навіть якщо Ферсен віддавна не був коханцем Марії Антуанетти, то став ним у цю вирішальну ніч, у цю останню безповоротну ніч, заради якої він виказав щонайвищу мужність.

Перша ніч цілком належала коханцям, тільки другий вечір — політиці. О шостій вечора, тобто рівно через двадцять чотири години після приходу Ферсена, в кімнату королеви увійшов її скромняга чоловік, щоб поговорити з героїчним посланцем. Людовік XVI відхилив запропонований Ферсеном план утечі, вважаючи його практично нездійсненним, а ще й пильнуючи честі, адже він прилюдно пообіцяв Національним Зборам зоставатись у Парижі й не хотів зрадити власному слову. (Про це Ферсен шанобливо зазначив у щоденнику: «Бо ж він чесна людина».) По-товариськи, цілком довіряючи надійному другові, король розповів про своє становище. «Тут нас ніхто не почує, — казав він, — і ми можемо говорити. Я знаю, що мене звинувачують у слабості й нерішучості, та ще ніхто ніколи не був у такій скруті, як я. Я знаю, що я пропустив слушну мить (для втечі) ще 14 липня, відтоді в мене її вже не було. Ввесь світ покинув мене напризволяще». Королева, як і король, теж не мала ніяких надій на порятунок. Нехай держави роблять усе можливе, не турбуючись їхньою долею. Нехай тільки не дивуються, що король багато з чим погоджується, бо в такій ситуації вони ж, мабуть, змушені робити те, що їм не по серцю. Для себе вони можуть виграти тільки час, а рятунок має прийти ззовні.

Ферсен до півночі зостававсь у палаці. Обговорили, здається, все. І тоді настала найважча з тих тридцяти годин: треба прощатися. Обоє не хотіли цьому вірити, все ж непомильно відчуваючи: ніколи! В цьому житті вже ніколи! Аби заспокоїти невтішну, Ферсен обіцяє повернутись, як випаде бодай найменша нагода, і щасливий, що так утішив кохану своїм приїздом. Темним і, на щастя, порожнім хідником королева проводжає Ферсена до дверей. Ще не сказали вони одне одному прощальних слів, не обнялися напослідок, як загупали чужі кроки: це смерть! Ферсен закутавсь у плащ, нап’яв перуку і вислизнув надвір, Марія Антуанетта втекла до своєї кімнати — закохані бачились востаннє.

Рятунок у війні

Прадавній рецепт: коли держави та уряди вже не здатні подолати внутрішніх криз, вони пробують розрядити напругу назовні; за цим споконвічним законом, щоб уникнути майже неминучої громадянської війни, вожді революції вже кілька місяців вимагають війни проти Австрії. Прийнявши конституцію, Людовік XVI, щоправда, поменшив свою королівську владу, зате почув себе певніше. Тепер революції, — цьому вірили й такі простодушні, як Лафайєт, — назавжди настав кінець. Але жирондисти, котрі верховодять у новообраних Національних Зборах, у душі республіканці. Вони прагнуть скасувати монархію, а найліпший для цього засіб — війна, бо ж вона неминуче підніме націю проти королівської родини. Адже авангард чужоземних військ очолюють галасливі брати короля, а генеральний штаб противника — брат королеви.

Марія Антуанетта розуміє, що відкрита війна їй не допоможе, а тільки зашкодить. Хоч як би вона скінчилася, для неї це обернеться злом. Якщо революційні армії переможуть емігрантів, імператора й королів, Франція, безперечно, вже не терпітиме далі «тиранів». Якщо ж родичі короля й королеви розіб’ють національні війська, то збурена чи підбурена паризька потолоч напевне звинуватить у цьому в’язнів Тюїльрі. Переможе Франція — вони втратять трон, переможуть чужі держави — накладуть життям. Ось чому нескінченними листами Марія Антуанетта благає емігрантів та брата Леопольда зберігати спокій — і цей обережний володар, у душі ненавидячи війну, холодно зважуючи все і не кваплячись, справді відігнав від себе принців та емігрантів, тих любителів брязкати шаблею, і сам уникав будь-чого, що могло б розпалити війну.

Але щаслива зоря Марії Антуанетти вже давно загасла. Всі наготовані долею несподіванки обернулися проти неї. Саме тепер, 1 березня, несподівана хвороба потягла до могили миротворця, її брата Леопольда, а через два тижні змовник пістолетним пострілом убив найліпшого серед європейських монархів оборонця роялізму — Ґустава Шведського. Відтоді війна вже стала неминучою. Бо в наступника Ґустава III й гадки не було підтримувати монархістів, а наступник Леопольда II не журився своєю кревною родичкою, а зважував самі лише власні інтереси. В двадцятичотирьохрічного простакуватого, холодного і цілком нечулого імператора Франца, в чиїй душі не жевріло жодної іскорки духу Марії Терезії, Марія Антуанетта не знайшла ні розуму, ні прагнення зрозуміти її. Він зимно приймав її послів, байдуже перечитував листи; його не обходило, що родичка у жахливім душевнім роздвоєнні, що його заходи можуть відібрати в неї життя. Він бачить тільки добру нагоду збільшити власну державу, дратливо й холодно відкидає всі прохання й вимоги Національних Зборів.

Тепер жирондистам поталанило опинитися зверху. 20 квітня після довгих одмагань і — як казали — зі слізьми на очах Людовік XVI був змушений оголосити війну «угорському королеві». Рушили армії, покотилась доля.

На чиєму боці була серцем у цій війні королева? Своєї старої, а чи нової Батьківщини? Французьких чи іноземних військ? Круг цього вирішального питання полохливо тупцяють роялістські історики, беззастережні королевині оборонці й хвалителі, вони навіть сфальшували цілі абзаци в листах і мемуарах, аби повити мороком ясний і однозначний факт, що в цій війні Марія Антуанетта всією душею жадала перемоги об’єднаних монарших військ і поразки французьких. У цьому помилитися не можна, хто це замовчує, той фальшує, а хто заперечує — бреше. Ба навіть більше: Марія Антуанетта, яка передусім почуває себе королевою, а вже потім — королевою Франції, не тільки стоїть проти тих, хто обмежив її королівську владу, і з тими, хто хоче підперти її трон, а ще робить усе дозволене й недозволене, щоб прискорити поразку Франції й посприяти перемозі іноземних держав. «Богові вгодно, щоб хоч раз відомстили за всю наругу, якої ми зазнали від цієї країни», — пише вона Ферсенові і, хоч давно вже забула рідну мову і німецькі листи їй потрібно було перекладати, додає: «Я ще ніколи так не пишалася тим, що народилась німкенею». За чотири дні до проголошення війни вона передала австрійському послові — а, точніше, зрадила — те, що знала про плани воєнної кампанії революційних армій. Погляди Марії Антуанетти цілком однозначні: австрійські й прусські прапори для неї рідні, а домашній трибарвний — ворожа корогва.

Безперечно — слово саме зривається з уст, — це пряма державна зрада, й правосуддя будь-якої країни сьогодні б назвало таку поведінку злочином. Та не треба забувати, що у вісімнадцятому сторіччі ще не існувало понять національного й нації — аж тільки Французька революція почала їх заводити в Європі. Вісімнадцяте сторіччя, до якого міцно прикуті погляди Марії Антуанетти, дотримувалось чисто династичних засад: країна належить королю; де король, там і право; хто б’ється за короля і королівство, той безумовно захищає справедливість. Хто виступає проти короля, той повстанець і бунтівник, навіть якщо боронить власну країну. Цілковита невиробленість національних ідей породила в цій війні несподівані непатріотичні почуття й на супротивному боці: найвизначніші німці — Клопшток, Шіллер, Фіхте, Гельдерлін — з любові до свободи жадали поразки німецьких військ, які теж не були ще народним ополченням, а лиш армією деспотизму. Вони раділи, коли відступило прусське військо, а тим часом у Франції король і королева вітали поразку власних військ, мов особисту перемогу. По обидва боки війна точилася не за інтереси країн, а за безплотні ідеї: чи то суверенності монархів, чи свободи. І ніщо так ясно не показує разючу відмінність між поглядами старого і нового століть, як те, що герцог Брауншвейзький, головнокомандувач об’єднаних німецьких армій, за місяць до війни серйозно розважав, чи не ліпше йому очолити французькі війська проти німецьких. Отже, бачимо: 1791 року в душах людей вісімнадцятого сторіччя ще нема ясних понять «Батьківщина» і «нація». Аж тільки ця війна, породивши народні армії, національну свідомість, а з тим і жахливі братовбивчі війни цілих націй, виробила й передала наступним сторіччям ідею національного патріотизму.

У Парижі ніхто не знав, що Марія Антуанетта жадала перемоги іноземних військ, не знали й про її державну зраду. Та хоч, зібравшись у натовп, народ ніколи не мислить логічно й послідовно, однак він має стихійний, просто звірячий нюх, значно гостріший, ніж в окремої людини; замість роздумів він чує інстинктами, й ці інстинкти майже завжди непомильні. Хай би що там діялось, французький народ повсюди зачуває ворожий дух Тюїльрі; без будь-яких очевидних підстав він відчув, що Марія Антуанетта справді зрадила його військо і його справу; за сотню кроків від королівського палацу жирондист Верньо відкрито кинув у залу звинувачення: «З трибуни, з якої я говорю, можна побачити палац, де звироднілі дорадники дурять і стуманюють короля, що дав нам конституцію, — палац, де кують нам кайдани і готують усякі викрутні, щоб віддати нас на поталу австрійському домові. Я бачу вікна палацу, де готують контрреволюцію і вигадують засоби, щоб знов обернути нас у рабство». Цілком ясно назвавши Марію Антуанетту правдивою призвідцею гаданої змови, він грізно додає: «Хай усі, хто живе в тому палаці, знають, що наша конституція проголосила недоторканність тільки самого короля. Хай знають: закон без винятку каратиме кожного переступника, і жодна злочинна голова не уникне меча справедливості». Революція стала розуміти, що розіб’є зовнішніх ворогів лише тоді, коли позбудеться внутрішніх. Щоб виграти велику партію перед світом, треба вдома поставити шах і мат владі короля. Всі справжні революціонери почали завзято зачіпатись; уперед знову посунули газети, вимагаючи скинути короля, на вулицях, щоб удихнути свіжої сили в давню ненависть, роздавали нове видання сумнозвісного писання «La vie scandaleuse de Marie-Antoinette». Сподіваючись, що король буде змушений ужити своє конституційне право вето, в Національних Зборах зумисне пропонувалось насамперед таке, на що б, як ревний католик, Людовік XVI ніколи не погодився, як-от силою повиганяти священиків, котрі відмовились присягати конституції, — отже шукали й провокували відкритий розрив. І справді, король уперше зібрався на силі й наклав своє вето. Поки був сильний, він не скористався жодним своїм правом, а тепер, на краю могили, цей безталанний чоловік у свою найскрутнішу хвилину вперше спробував проявити мужність. Та народ уже не хоче терпіти противенство цієї воскової ляльки. Вето мусить стати останнім словом короля проти народу й до народу.

Щоб як слід провчити короля й насамперед її, ту непохитну, бундючну австрійку, якобінці — штурмовий загін революції — обрали символічний день — 20 червня. Три роки тому в цей день у Версалі в залі для гри в м’яч народні депутати склали врочисту присягу не відступати перед силою багнетів і виробити нові закони для Франції. Торік у цей день король, перебравшись на лакея, через таємні двері викравсь уночі зі свого палацу, аби втекти від народного присуду. А від 20 червня цього року він до могили має пам’ятати, що він — ніщо, а народ — усе. Як 1789 року до штурму Версаля, так і 1792-го до штурму Тюїльрі почали готуватися заздалегідь. Та якщо тоді те військо амазонок, заховавшись у ніч, ще мусили піднімати таємно й незаконно, то сьогодні п’ятнадцятитисячна юрба під проводом броварника Сантерра, розгорнувши прапори, виступає серед білого дня під бамкання дзвонів на сполох, — муніципалітет на це дивиться, Національні Збори потурають, а мер Петіон, котрий мав би подбати за порядок, зробився сліпий і глухий, аби якнайліпше вдалось упослідити короля.

Похід революційних колон почався звичайною святковою процесією біля Національних Зборів. Несучи величезні гасла «Геть Вето!», «Свобода або смерть!», співаючи «Ça ira», п’ятнадцять тисяч люду стрункими рядами пройшли перед Манежем, де засідали Національні Збори; о пів на четверту ця велична вистава ніби скінчилася, здавалось, що вже розходяться. Проте аж тепер почався правдивий виступ. Без наказу, й усе ж потай скерована, величезна юрба замість розійтися з миром ринула до входу в палац. Там, правда, задерши блискучі багнети, стояли національні гвардійці й жандарми, але незмінно нерішучий двір не дав ніяких наказів, хоч таку оказію можна було ясно передбачити, солдати не боронились, і юрба шумливим потоком ринула крізь вузьку лійку брами. Ззаду так дужо напирали, що передніх винесло сходами аж до другого поверху. Й не було вже ніякого спину, висаджували двері, розбивали замки — ще й до оборони не взялися, а перші напасники вдерлись до короля, купці національних гвардійців ледь пощастило вберегти його від лютої наруги. Тепер Людовік XVI мусить милуватися повсталим народом у власному домі, і лише завдяки його флегматичній, непохитній байдужості обійшлося без сутички. На всі зачіпки відповідав терпляче й увічливо, а коли один санкюлот дав йому свій червоний ковпак, він покірно начепив його на голову. Три з половиною години в пекучій жароті він без обурення й опору терпів жадливу цікавість і глум своїх лихих гостей.

Водночас друга ватага бунтівників ускочила до покоїв королеви, здавалося, що знову почнуться жахіття 5 жовтня у Версалі. Та оскільки королеві загрожували більше, ніж королю, офіцери мерщій зібрали солдатів, Марія Антуанетта забилась у куток, її відгородили величезним столом, аби принаймні вберегти від розправи її тіло; крім того, ставши трьома рядами перед столом, її захищали національні гвардійці. Вдершись до кімнати, знавіснілі жінки й чоловіки не могли дістати королеву, та все ж були задосить близько, щоб зачіпливо розглядати «почвару», так близько, що Марія Антуанетта чула всі лайки й погрози. Сантерр, прагнучи цим своїм заходом лиш уволю принизити й до смерті залякати королеву і не допускаючи до справжнього насильства, звелів гренадерам відійти вбік, щоб люд уволив своє бажання і міг витріщатися на жертву — переможену королеву; водночас він намагався заспокоїти Марію Антуанетту: «Пані, ви помиляєтесь, народ на вас не лихий. Якби ви лише захотіли, всі б любили вас, як оця дитина (тут він показав на дофіна, котрий, тремтячи від страху, тиснувся до матері). Зрештою не бійтеся, вам нічого не заподіють». Та все ж, коли один із «factieux» запропонував королеві свою опіку, її гордість стенулася. «Я не помиляюсь і не обманююсь, — твердо відповіла королева, — й нічого не боюся. Коли ти серед добрих людей, нема чого лякатися». Королева холодно й гордо видержувала злобні погляди й найбрутальніші лайки. Лише тоді, коли її хотіли примусити натягти на дитину червоний ковпак, вона обернулась і сказала офіцерові: «Це вже занадто. На таке людського терпцю не стане». Але вона витримала, й на хвилю не виказавши страху чи непевності. Аж коли для неї вже минулася справжня небезпека, з’явився мер Петіон, кажучи, щоб люди розходились по домівках, «аби не зродити підозру щодо чесності намірів народу». Та вони не йшли, і замок спорожнів тільки пізно ввечері — аж тоді королева, ця принижена жінка, відчула всю муку своєї безборонності. Тепер вона знає, що все втрачене. «Я ще живу, але чудом, — квапливо пише вона своєму вірному Гансу Акселю Ферсену. — Цей день був страхітливий».

Останній зойк

Відчувши на обличчі подих ненависті, побачивши піки революціонерів у Тюїльрі у власнім покої, збагнувши безсилля Національних Зборів і лиху натуру мера, Марія Антуанетта вже знає, що їй та родині не врятуватися від згуби, якщо притьмом не надійде допомога ззовні. Їх може врятувати тільки навальна перемога Пруссії та Австрії. Щоправда, в цю останню, вже крайню мить їхньою втечею заклопотався давній і раптом знову віднайдений приятель. На чолі кавалерійського загону генерал Лафайєт сам хотів 14 липня забрати королівську родину з урочистостей на Марсовому полі й, пробивши дорогу шаблями, вивезти її з міста. Та Марія Антуанетта, що й далі бачила в Лафайєті призвідцю всіх своїх нещасть, ліпше помре, ніж довірить своїх дітей, чоловіка й саму себе цьому простодушному воякові.

З благородних міркувань вона відхилила й другу пропозицію: ландграфиня Гессен-Дармштадтська запропонувала врятувати з палацу саму лиш королеву, бо ж на неї чигає найбільше лихо. «Ні, принцесо, — відповіла Марія Антуанетта, — хоч я розумію всю ціну Вашої пропозиції, я не можу її прийняти. Заради дорогих для мене осіб, чиє нещастя я поділяю і котрі, хай там що про них кажуть, незламно несуть свій хрест й заслуговують на всяке співчуття і повагу, я присвятила своє життя обов’язку... Якби ж усе, що ми робимо й терпимо, дало коли-небудь щастя хоч нашим дітям — це єдине прагнення, яке я насмілююсь плекати. Прощавайте, принцесо! В мене відібрали все, не заберуть ніколи тільки серця — й воно завжди любитиме Вас, не сумнівайтесь у цьому, це було б єдиним нещастям, якого б я не витерпіла».

Це один із перших листів Марії Антуанетти, написаних не для себе, а для вічності. Серцем вона вже збагнула: лиха не відвернути, тож їй треба виконати тільки останній обов’язок — піднявши голову, гідно померти. Замість цього повільного загрузання в мул, замість щодень глибшого падіння, мабуть, підсвідомо вона вже прагнула швидкої й по змозі героїчної смерті. 14 липня в день народного свята на честь штурму Бастилії, коли королева — востаннє — повинна була дивитися на пишну церемонію на Марсовому полі, вона відмовилась надіти під сукню кольчугу, як це зробив її обережний чоловік; уночі вона спить сама, хоч одного разу в її кімнаті вигулькнула якась підозріла постать. Із дому вона не виходить, бо вже давно не може гуляти навіть у власному садку, лиш піде, а народ уже співає: «Madame Veto avait promis De faire égorger tout Paris»[152]. Про сон уночі годі й думати: тільки-но на вежі бамкне дзвін, як у замку здригаються, гадаючи, що вже б’ють на сполох, аби, віддавна збираючись, урешті рушити й таки штурмом узяти Тюїльрі. Від вісників та шпигунів у таємних клубах і в секціях передмість двір щодня, ба навіть щогодини дізнається, що якобінці — хай через день, три або тиждень, через десять днів чи два тижні — ґвалтом захоплять владу, — й шпигуни не зраджують ніякої таємниці. Адже газети Марата та Ебера вже чимдуж вимагають скинути короля. Марія Антуанетта знає, що її може врятувати тільки чудо або нищівний блискавичний наступ прусських та австрійських військ.

Страхи, жахіття і переляк тих днів останнього чекання й нетерплячих сподівань відбивають королевині листи до її найвірнішого друга. Власне, це вже й не листи, а волання, несамовиті моторошні зойки, глухі й водночас пронизливі крики зацькованої і придушеної істоти. Тепер тільки з найвищою обережністю, вдаючись до відчайдушних засобів, узагалі ще можна переправити листи з Тюїльрі, бо прислуга вже ненадійна, а під вікнами й за дверима чатують шпигуни. Листи Марії Антуанетти ховались у ящиках із шоколадом, згорталися під криси капелюшків, писалися симпатичним чорнилом або шифрами (здебільшого не її рукою) і так складалися, що навіть якби їх знайшли, вони б здалися цілком безневинними. В них ніби говорилося про всякі звичайні речі, про вигадані справи й оборудки; те, що справді хотіла сказати королева, здебільшого писалось у третій особі, а крім того, й шифровано. В цій крайній скруті листи біжать один за одним усе швидше та швидше; перед 20 червня королева писала: «Ваші друзі вважають, що повернення неможливе або принаймні дуже нескоре. Тому, якщо можете, заспокойте їх, їм це дуже потрібно, становище в них дедалі жахливіше». 23 червня пишуть уже нагальніше. «Ваш приятель у великій біді, хвороба щодня набирає сили, лікарі вже нічим не можуть зарадити... Якщо хочете бачити його живим, покваптеся; сповістіть родичів про його розпачливий стан». У хворого що далі, то дужчає гарячка (26 червня): «Щоб його врятувати, потрібно, аби чимшвидше дійшло до кризи, ми у відчаї, що вона ще досі не настала. Розкажіть про його стан усім родичам і знайомим. Час підпирає...» Серед цих криків на пробі змучена й чуйна, як і кожна щиро любляча жінка, Марія Антуанетта часом жахається, що вона так тривожить найдорожчу для себе людину; навіть у найгіршій скруті, зазнаючи найбільшого страху, Марія Антуанетта спершу згадує не про власну долю, а про той невпокій, який можуть зронити в душу коханого її волання. «Наше становище жахливе, але не дуже цим переймайтеся, я смілива й відчуваю, як щось у мені говорить, що ми невдовзі будемо щасливі й урятовані! Лише ця думка ще держить мене... Прощавайте! Коли ми вже знову матимемо спокій!» (З липня). І знову: «Не турбуйтеся дуже мною, повірте, що сміливість завжди переможе... Прощавайте, спробуйте тільки, якщо можна, прискорити обіцяну допомогу для нашого рятунку... Поклопочіться про нас, а непокоїтись аж ніяк не треба». А потім листи вже доганяють один одного. «Завтра прийде 800 чоловік із Марселя, і кажуть, що за тиждень вони вже матимуть досить сили, щоб здійснити свій намір» (21 липня). І на три дні пізніше: «Скажіть шановному Мерсі, що життя короля й королеви в щонайбільшій небезпеці, забарившись на однісінький день, можна призвести до лиха, яке й уявити годі... Щодень густішають і зростають зграї вбивць». В останньому листі від 1 серпня, і взагалі останньому, що потрапив до Ферсена, королева видющими очима розпачливої прозирнула всю небезпеку. «На життя короля, як і королеви, заміряються вже давно. Прибуття близько шестисот марсельців і чималих ватаг з усіх якобінських клубів збільшило наш, на превеликий жаль, занадто добре обґрунтований неспокій. Щоправда, для безпеки королівської родини вжили всіх застережливих заходів, але вбивці ввесь час бродять навколо замку; народ підбурюють, в одній частині Національних Зборів панують лихі настрої, а в другій — слабість і боягузтво... Тепер слід берегтися кинджалів і викривати змовників, що вже крутяться біля трону, аби повалити його. «Factieux» вже давно не приховують своїх намірів знищити королівську родину. На двох останніх нічних засіданнях сперечалися тільки про те, як це треба робити. З мого попереднього листа Ви вже знаєте, наскільки важливо виграти хоч однісінький день; сьогодні я це можу лише повторити й додати, що коли нам не прийдуть на допомогу, життя короля й королеви зможе врятувати лише провидіння».

Цього листа від коханої Ферсен отримав у Брюсселі — можна тільки гадати, в якому він був розпачі. Зранку до ночі він змагається з повільністю і нерішучістю королів, послів і полководців, пише листа за листом, оббиває пороги, всією силою роз’ятреного нетерпіння штовхає до негайного походу, до воєнних дій. Але головнокомандувач герцог Брауншвейзький звик воювати по-давньому, вважаючи, що наступ до однісінького дня треба розрахувати за кілька місяців наперед. Герцог Брауншвейзький готує свої війська повільно, ретельно й послідовно, за давно застарілими приписами воєнного мистецтва Фрідріха Великого і з одвіку притаманною генералам зарозумілістю не зважає на політиків, а ще менше — на людей непричетних, навіть на п’ядь не відступаючи від складених ним планів мобілізації. Він сповістив, що до середини серпня не зможе переступити кордон, зате, згідно з планом, потім обіцяв — воєнна прогулянка — правічна улюблена мрія всіх генералів — одним ударом здобути Париж.

Але Ферсен, якому волання з Тюїльрі розкраяли душу, знає, що на таке чекання вже немає часу. Щоб урятувати королеву, треба діяти. Запаморочений пристрастю, закоханий зробив саме те, що мало вбити його кохану. Бо якраз той захід, яким він сподівався відвернути напад бидла на Тюїльрі, прискорив його. Марія Антуанетта віддавна вимагала від союзників, аби вони склали маніфест. Вона — й дуже слушно — гадала, що цим маніфестом треба спробувати відокремити республіканців та якобінців від французького народу, надавши таким чином сміливості всім добромисним (цебто в її розумінні добромисним) французам і настрашивши «gueux», ту «жеброту». Насамперед вона прагнула, щоб у цьому маніфесті не втручались у внутрішні справи Франції й «уникали часто згадувати короля, і не створювали враження, що хочуть, власне, його підтримати». Маніфестом вона мріяла засвідчити прихильність до французького народу і водночас приструнчити терористів. Але нещасний Ферсен, ціпеніючи від душевного переляку, знаючи, що мине вічність, перш ніж союзники спроможуться на реальні воєнні дії, вимагає, щоб той маніфест був якомога суворіший, він сам пише начерк, через друзів пересилає його і, на лихо, схвалюють саме його варіант!

Сумнозвісний маніфест союзницьких військ до французького народу складений у такому владному тоні, ніби переможні полки герцога Брауншвейзького вже стоять під Парижем; у ньому є все, чого, ліпше знаючи становище, намагалась уникнути королева. Там говорилося про священну особу найхристияннішого короля, звинувачували Національні Збори, які не по закону схопили в свої руки урядові віжки; від французьких солдатів вимагали як стій покоритися королю, їхньому леґітимному монархові, а місту Парижу в разі, якщо силою здобудуть замок Тюїльрі, погрожували «помститись для прикладу й у пам’ятку на віки вічні» військовими розправами й цілковитим руйнуванням, — ще й не стріляли, а полохливий генерал нахвалявся, немов Тамерлан.

Наслідки цієї паперової погрози були страхітні. Навіть ті, хто досі був вірний королю, нараз поставали республіканцями, щойно довідавшись, як дорого цінують короля вороги Франції, побачивши, що перемога іноземних військ знищить усі здобутки революції і що даремне штурмували Бастилію, даремне присягали в залі для гри в м’яч, даремне на Марсовому полі клялися незліченні тлуми французів. Рука Ферсена — рука коханого — цією дурною погрозою вкинула бомбу туди, де тліло. Й у відповідь на цю безглузду зачіпку вибухнув гнів двадцяти мільйонів французів.

Наприкінці липня Париж уже знав, що писалось у безщасному маніфесті герцога Брауншвейзького. Погрозу союзників зрівняти Париж із землею, якщо люд піде на Тюїльрі, народ уважав прямим закликом до нападу. Миттю підготувались і, якщо не посунули відразу, то лише через те, що чекали, поки надійдуть добірні загони, шістсот найревніших республіканців із Марселя. Опалені південним сонцем, несамовиті й рішучі чолов’яги добулися шостого серпня й, крокуючи, співали нову пісню, мотив якої через кілька тижнів підхопила вся країна, — «Марсельєзу», створений у благословенну мить натхнення зовсім необдарованим офіцером революційний гімн. Для останнього удару по струхлявілій монархії тепер усе готове. Можна починати виступ: «Allons, enfants de la patrie...»[153]

Десяте серпня

Ніч з 9-го на 10 серпня передвіщала спекотний день. На небі ні хмаринки, жевріють тисячі зірок, не чути вітру; вулиці тихі й спорожнілі, в білім місячнім сяєві полискують дахи.

Але ця тиша нікого не обманює. Якщо вулиці так незвично безлюдні, то готується щось надзвичайне й разюче. Революція не спить. У секціях, у клубах, у домівках радяться вожді, з округу в округ підозріло безгучно перебігають посланці з наказами; ховаючись від чужого ока, генеральний штаб повстання — Дантон, Робесп’єр і жирондисти — готує до нападу незаконну армію — паризький люд.

Але й у замку ніхто не спить, повстання очікують уже кілька днів. Адже знають: недаремно в Париж прибули марсельці, останні вістки вже доносять, що наступ відбудеться завтра. Душної й гарячої літньої ночі вікна відчинені навстіж, королева й пані Єлизавета дослухаються. Але ще нічого не чути. Тишею і спокоєм віє від закритого Тюїльрійського парку, лише на подвір’ї походжає варта, часом брязне шабля, десь тупне кінь: адже в замку отаборилося більш ніж дві тисячі солдатів, у галереях повно офіцерів і озброєних дворян.

Нарешті за чверть до першої — всі метнулись до вікон — у далекому передмісті забамкав дзвін, ось уже другий, третій, четвертий. І ген-ген задріботів барабан. Так, безперечно, ладяться до бунту. Ще кілька годин — і з’ясується, чиє зверху. Дослухаючись, чи не дужчають грізні ознаки, схвильована королева все підбігає до вікон. Цієї ночі забули про сон. Нарешті о четвертій годині ранку на безхмарнім небі зійшло криваво-червоне сонце. Так, день буде гарячий.

У замку підготувалися до всього. В останню мить надійшов найнадійніший королівський полк, 900 швейцарців — суворі, непохитні люди, звиклі до залізної дисципліни і незламно вірні обов’язку. Крім того, від шостої вечора Тюїльрі охороняють шістнадцять добірних батальйонів Національної гвардії і кінноти, підйомні мости не піднімали, чати потроїли, десяток гармат тупими грізними жерлами загородили вхід. А ще й сповістили дві тисячі дворян, до півночі не замикали брами — але марно, прийшла тільки купка чоловік із півтораста, здебільшого літні й сиві аристократи. За дисципліну дбає Мандат, сміливий, рішучий і завзятий офіцер, котрий не поступиться перед жодною погрозою. Та революціонери також знають про це, о четвертій годині ранку його раптом покликали до муніципалітету. Король безглуздо дозволив йому йти, а Мандат, знаючи, що йому загрожує і що його чекає, відповів на запрошення. Його прийняла нова революційна Комуна, яка самовільно посіла будинок муніципалітету, суд був короткий: підступно забили й через дві години труп із проваленою головою плавав у Сені. Відібрали вождя оборони, рішуче серце, завзяту руку.

Бо з короля вождь ніякий. Не знаючи, що робити, прибитий чоловік у фіалковому сюртуці, у прим’ятій від сну перуці човгає з кімнати в кімнату, позираючи пустими змертвілими очима, й чекає, все чекає. Ще вчора ухвалили боронити Тюїльрі до останньої краплі крові і сміливо й завзято перетворили його на фортецю, на військовий табір. Але вже нині — ще й ворог не показався — почали вже знов утрачати певність, і непевністю тхнуло від Людовіка XVI. Завжди, коли треба вирішувати, цей, сам по собі небоязливий чоловік, котрого гнітила будь-яка відповідальність, робився мов недужий — як можна чекати хоробрості від солдатів, коли вони бачать, як тремтить їхній вождь? Швейцарський полк, де безмовна покора офіцерам, не подається, зате в Національній гвардії відтоді, як усі досхочу наслухались питань «Будемо воювати? Не будем воювати?», з’являються підозрілі ознаки.

Королеві вже майже несила приховати лють на свого недолугого чоловіка. Марія Антуанетта прагне, щоб на щось таки зважились, її виснажені нерви вже не видержують ненастанної напруги, а гордість уже не може терпіти безконечної наруги й потреби принизливо зіщулюватись. За два роки вона досхочу пересвідчилась, що поступливість і податливість не пом’якшують вимог революції, а лише додають їй певності. А тепер королівство вже стоїть на останньому, найнижчому щаблі, далі вже тільки прірва, ще крок і пропало все, навіть честь. Тремтячи від ураженої гордості, вона б найрадніше сама спустилася до наляканих гвардійців, аби надихнути їх своєю рішучістю й нагадати їм про обов’язок. Може, в цю мить їй мимоволі пригадалося, як її мати в найтяжчій скруті з принцем на руках вийшла до такої ж нерішучої угорської шляхти і вже самим цим учинком здобула її палку прихильність. Проте вона знає, що в такі хвилини жінка не може заступити чоловіка, королева — короля. Тож намовила Людовіка XVI, щоб він перед боєм востаннє обійшов захисників і словом підняв їхній дух.

Думка була слушна: інстинкт у Марії Антуанетти не помилявся ніколи. Кілька вогненних слів, які, приміром, у небезпечну мить завжди знаходитиме у своєму серці Наполеон, обітниця короля померти разом зі своїми солдатами, владний, сміливий жест — і ці ще хисткі батальйони звелися б залізним муром. Та натомість широкими сходами, з капелюхом під пахвою, заточуючись, опустився неповороткий, підсліпий і незграбний чоловік, який нітрохи не скидавсь на вояка, і промимрив кілька безладних, нездалих слів: «Кажуть, вони йдуть... Я за те, що й усі добрі громадяни... Правда, ми сміливо повоюєм?..»

Замість зменшити загальну нерішучість ця розгубленість і непевний голос тільки збільшили її. Національні гвардійці зневажливо дивились на цього недолугого, що нетвердою ходою підходив до їхніх лав; замість сподіваного «Хай живе король!» зустріли його мовчанням, потім залунало двозначне гасло «Хай живе Нація!», а коли король зважився підійти аж до огорожі, де вояцтво вже браталось із народом, він почув бунтівничі вигуки: «Геть Вето! Геть гладкого кабана!» Налякані прихильники й міністри оточили монарха й завели його знову до палацу. «Боже мій, глузують із короля!» — вирвалось на другому поверсі в морського міністра, а Марія Антуанетта, що зачервонілими, роз’ятреними від сліз і безсоння очима дивилась на те жалюгідне видовисько, гірко відвернулася. «Все пропало, — знічено сказала вона своїй камеристці. — Король не виказав ніякої сили, й ці оглядини дали більше зла, ніж добра». Боротьба скінчилася, навіть не почавшись.

Того ранку, коли мала відбутися остання, вирішальна битва монархії з республікою, в натовпі перед Тюїльрі стояв молодий лейтенант, безпосадний офіцер із Корсики, Наполеон Бонапарт, котрий кожного, хто сказав би йому, що колись він посяде цей замок як наступник Людовіка XVI, прозвав би дурнем. Діла в нього не було ніякого, тож своїм непомильним вояцьким зором він почав зважувати можливості нападу й оборони. Кілька гарматних пострілів, рішуча атака — і цю потолоч (так згодом на острові Св. Гелени він зневажливо називав війська передмість) змело б, мов залізним віником. Якби король мав біля себе цього малого лейтенанта артилерії, він би впокорив увесь Париж. Але ніхто в тому замкові не мав залізного серця і меткого ока малого лейтенанта. «Не нападати, бути стриманими, добре оборонятися», — ось усе, що наказали солдатам, — напівзаходи, а тому й цілковита поразка. Тим часом уже сьома година ранку, надійшли перші ватаги повстанців — безладна, абичим озброєна юрба, страшна не своєю бойовою спроможністю, а тільки незламною рішучістю. Дехто вже підступив до підйомного моста. Притьмом треба щось вирішувати. Редерер, генеральний прокурор, відчув свою відповідальність. Ще годину тому він радив королю податись у Національні Збори й бути під їхнім захистом. Аж тут прорвалася Марія Антуанетта: «Добродію, у нас досить сил, і, зрештою, настав час визначити, кому належатиме влада, — королю чи повстанцям, конституції чи революціонерам». Проте сам король не здобувся на жодне рішуче слово. Важко сапаючи й блудячи очима, сидів він у фотелі й чекав, чекав, сам не знаючи чого; аби тільки й далі зволікати, аби тільки й далі нічого не вирішувати. Аж тут знову приходить Редерер із перев’яззю, що скрізь давала йому дорогу, за ним іде кілька муніципальних радників. «Ваша величносте, — твердо говорить він до Людовіка XVI, — вам не можна гаятись навіть п’яти хвилин, єдиний порятунок для вас — тільки в Національних Зборах». — «Але на Карусельнім майдані не так уже й людно», — боязко відповів Людовік XVI, аби й далі тягнути час. «Величносте, з передмість ідуть величезні тлуми, в них кільканадцять гармат».

Міський урядовець, торговець мереживом, у якого раніше часто купувала королева, потвердив Редерерову пересторогу. «Помовчіть, добродію, — одразу немов холодною водою обляла його Марія Антуанетта (вона завжди лютилась, коли хтось негідний її поваги, брався її рятувати), — хай говорить генеральний прокурор». Потім сама повернулася до Редерера: «Стривайте, таж у нас є військо». — «Мадам, підходить увесь Париж, будь-який опір неможливий».

Марія Антуанетта вже не може приховати гніву, кров ударила їй в обличчя, вона повинна стримати себе, щоб від свого безсилля не нагримати на цих чоловіків, позбавлених будь-якої мужності. Але відповідальність величезна: в присутності короля Франції жінка не може давати наказів до боротьби. Отже, вони чекають рішення відвіку нерішучого. Той нарешті підняв важку голову, якусь хвилю дивився на Редерера, потім зітхнув і проказав, щасливий, що все-таки вирішив: «Ходімо!»

І живою вуличкою дворян, котрі дивилися на нього без усякої поваги, повз швейцарських солдатів, яким забули сказати, треба їм воювати чи ні, крізь усе густішу юрбу, що, не криючись, глузувала й навіть погрожувала королівській родині та кільком її вірним прихильникам, Людовік XVI без бою і будь-яких спроб оборонити покинув замок, який спорудили його предки і в який він більше не вступить. Вони проминули сад — спереду король і Редерер, позаду підтримувана морським міністром королева з сином. Принизливо квапливою ходою вони дісталися критого манежу, де двір колись весело й безтурботно тішився кавалькадами, а тепер народні Національні Збори запишалися тим, що, відрікшись усякої боротьби, тремтячи за власне життя, їхній король прийшов просити в них захисту. Пройти довелося десь двісті кроків. Але ці двісті кроків без вороття відібрали владу в Марії Антуанетти й Людовіка XVI. Монархія впала.

Зі змішаними почуттями дивились Національні Збори, як їхні колишні володарі, з якими вони й досі пов’язані присягою та честю, прийшли просити притулку. Великодушний від такої несподіванки, Верньо, що був головою, ознайомив: «Величносте, ви можете покластися на рішучість Національних Зборів. Депутати клялися померти, боронячи права народу й установлену владу». Це велика обіцянка, бо згідно з конституцією король і досі вважався законним володарем — і серед хаосу Національні Збори поводяться так, ніби й досі чинний проголошений законом порядок. Вони педантично послалися на параграф конституції, який забороняв королю бути присутнім у залі засідань Національних Зборів. Оскільки дебатів припиняти не збиралися, притулком королю призначили суміжну ложу, де колись сиділи скорописці. Це була низька комірчина, така низька, що в ній не можна було випростатися; спереду стояло кілька стільців, позаду — солом’яна канапа, від зали засідань її відокремлювали залізні ґрати. Тепер терпугами й молотками з допомогою навіть самих депутатів ці ґрати чимшвидше зривають, бо й надалі можливо, що вулична потолоч спробує ґвалтом захопити королівську родину; про цей крайній випадок передбачалося, що депутати урвуть усі обговорення і обступлять королівську родину зусібіч. Тепер у цій розпеченій серпневим сонцем душній і гарячій клітці, відкритій цікавим, лихим і спочутливим поглядам депутатів, Марія Антуанетта й Людовік XVI із дітьми мусять просидіти вісімнадцять годин. Жорстокіше, ніж будь-яка пряма і відкрита ненависть, їх принижувала цілковита байдужість до присутності королівської родини протягом тих нескінченних годин. На них зважали так мало, ніби це були придверники або ж глядачі на трибунах; жоден депутат не підвівся й не підійшов до них із привітанням, ніхто й не думає хоча б чимось полегшити їхнє перебування в тій кошарі. Їм дозволено тільки слухати, що там про них говорять, — моторошна сцена, немов хтось із вікна дивиться на свій власний похорон.

У залі раптом заворушились. Кілька депутатів зірвалися з місць і почали дослухатися, розчахнулись двері, і скоро від близького Тюїльрі долинули рушничні постріли, а от уже від глухого гарматного грому забряжчали вікна. Повстанці, вдираючись у замок, наскочили на швейцарську гвардію. Ганебно й поквапно втікаючи, король геть забувся віддати наказ або ж, як завжди, не мав сили здобутися на ясне «так» чи «ні». Вірна першому, нескасованому наказові, зоставшись в обороні, швейцарська гвардія захищала порожню шкаралущу монархії — Тюїльрі — і з наказу своїх офіцерів дала кілька залпів. Вони вже очистили двір, відібрали в напасників гармати, показавши цим, що відважний володар, ставши на чолі свого вірного війська, міг би з честю оборонитись. Аж тепер пригадав король, той безголовий володар, — скоро він таки справді позбудеться голови, — про свій обов’язок: не вимагати від інших хоробрості і крові, якщо сам виказуєш полохливість; він передав швейцарцям наказ припинити всяку оборону замку. Але й цього разу — одвічне й фатальне слово його королювання — запізно! За його нерішучість чи забудькуватість заплатили життям більше тисячі чоловік. Розлючене юрмисько безперешкодно вдерлося до безборонного замку. Знову засвітилися криваві ліхтарі революції: на піках понесли голови замордованих роялістів, і бойня скінчилася тільки об одинадцятій годині. Того дня більше не впало жодної голови, зате покотилася корона.

Не сміючи вимовити слова, королівська родина, затиснута у похмурій ложі, мимоволі чула й бачила все, що відбувалося на цьому засіданні. Спершу вони побачили, як забігли скривавлені, вкриті потом і порохом їхні вірні швейцарці, а за ними гналися переможні повстанці, що хотіли силою позбавити їх захисту Національних Зборів. Потім на стіл голови поскладали пограбоване з палацу: срібне начиння, скриньки, прикраси, листи та асигнації. Замкнувши вуста, Марія Антуанетта мусила слухати, як вихваляють призвідців бунту. Безборонно й безмовно мусила слухати, як виходять на трибуну депутати окремих секцій і щонайзатятіше вимагають усунути короля; слухати, як у доповідях фальшувалися найочевидніші факти, приміром, що вдарили на сполох за наказом із замку, що це замок обложив націю, а не нація замок. Вона знову могла бачити незмінну й щоразу повторювану картину: політики завжди стають боязкіші, як тільки зачують, що відміниться вітер. Той самий Верньо, що дві години тому від імені Зборів обіцяв, що швидше загине, ніж дасть зазіхнути на права конституційних органів влади, тепер поквапно капітулює, роблячи пропозицію про негайне усунення носія законної влади — отже, короля — й вимагаючи переселення королівської родини в Люксембурзький палац «під захист громадян і закону», — це означає ув’язнення. Щоб цей перехід не здався депутатам-роялістам занадто ґвалтовним, почали про око вимагати призначити спадкоємцеві трону вихователя, хоча насправді вже ні в кого й гадки не було за трон або короля. В нього відібрали єдине його право — право вето; законам, які він відхилив, Національні Збори вже тільки своєю владою надавали чинності, жоден погляд не спитав про згоду в цього безрадного, запрілого й утомленого від сидіння чоловіка в низькій комірчині, який, певне, в душі зрадів, що його вже ніхто не питатиме. Відтепер Людовіку XVI вже не треба нічого вирішувати. Надалі його долю вже вирішать.

Засідання тягнеться вже вісім, дванадцять, чотирнадцять годин. А п’ятеро загнаних в кошару людей не спали всю ту страхітну ніч, а від ранку для них проминула ціла вічність. Діти, що нічого в тім не розуміли, від утоми позасинали, в короля й королеви з чола рясно котиться піт, Марія Антуанетта знов і знов намочує хусточку, раз чи два чиясь милосердна рука простягнула їй склянку крижаної води. Роз’ятреними очима вона втомлено й водночас по-нелюдськи пильно вдивляється в той перегрітий казан, в якому вже не годину й не дві словесна машина обкручує їхню долю. Вона й рісочки в рот не взяла, та геть інакше було з її чоловіком. Не переймаючись глядачами, Людовік XVI сказав принести йому численні наїдки й, почуваючи себе в ложі не менш затишно, ніж перед срібним прибором у Версалі, неквапно жував та й жував своїми важкими щелепами. В цьому некоролівському тілі навіть найбільша небезпека не могла задавити сон і голод, важкі повіки помалу опустились, і серед битви, що точилася за його корону, Людовік XVI на якусь годину задрімав. Марія Антуанетта відсунулась від нього в темінь. В такі хвилини їй було завжди соромно за таку негідну слабість свого чоловіка, який більше дбав про шлунок, ніж про честь, і навіть серед найстрахітніших принижень спокійно міг запихатися й спати. Щоб не виказати свого обурення, королева відвертає палючий погляд, відвертається й від Зборів, і, мабуть, найрадніше, затулила б долонями вуха. Тільки вона сама відчуває ганьбу цього дня, а в пересохлому горлі вже стоїть жовчний присмак усього, що чекає на них попереду; але й на мить не втрачає вона гідності, незмінно виявляючи велич у хвилини, коли її зачіпають або впосліджують; ці заколотники не побачать у неї ні сльозини, не почують жодного зітхання — і вона тільки глибше й глибше відсувалась у темінь ложі.

Нарешті після вісімнадцяти немилосердних годин у розпеченій клітці королю і королеві дозволено перебратись у колишній монастир фейянів, де в голій, занедбаній келії їм поквапом спорудили ложе. Незнайомі жінки дали королеві Франції сорочку і якусь білизну; втративши всі свої гроші або в тій веремії геть забувши про них, вона мусила позичити кілька монет у своєї служниці. Аж тепер, коли вона вже сама, Марія Антуанетта трошки підкріпилась. Та під заґратованими вікнами й досі нема ще спокою, без кінця-краю — бо ж місто немов у гарячці — сновигають юрби людей, а від Тюїльрі долинає глухе стукотіння коліс. Це на підводах вивозять останки тисячі забитих — огидна нічна робота. А труп монархії прибрали серед білого дня.

Другого й третього дня королівській родині знов треба було сидіти на засіданнях Національних Зборів у тій самій страхітливій кошарі; вони відчували, як у тій вогненній печі дедалі більше розтає їхня влада. Ще вчора говорили про короля, а сьогодні Дантон уже мовить про «гнобителя народу», а Клоогс — про «особу, котру звуть королем». Ще вчора «місцем» для двору обирали Люксембурзький палац і доручали призначити вихователя для дофіна, а сьогодні присуд уже гостріший: короля слід поставити під «sauvegarde de la nation»[154] — делікатна назва для ув’язнення; крім того, Комуна, новий революційний уряд міста, створений у ніч на десяте серпня, не погоджується, щоб майбутньою резиденцією був Люксембурзький палац чи міністерство юстиції, і ясно каже чому: бо з обох тих будівель занадто легко втекти. Лиш у Тамплі вони можуть поручитися за безпеку «détenus»[155] — чимдалі виразніше проступає поняття «ув’язнення». Національні Збори, потай зрадівши, що здихались потреби вирішувати, переклали клопіт про короля на Комуну. Та пообіцяла відвезти королівську родину в Тампль з «усією належною в такому нещасті повагою»; на цьому й завершили, а словесний млин цілісінький день крутився далі й далі аж до другої години ночі, та ніхто не вступився за принижених, що, зігнувшись, сиділи в темній ложі, мов у затінку долі.

13 серпня нарешті підготували Тампль. За ці три дні пролягла величезна путь. До Національних Зборів абсолютна монархія існувала кілька сот років, від Національних Зборів до конституції минуло два роки, від конституції до штурму Тюїльрі — кілька місяців, від штурму Тюїльрі до ув’язнення — всього три дні. Ще кілька тижнів — і вже йти на ешафот, а звідти миттю скотитись у могилу.

13 серпня о шостій годині вечора королівську родину під проводом Петіона доставили до Тамплю — о шостій вечора, коли ще не впали сутінки, аж ніяк не вночі, бо ж хотіли, щоб переможний народ міг побачити на шляху до в’язниці своїх колишніх володарів, а насамперед зарозумілу королеву. Дві години зумисне повільно плуганилась карета через півміста, крім того, завернули ще й на Вандомський майдан, щоб Людовік XVI міг побачити скинуту з постамента й розбиту за наказом Національних Зборів статую свого прадіда, Людовіка XIV, і в душі не мав уже жодних сумнівів, що настав кінець не тільки його пануванню, а й усьому їхньому поріддю.

Того ж вечора, коли дотеперішній володар Франції перемінив замок своїх предків на в’язницю, змінив своє місце й новий паризький володар. Тієї ж ночі з двору тюрми Конс’єржері притягли ґільйотину й загрозливо встановили на Карусельнім майдані. Франція має знати: від 13 серпня країною править уже не Людовік XVI, а терор.

Тампль

Вже сутеніло, коли королівська родина добулася до Тамплю — колишнього замку тамплієрів. Вікна головної споруди — адже сьогодні в народу свято — світилися тисячами ліхтарів. Марія Антуанетта знала цей невеличкий палац. У щасливу й безжурну добу рококо тут жив королів брат граф д’Артуа, її товариш по танцях і розвагах. Колись узимку чотирнадцять років тому, закутана в пишні хутра, вона примчала сюди в розмальованих санях із дзенькотливими дзвіночками, аби нашвидку закусити в свого дівера. Сьогодні менш люб’язні господарі, члени Комуни, запрошують її зостатися тут надовше, а замість лакеїв біля дверей стовбичать пильні національні гвардійці й жандарми. Велику залу, в якій ув’язненим подали обід, ми знаємо зі славетного полотна «Чай у принца Конті». Зображені там хлопчик і дівчинка, що розважають концертом блискуче товариство, — не хто інші, як малий восьмирічний Вольфганг Амадей Моцарт і його сестра: ввесь той дім ніби бринів музикою та веселощами, і його останніми господарями були безжурні шляхетні втіхолюби.

Але житлом для Марії Антуанетти й Людовіка XVI Комуна призначила не той гарненький палац, у золочених дерев’яних панелях якого, мабуть, ще й досі видзвонює сріблом легка музика Моцарта, а дві сусідні прадавні круглі фортечні вежі зі шпичастими покрівлями. Спорудили їх у середні віки з величезного тесаного каменю, це були неприступні фортеці тамплієрів; сірі й похмурі, вони скидалися на Бастилію: побачивши ці примари вперше, кожен здригався від жаху. Кинувши погляд на величезні, обкуті залізом двері, низенькі вікна, похмурі, обнесені муром подвір’я, спогадувались призабуті балади минувшини, таємні суди, інквізиція, відьомські підземелля й кімнати тортур. Парижани неохоче й боязко позирали на ці залишки брутальної і жорстокої доби, які без усякої користі, а тому й удвічі таємничіше спиналися посеред жвавого міщанського кварталу; те, що саме ці давні, непотрібні споруди обрали за в’язницю для вже так само непотрібної монархії, було безжальним промовистим символом.

Наступні тижні пішли на зміцнення надійності цієї просторої тюрми. Аби ніщо не заважало наглядати, зруйнували кілька малих будиночків, що тулились під вежами, позрубували на подвір’ї всі дерева; крім того, голі, ніби виметені, подвір’я круг веж відокремили від решти споруд муром, так що перш, ніж потрапити до властивої цитаделі, треба було пройти три фортечні мури. Біля кожного виходу поставили сторожову будку, перед дверима на кожен поверх завбачливо розставили вартових, так що кожен, хто заходив або виходив, неодмінно мав проминати сім чи вісім постів. Опікувався в’язнями муніципалітет, жеребкуванням щодня обирали чотирьох нових комісарів, вони день і ніч по черзі наглядали за всіма приміщеннями, а ввечері мали забирати ключі від усіх дверей. Без осібного дозволу муніципалітету, крім них і міських радників, ніхто не міг увійти на територію Тамплю; ніякий Ферсен, ніякий щирий друг уже не зможе навідати королівську родину, можливість листуватись і спілкуватись — принаймні так здається — втрачено безповоротно.

Ще тяжчим для королівської родини став інший обачний захід. Вночі 19 серпня з’явилися два муніципальних урядовці й принесли наказ забрати всіх осіб, що не належать до королівської родини. Для королеви надто вже болючою була розлука з пані Ламбаль, яка, вже бувши в безпеці, самохіть повернулася з Лондона, щоб у великій біді підтримати свою подругу. Обидві відчували, що ніколи вже не побачаться; мабуть, при цьому прощанні, де не було ніяких свідків, Марія Антуанетта подарувала своїй подрузі останню пам’ятку своєї любові — ясне пасмо волосся, заховане в обручці з печальним написом: «Воно посивіло від горя»; згодом цей дарунок знайшли на знівеченім тілі замордованої герцогині. Виховательку пані де Турсель та її дочку теж забрали з цієї в’язниці — перевели до іншої, у Форс; така ж доля спіткала й почет короля — йому зоставили тільки одного камердинера. Тим самим знищили останню подобу двору, королівська родина — Людовік XVI, Марія Антуанетта, двоє їхніх дітей і принцеса Єлизавета — зосталася зовсім сама.

Страх, що передує якійсь події, здебільшого витерпіти важче, ніж саму подію. Хоч яким великим упослідженням була неволя для короля й королеви, все ж насамперед вони опинились у певній безпеці. Грубі мури, що замикалися навколо, забарикадовані подвір’я, вартові з незмінно наладованими рушницями унеможливлювали будь-які спроби втечі, зате водночас уберігали їх від ворожого міста. Королівській родині тепер уже не треба, як у Тюїльрі, щодня й щогодини прислухатися, чи не бамкає дзвін на сполох, чи не гримлять тривогу барабани, чи не наскочать сьогодні або завтра; в цій самотній вежі кожнісінький день панувала незмінна відокремленість, супокійна й певна відрубність і відірваність від усіх світових подій. Міський уряд негайно подбав про всякий чисто матеріальний добробут полоненої королівської родини — безжальна в боротьбі, революція, по суті, нітрохи не була нелюдською. Після кожного потужного удару вона незмінно на мить улягалась, не маючи й гадки, що саме паузи, ці очевидні послаблення ще дошкульніше нагадують переможеним про їхню поразку. Перевівши полонеників у Тампль, міський уряд зразу заклопотавсь, аби якомога скрасити ув’язнення. Чималеньку вежу оббили новими шпалерами, обставили меблями; цілий поверх із чотирьох кімнат відвели королю, й чотири кімнати — королеві, її шваґровій принцесі Єлизаветі й дітям. Вони будь-коли могли покидати похмуру, запліснявілу вежу й гуляти в саду; а передусім Комуна подбала про найважливіший, на жаль, складник добробуту короля — про добре і сите харчування. Біля його столу поралось аж тринадцять кухарів і слуг, на обід щодня подавали принаймні три супи, чотири закуски, дві печені, чотири легких страви, компот і фрукти; з вин — мальвазія, бордо, шампанське, так що за три з половиною місяці кухонні видатки склали близько тридцяти п’яти тисяч ліврів. Поки Людовіка XVI ще не трактували як злочинця, щодня дбали й про білизну, одяг та опорядкування помешкань. На його бажання йому достачили цілу бібліотеку з 257 томів — переважно латинські класики, — аби було чим гаяти час; у цей перший, дуже короткий період ув’язнення королівської родини нітрохи не скидалося на кару і, якщо не зважати на душевну пригніченість, король і королева могли супокійно й майже вдоволено жити. Вранці до Марії Антуанетти приходили діти, вона навчала їх або ж гралася з ними; опівдні всі разом обідали, по обіді грали в трік-трак або шахи. Поки король із дофіном гуляв у садку й пускав із ним змія, королева — занадто горда, щоб прилюдно гуляти під вартою, — здебільшого сиділа у себе в кімнаті, щось плела або шила. Ввечері сама вкладала дітей спати, потім ще трохи розмовляли або грали в карти; часом бралася, як раніше, грати на клавесині або трішки співати, проте, відірвана від світу й від подруг, Марія Антуанетта вже навіки втратила сердечну безжурність. Розмовляла мало, найрадніше любила зоставатись із дітьми або на самоті. На відміну від Людовіка XVI та його сестри, котрі ревно молились і постили, вона не мала втіхи в побожності, не проймалася байдужістю і терпінням. Її любов до життя не ламалась так легко, як у тих млявих натур: навіть відгороджений мурами, її розум обертався до світу, звикла до перемог душа не зрікалась, її не полишали надії — в тій бездіяльності її дух набирався сили. Лиш вона не змирилась із неволею; решта майже не відчуває ув’язнення: якби не нагляд, не постійний страх перед завтрашнім днем, то дрібний обиватель Людовік XVI та черниця мадам Єлизавета жили б саме так, як їм несвідомо хотілося вже віддавна, — у бездумному й безвідповідальному неробстві.

Та сторожа на місці. Вона без упину нагадує полоненикам, що їхньою долею вже порядкують інші. В їдальні Комуна почепила великий аркуш паперу з текстом «Декларації прав людини», на якому стояла болюча для короля дата друку — «Першого року Республіки». На латунних плитах, якими була обкладена грубка, він змушений був читати напис «Свобода і рівність», на обід некликаним гостем з’являвся комісар або комендант вежі. Кожен шматок хліба краяли чужі руки, дивлячись, чи нема там потайних листів; до в’язнів Тамплю не доходила жодна газета, кожного, хто заходив чи виходив із вежі, вартові найретельніше обшукували, пильнуючи захованих паперів; крім того, двері до кімнат замикалися зовні. Король і королева не могли й кроку ступити, щоб за ними не подибав тінню вартовий із зарядженою рушницею, всі розмови точилися при свідках, усе друковане потрапляло до них через цензуру. Тільки у своїх спальних покоях зазнавали вони щастя й милості побути на самоті.

Але чи був цей нагляд насправді зумисне жорстокий? Чи вартові й наглядачі, що пильнували королівських бранців, справді були бузувірами й катами, як то подають роялістські мученицькі легенди? Чи справді Марію Антуанетту та її рідню ненастанно впосліджували непотрібним катуванням і обирали для цього найбрутальніших санкюлотів? Комуна це заперечувала, але ж у неї був певний партійний інтерес. Потрібна надзвичайна обережність, аби правильно розв’язати вельми важливе питання, чи справді революція зумисне принижувала й мучила поваленого короля. Бо й саме поняття «революція» надзвичайно широке: це вервечка невпинних переходів від найвищого ідеалізму до правдивої дикості, від величі до жорстокості, від царини духу в світ насильства; воно міниться і міняється, бо завжди набирає барви від людей і обставин. У Французькій революції — як і в будь-якій — виразно зазначилось два типи революціонерів: революціонери від ідеалізму і революціонери від злоби; перші, стоячи вище за простолюд, прагли підтягти його до себе, підняти рівень життя й культури, дати освіту і свободу. Другі, котрим у житті не повелося, прагли помститися на тих, хто жив ліпше; маючи владу, намагались позбиткуватися над старими володарями. Такий поділ існує в усі часи, бо ж натура людська двоїста. Французьку революцію спершу очолювали ідеалісти, Національні Збори, що складалися з аристократів і міщан, із людей, котрих поважали в країні, котрі прагли допомогти народові, дати йому свободу — але визволений люд, та розкута сила, невдовзі обернувся проти своїх визволителів, у другій фазі почали переважати радикальні елементи, революціонери від злоби; щойно допавшись до влади, вони не могли опертися бажанню щедро нею потішитись. Позбувшись нарешті гніту, до стерна дорвалися ниці й брутальні люди, честолюбно прагнучи зробити революцію за своєю міркою, звести до власної душевної пересічності.

З таких революціонерів від злоби саме Еберові — найтиповішій і найогиднішій прояві — доручили піклування королівською родиною. Найбільш духовні й шляхетні революціонери — Робесп’єр, Каміль Демулен, Сен-Жюст — одразу вгледіли, ким є насправді цей найпаскудніший дьогтьомаз, навіжений крикун: гнояком на честі революції, і Робесп’єр — щоправда, запізно, — випалив його розпеченим залізом. Мавши підозріле минуле, прилюдно звинувачуваний у привласненні театральної каси, безпосадний і безсоромний, Ебер кинувсь у революцію, мов зацькована дичина до річки, течія понесла його, і він, як казав Сен-Жюст, «мов хамелеон, спритно міняв барви залежно від настроїв доби і небезпеки»; чим дужче революція плямувала себе кров’ю, тим червоніше робилося перо, яким він писав або, радше, гидив у своїй газеті «Père Duchesne»[156] — найпідлішому бульварному листкові революції. Найвульгарнішим тоном («приміром, якби називати Сену стічною канавою Парижа», — казав Каміль Демулен) він лестив там наймерзеннішим інстинктам щонайнижчих верств, знищивши таким чином усяку повагу до революції за кордоном; але завдяки такій популярності в бидла він, крім щедрих прибутків, здобуває місце в муніципальній раді й чимдалі могутнішу владу: на превеликий жаль, саме в його руки було віддано долю Марії Антуанетти.

Звісно, що, поставлений паном і сторожем над королівською родиною, такий чоловік з усією насолодою, притаманною ницим душам, тішився можливістю зневажати й утискувати австрійську ерцгерцогиню, королеву Франції. В безпосередньому спілкуванні він був зумисне люб’язний і зимний і завжди намагався показати, що він тут правдивий і законний представник нової справедливості, зате в «Père Duchesne» брутальною лайкою виливав свій гнів на те, що королева ухиляється від будь-якої розмови з ним. Голос «Père Duchesne», що ненастанно вимагав «залити сала за шкуру» й «rasoir national»[157] для «п’яниці та його шльондри», здіймався проти тих, кого щотижня найлюб’язніше провідував пан міський прокурор Ебер. Безперечно, язик у нього був лихіший за серце, але непотрібне приниження повалених полягало вже в тому, що саме цього найбільш огидного і нещирого патріота поставили начальником в’язниці. Бо, певне, Ебер нагнав страху на вартових і службовців. Боячися здатись ненадійними, вони були брутальніші, ніж насправді того хотіли; з другого боку, цей ненависний галас цілком несподівано допоміг ув’язненим, адже простодушні й невинні ремісники й міщани, поставлені Ебером на сторожу, в його «Père Duchesne» незмінно читали про «кривавого тирана» й про «австрійську марнотратну шльондру». І що ж вони бачать, постававши на чати? Незлобивого гладкого обивателя, що з синочком за руку гуляє в садку й разом із ним міряє, скільки квадратних дюймів і футів має подвір’я; бачать, як він багато й залюбки їсть, як довго сидить над своїми книгами. Скоро їм стає зрозуміло, що цей тупий і чесний батько родини навіть мухи не скривдить; справді, такого тирана ненавидіти важко, і якби Ебер не пильнував так суворо, то, мабуть, вартові, мов зі своїм приятелем, базікали, жартували й грали б у карти з цим сумирним добродієм. Звичайно, до королеви підступитися було важче. За столом вона ніколи не заводила мови з наглядачами, а коли приходила комісія, питаючи, чи нема в неї якихось бажань або скарг, вона незмінно відповідала, що нічого не хоче й нічого не потребує. Їй ліпше все перетерпіти, ніж просити ласки у своїх тюремних охоронців. Але таке благородство в нещасті якраз і зворушило тих простих людей; до жінки, котра вочевидь страждає, проймаються надто вже сильним співчуттям. Мало-помалу охоронці, що, власне, були соузниками своїх в’язнів, почали відчувати певну прихильність до короля й королівської родини — тільки це одне давало можливість зародитися різним спробам утечі. Отже, якщо вартові, як то змальовують роялістські мемуари, поводились надзвичайно грубо й зумисне по-республіканськи, час від часу брутально лаялись і гучніше, ніж треба, співали і свистіли, це робилося, власне, тому, щоб не примітили їхніх щирих уболівань. Простолюд ліпше, ніж ідеологи Конвенту, зрозумів, що у своїм нещасті скинуті заслуговують поваги; від цих нібито вкрай брутальних солдатів у Тамплі Марія Антуанетта зазнала менше ненависті й кривди, ніж свого часу в салонах Версаля.

Але час не стоїть на місці, і, хоча цього не видно за кам’яними мурами в’язниці, зовні він летить на широких крилах. Із кордонів надходять лихі вістки, Пруссія та Австрія нарешті посунули полки і в першій битві розігнали революційну армію. У Вандеї повстали селяни, розпочалася громадянська війна, англійський уряд відкликав своїх послів, Лафайєт, обурений радикалізмом ним же породженої революції, покинув військо; стало сутужно з харчами, збаламутився народ. Як і після кожної поразки, з тисяч язиків зіскакує найстрашніше слово — «зрада!» — і збурює ціле місто. Тоді Дантон, наймогутніший і найбезоглядніший діяч революції, піднімає кривавого прапора терору й ухвалює страхітливе рішення: за три вересневі дні й ночі знищити всіх хоч трохи підозрілих, що сидять по в’язницях. У дві тисячі приречених потрапила й королевина подруга герцогиня де Ламбаль.

Замкнена в Тамплі, королівська родина не знала про ці жахітні події, адже вона не чула живого голосу, не бачила друкованого слова. Лише зачули, як раптом ударили на сполох, а Марія Антуанетта вже знала цей бронзовий клекіт птахів-віщувальників лиха. І там, де двигтять над містом їхні потужні металеві крила, зірветься буря, прилетить нещастя. Ув’язнені занепокоєно шепочуться у вежі. Може, герцог Брауншвейзький із військом уже нарешті стоїть перед брамою? Може, проти революції вже почалася нова революція?

А за закритою брамою Тамплю радиться вкрай стривожена варта й міські урядовці — вони знають більше. Вирвавшись наперед, вісники повіли, що з передмість суне величезна юрба, несучи на піці голову забитої герцогині де Ламбаль з розмаяними косами й тягнучи за собою її голе, скалічене тіло; безперечно, сп’яніла від крові та вина, ця зграя нелюдів і вбивць хоче тепер насититись останнім канібальським тріумфом: показати Марії Антуанетті мертву голову й голе, понівечене тіло її забитої подруги, з котрою, як усі щиро вірять, вона довгі роки впадала в розпусту. Варта розпачливо послала в Комуну за військовим підкріпленням, бо сама вона не змогла б опиратися тій навіженій юрбі, але підступний Петіон завше робився невидимий, коли насувалась небезпека; ніяких підкріплень не прийшло, і стовпище зі своїми страхітливими трофеями вже вирує біля головної брами. Аби не розлютити юрбу ще дужче й уникнути нападу, який, без сумніву, закінчився б убивством королівської родини, комендант намагався трохи вгамувати юрмисько: вакхічну процесію він зразу запустив у зовнішній двір Тамплю — і люд, мов каламутний рівчак, запінився у брамі.

Два канібали тягли за ноги голий обрубок тіла, третій розмахує скривавленими нутрощами, ще один піднімав на піці бліду, аж зелену закривавлену голову герцогині. З цими трофеями вони квапились удертися до вежі, щоб, як усі кричали, примусити королеву цілувати голову її хвойди. Силою проти цих шаленців зробити б нічого не вдалося, тож один із комісарів Комуни спробував удатися до хитрощів. Примітний завдяки депутатській перев’язі, він домігся тиші й виголосив промову. Аби підманити юрбу, він спершу похвалив її за ті величні діяння й запропонував, що було б ліпше пронести голову по всьому Парижу, щоб увесь люд міг тішитись цими «трофеями» як «вічним монументом перемоги». На щастя, облесні слова подіяли, сп’янілі з несамовитим ревом потяглися з двору, щоб до самого Пале-Роялю волочити по вулицям голе і знівечене тіло.

Тим часом замкненим у вежі вже не ставало терпцю. Вони чули безладний галас оскаженілої юрби й не розуміли, чого вона вимагає і прагне. Але по штурмах Версаля й Тюїльрі вони вже знали цей лиховісний гомін і помітили, як біжать до брами бліді й стривожені солдати, щоб боронитись від якогось ворога. Занепокоєний король спинив одного національного гвардійця. «Гаразд, пане, — рвучко відповів той, — якщо вже вам так закортіло знати: вони хочуть показати вам голову пані Ламбаль. Я порадив би вам показатись у вікні, якщо ви не хочете, щоб народ прийшов аж сюди».

Заледве він докінчив, як почувся глухий зойк: знепритомніла Марія Антуанетта. «Це була єдина мить, — писала згодом її дочка, — коли їй забракло сили».

Через три тижні, 21 вересня, вулиці знову заклекотіли. Ув’язнені знову тривожно нашорошили вуха. Але цього разу не гнів шумує, — буяє народна радість; було чути, як унизу зумисне гучно кричали рознощики газет: «Конвент скасував монархію». Наступного дня з’явилися депутати, щоб оголосити королю, який, власне, вже й не був королем, що його позбавили трону. Людовік Останній — так його надалі називатимуть, аж поки зневажливо прозвуть Луї Капетом — сприйняв цю вістку так байдуже, як і шекспірівський король Річард II:

А королю ж як бути? Підкоритись?

Що ж, підкорюсь. Мене взялися скинуть?

Я згоден. Королівський титул втратить?

Господь із ним, із титулом отим![158]

Від темряви марно сподіватися світла, від давно безсилого — сили. Цей отупілий чоловік давно вже ніяк не заперечував проти всіх принижень, промовчала й Марія Антуанетта; вони обоє, мабуть, відчули полегшення. Бо віднині з них знято відповідальність і за власну долю, і за долю держави, тепер вони вже не можуть десь помилитись або щось забути, — треба лише подбати про ті недовгі роки, які, можливо, їм ще зоставлять. Тепер найкраще зазнати дрібних людських радощів — навчати дочку шити або гри на клавесині, намагатись поліпшити велике й по-дитячому незграбне письмо сина, виконуючи з ним укупі домашні завдання (щоправда, зараз мерщій треба роздерти всі аркуші, бо ж на папері, — хіба може шестирічний хлопчик збагнути те, що відбувається? — дитя й досі виводить щойно засвоєне «Louis Charles Dauphin»)[159]. Розв’язувати загадки з нового випуску «Mercure de France»[160], гуляти в садку й повертатися додому, стежити, як на каміні нестерпно довго повзуть стрілки старовинних дзиґарів, дивитись, як в’ється димок над далекими покрівлями і як осеневі хмари везуть на собі зиму. І насамперед намагатися забути, що було колись, і звикати думати про те, що прийде й неодмінно має прийти.

Здавалося, тепер революція сягнула своєї мети. Короля скинули, він відрікся без усяких заперечень і сумирно живе з дружиною та дітьми у своїй вежі. Але кожна революція — це куля, що котиться вперед. Хто керує нею й хоче зоставатися вождем, той, мов циркач на кулі, мусить невпинно перебирати ногами, аби не втратити рівноваги, — її розвиток, мов бурхливий потік, ніколи не вщухає. Це знає кожна партія і, як смерті, боїться пасти задніх. Праві бояться поміркованих, помірковані — лівих, ліві — свого крайнього крила — жирондистів, жирондисти — прихильників Марата; вожді — народу, генерали — солдатів, Конвент — Комуни, Комуна — секцій — і саме цей взаємний заразливий страх утягнув усі партії в запеклі перегони, адже кожен боявся видатися поміркованим, — тільки це перетворило Французьку революцію на нестримний потік, вона бігла й наздоганяла саму себе, ніде не можучи зупинитись і далеко відбігши від власної мети. Руйнувати наперед обране місце спочинку і мчати далі, ледве сягнувши мети, — ось її доля. Спершу знехтувавши королем, а потім усунувши його, революція гадала, ніби виконала своє завдання. Але позбавлений трону й корони цей безталанний і нешкідливий чоловік і надалі залишався символом; отже, якщо Республіка витягала з могили навіть останки померлих сотні років тому королів, щоб спалити те, що давно вже стало прахом, то хіба ж можна було терпіти навіть просто тінь живого короля? Тож вожді гадають, що політичну смерть Людовіка XVI потрібно доповнити фізичною, аби вберегтися від можливої реставрації. Для радикалів Республіка стоятиме міцно лише тоді, коли її підвалини окроплять королівською кров’ю; скоро до цієї вимоги, боячись відстати в гонитві за народною прихильністю, приєдналися й ті, що були менш радикальні, — й уже на грудень призначили процес проти Луї Капета.

В Тамплі про цю загрозливу ухвалу дізнались із того, що раптом прийшла комісія й почала відбирати «всі ріжучі предмети» — ножі, ножиці та виделки, — отже, «détenu»[161], за яким лише просто наглядали, стає обвинуваченим. Потім Людовіка XVI відділили від родини. Відтоді він не міг бачити ні дітей, ні дружини, й жорстокість цієї кари посилювало те, що він жив у тій самій вежі, тільки на поверх нижче. Всі ці фатальні тижні жінка жодного разу не могла перемовитись із власним чоловіком, не знала, як проходить суд і які його рішення. Їй не дозволяли читати газет, не можна було розпитати чоловікових адвокатів — безталанна в жахливій непевності й тривозі мусила сама переживати ці нестерпні, скорботні дні. Поверхом нижче, під підлогою, вона чує важку чоловікову ходу й не може його побачити, не може до нього заговорити — той чисто безглуздий захід прирік її на несказанні муки. І коли 20 січня до Марії Антуанетти з’явився муніципальний службовець і трохи здушеним голосом повідомив, що сьогодні, як виняток, їй із дітьми дозволяється спуститись до чоловіка, вона зразу збагнула всю страхітність такої ласки: Людовіка XVI засудили до страти, діти востаннє бачитимуть батька, вона — чоловіка. Зглянувшись на печальну мить, — хто завтра піде на ешафот, того можна вже не боятися, — варта й чотири муніципальні урядовці вперше зоставили на самоті родину, що востаннє зібралася докупи, — чоловіка, дружину, сестру, дітей; за прощанням наглядали тільки через скляні двері.

Ніхто не був присутній у ту патетичну мить зустрічі після довгої розлуки й заразом прощання навіки; те, що писалося про це, — лише довільні романтичні вигадки, так само, як і ті сентиментальні гравюри, що в солодкавому стилі доби принижували трагічність такої миті сльозливим зворушенням. Навіщо перебільшувати розпач і як сумніватись у тому, що прощання з батьком її дітей було найболючішою миттю в житті Марії Антуанетти? Вже навіть просто бачити приреченого, засудженого на смерть, хай буде він найчужіший, напередодні страти — нестерпна мука для будь-якої чулої людини; а з цим чоловіком, хоч вона не любила його й давно віддала своє серце іншому, Марія Антуанетта все ж прожила день у день двадцять років і народила йому чотирьох дітей, а в ці неспокійні дні він завжди був добрий до неї і дуже їй відданий. Завдяки безміру спільно пережитих страждань, вони, поєднані спершу самими державними інтересами, по-людськи зблизились у похмурі дні ув’язнення й жили в ліпшій душевній злагоді, ніж колись у безжурні роки. Та й крім того, королева знає, що скоро їй самій доведеться подолати той останній щабель. Король лише трохи її випередив.

В цю важку передсмертну годину цілковита нечулість — те, що занапастило ввесь вік короля, — стала цьому бідоласі в пригоді; нестерпна в інші хвилини незворушність у цю вирішальну мить надала Людовіку XVI певної моральної величі. Він не виказував ні страху, ні тривоги, чотири комісари в сусідній кімнаті жодного разу не почули, щоб він підвищив голос чи, може, заридав; на цьому прощанні з рідними цей до жалю недолугий чоловік, цей нездалий король виявив більше сили й гідності, ніж будь-коли у своєму житті. Засуджений спокійно, як і будь-якого іншого вечора, підвівся о десятій годині, даючи родині знак полишити його. Марія Антуанетта не сміла суперечити його очевидній волі, тим більше, що заради святої неправди він обіцявся зайти до неї востаннє о сьомій годині ранку.

Запала тиша. Королева піднялася нагору й зосталася сама, прийшла довга й безсонна ніч. Нарешті засіріло — і немов прокинулись страхітливі звуки готувань. Прогримотів важкий віз, на сходах — угору й униз — затупотіли кроки — чи то сповідник, міські урядовці чи, може, вже кат? Потім залопотіли барабани прибулого полку, вже зовсім розвиднілось, настав день, усе ближче підходила година, що навіки відбере в дітей батька, а в неї самої — чесного, вірного й доброго супутника стількох років. Замкнена в кімнаті з невблаганним сторожем на дверях, згорьована жінка не може зійти на кілька сходинок униз, не може чути й бачити всього, що там коїться, уявляючи в тисячу разів більше страхіть, ніж було їх насправді. А потім упала жаска тиша. Короля вивели з дому, важкі підводи погуркотіли до місця страти. Через годину ґільйотина дала Марії Антуанетті — колишній австрійській ерцгерцогині, потім дофіні і зрештою королеві Франції — нове ім’я: вдова Капет.

Сама

Після твердого удару сокири запала приголомшлива тиша. Страчуючи Людовіка XVI, Конвент прагнув тільки провести криваву межу між монархією і Республікою. В жодного з депутатів, які здебільшого з потаємним жалем підсунули під сокиру цього недолугого добрягу, зразу й гадки не було звинувачувати ще й Марію Антуанетту. Комуна без обговорень уволила прохання вдови, надіславши їй жалобне вбрання, нагляд значно послабився, і якщо взагалі ще тримали Габсбурґівну з дітьми, то лише тому, що сподівалися мати неоціненного заручника, котрий згодиться в боротьбі проти Австрії.

Але прорахувалися, французький Конвент надто вже переоцінив родинні чуття Габсбурґів. Геть тупий і нечулий, зажерливий, позбавлений гідності й душі, імператор Франц навіть не думав витягти з імперської скарбниці, в якій, крім славетних флорентійських діамантів, була ще й сила інших коштовностей, хоча б один камінець для викупу рідної тітки; до того ж австрійська воєнна партія натисла на всі підойми, щоб звести переговори нанівець. Хоча Відень спершу врочисто ознаймив, що починає війну тільки в ім’я ідеї і аж ніяк не заради анексій та контрибуцій, але — невдовзі й Французька революція теж відречеться своїх слів — така вже природа у війни, що вона неминуче стає загарбницькою. За всіх часів генерали не терплять, щоб хтось заважав їм воювати, надто рідко, як на їхній норов, народи надають їм таку добру нагоду — і тому, вважають вони, чим довше, тим ліпше. І марно старий Мерсі, на якого всякчас насідався Ферсен, нагадував Віденському дворові, що відколи в Марії Антуанетти відібрали титул королеви Франції, вона знову стала австрійською ерцгерцогинею і членом імператорської родини, отже, моральний обов’язок імператора — вимагати її повернення. Але як мало важить ув’язнена жінка у світовій війні, жива людина — в цинічній політичній грі! Повсюди в серцях був холод, а двері на замкові. Кожен монарх твердив, ніби він увесь перейнявся жалем, але ніхто й рукою не ворухнув. І Марія Антуанетта могла б повторити слова, сказані колись Людовіком XVI Ферсенові: «Ввесь світ покинув мене».

Ввесь світ покинув її — відчуває Марія Антуанетта, замкнена у своїм самотнім покої. Але воля до життя в неї ще досі не зламана, а з цієї волі виростає рішучість самій собі зарадити. В неї змогли відібрати корону, але, хоча вже постаріла і змучена, вона зберегла дивовижну силу і чари здобувати прихильність навколишніх. Усі перестороги, вжиті Ебером та іншими членами муніципалітету, виявились марними супроти німбу земної величі, таємничої магнетичної сили, якою істинна королева ще й досі осявала тих дрібних обивателів — сторожів та урядовців. Уже через кілька тижнів усі або майже всі присяжні санкюлоти, які мали стерегти Марію Антуанетту, з охоронців обернулися на її потаємних помагачів і попри суворі розпорядження Комуни було пробито невидимий мур, що відгороджував королеву від світу. Завдяки прихильним вартовим із вежі й до вежі невпинно переправлялися вістки та новини, написані цитриновим соком або симпатичним чорнилом на дрібних клаптях паперу, — ними затикали пляшки з водою або ж їх доставляли через комин. Винайшли мову жестів, аби в пику невсипущим комісарам щодня сповіщати королеві політичні й воєнні новини; крім того, домовились, що один, власне, для цього й приставлений рознощик газет гучно кричатиме біля Тамплю про найголовніші події. Мало-помалу таємне коло помагачів ставало ширшим. І тепер, коли поряд уже не було Людовіка XVI, котрий своєю нерішучістю паралізував будь-яку дію, всіма покинута Марія Антуанетта вже сама зважується добутись на волю.

Коли сплав золота й срібла занурити в азотну кислоту, срібло розчиниться і зостанеться чисте золото. Небезпека — як та кислота. Вона відділяє те, що змішане в звичайному, супокійному житті, — людську відвагу від боягузтва. Тільки-но короля притягли до Парижа, як боягузи старого суспільства, аристократи-егоїсти миттю повтікали за кордон. Зосталися тільки щиро віддані, і кожен, хто не втік, був безперечно надійним, бо колишнім слугам короля в Парижі загрожувала смерть. До цих сміливців насамперед належав колишній генерал Жаржей, дружина якого була фрейліною Марії Антуанетти. Щоб повсякчас бути неподалік від королеви, він покинув безпечний Кобленц і дав знати, що готовий на будь-яку жертву. Через два тижні після страти короля, 2 лютого 1793 року, до Жаржея з’явився незнайомий чоловік і несподівано запропонував йому визволити Марію Антуанетту з Тамплю. Жаржей недовірливо дивився на чужинця, що мав вигляд достеменного санкюлота. Відразу спала думка про шпигуна. Але незнайомець простяг йому крихітний, писаний безперечно рукою королеви клаптик паперу: «Можете покластися на того, хто говоритиме з вами від мого імені й передасть цю записку. Я знаю, що в нього на мислі, вже п’ять місяців, як він мені відданий». Це Тулан, один із постійних вартових Тамплю, вкрай цікава з психологічного погляду постать. 10 серпня, коли трощили монархію, він у гурті перших добровольців штурмував Тюїльрі, похвальна медаль за ту звитягу пишалась на його грудях. Завдяки такому щирому вияву його республіканських переконань муніципалітет доручив йому як надто вже надійному й несхибному стерегти королеву. Але Савл перекинувся на Павла. Зворушений стражданнями жінки, котру мав пильнувати, Тулан став її найвірнішим другом, хоч колись оружною рукою брав її дім, і виказував королеві стільки жертовної відданості, що в своїх потаємних записках Марія Антуанетта завжди називала його прізвиськом «fidèle», «вірний». З усіх причетних до визвольної змови тільки цей чудний Тулан важив головою не заради грошей, а заради простої людяності, а може, ще й потягу до небезпечних пригод: сміливці завжди полюбляють ризик, і — так воно споконвіку ведеться — ті, хто прагнув самої вигоди, спритно зуміли врятуватися, ледве зірвалося діло, і тільки Тулан розплатився життям за свою шалену відвагу.

Жаржей повірив незнайомцеві, але не безоглядно. Будь-який лист можна сфальшувати, всяке листування небезпечне. І Жаржей вимагає, щоб Тулан допоміг йому пробратися в Тампль, де б він сам міг усе обговорити з королевою. Провести чужого чоловіка, дворянина, в тісно обложену вежу попервах здавалося нездійсненним. Але тим часом королева, обіцяючи гроші, здобула серед варти нових помічників, і вже через кілька днів Тулан приніс від неї нову записку: «Якщо ви вже надумали прийти, то було б краще зробити це чимшвидше, але, бога ради, стережіться, щоб вас ніхто не впізнав, а надто та жінка, що разом із нами сидить у в’язниці». Та жінка звалася Тізон, і королевине передчуття, ніби вона шпигунка, було непомильне, — завдяки її ворожій пронозуватій пильності їх спіткала невдача. Але спершу все вдалося: Жаржей пробрався до Тамплю, та ще й так, мов це діялось у детективній комедії. До в’язниці щовечора заходив ліхтарник, адже за наказом комісарів уся околиця мала бути вкрай добре освітлена, бо ж темрява могла посприяти втечі. Пославшись, що один з його приятелів для розваги хоче оглянути Тампль, Тулан умовив ліхтарника, щоб той на один вечір позичив йому свій одяг і причандали. Ліхтарник засміявся й пішов до шинку пропивати отримані гроші. Тож перебравшись, Жаржей щасливо дістався до королеви й погодив із нею сміливий план утечі: переодягнувшись у мундири комісарів й узявши крадені папери, вона й пані Єлизавета мали вийти з вежі в чоловічому одязі, вдаючи членів муніципалітету, котрі щойно провели інспекцію. Важче було переправити дітей. Але й тут зарадив щасливий збіг: той ліхтарник часто брав із собою своїх малих дітей. Тож його роль візьме на себе який-небудь рішучий дворянин і спокійно, ніби він із ними й прийшов, виведе за мури двох дітей у лахмітті. Поблизу мають чекати три легкі карети: одна для королеви, її сина й Жаржея, друга для її дочки й другого змовника — Лепітра, третя — для пані Єлизавети й Тулана. Маючи п’ять годин до того, як їх почнуть шукати, вони сподівались у цих легких каретах утекти від будь-якої погоні. Королеву нітрохи не лякав цей зухвалий план. Вона згодилась, а Жаржей сказав, що вже готовий поєднатися з другим змовником — Лепітром.

Другий змовник — балакучий, миршавий і кульгавий, — колишній учитель Лепітр, про котрого й королева писала: «Ви побачите нового чоловіка, ззовні він аж ніяк не приваблює, але він нам конче потрібен, і ми мусимо його прихилити до себе», — грав у цій змові чудну роль. До участі в ній його навернула не людяність, і аж ніяк не потяг до пригод, а чималенька сума, пообіцяна Жаржеєм, — шкода, що її не було зразу, бо, на превеликий подив, шевальє Жаржей не мав ніяких зв’язків із правдивим фінансистом контрреволюції в Парижі бароном Бацом; обидві їхні змови готувалися майже одночасно, хоч ніде й не сплітались, а самі вони й не знали один про одного. Так згаяли час, найдорожчий час, бо довелося шукати порозуміння з колишнім банкіром королеви. Нарешті, пробуючи так і сяк, удалося назбирати гроші. Але тим часом сполошився Лепітр, котрий, бувши членом муніципалітету, вже дістав фальшиві паспорти. Рознеслася чутка, ніби закрили всі виїзди з Парижа й найретельніше обшукують кожну карету, — обережний чоловік перелякався. А може, з якихось ознак він примітив, що на них уже чатує шпигунка Тізон; хай там як, але він відкинувсь, і вже не можна було вивести з Тамплю всіх чотирьох в’язнів одночасно. Можна було врятувати лише королеву. Жаржей і Тулан намагалися її переконати. Але Марія Антуанетта з істинним благородством відмовилась добуватися на волю самотою. Краще вмерти, ніж залишити дітей! Вочевидь розчулившись, вона обґрунтовує Жаржею своє непохитне рішення: «Ми на хвилинку віддалися мріям, оце й усе. Але я мала велику втіху отримати при цьому ще один доказ Вашої відданості. Я вірю Вам безмежно. Ви б переконалися, що я відважна й несхитна в будь-якій ситуації, але інтереси сина — єдине, про що я мушу дбати, і хоч яка я була б щаслива вибратися звідси, я все ж не можу пристати на розлуку з ним. З Ваших учорашніх слів я розумію, що Ви хочете мені тільки добра, і, повірте, всім серцем відчуваю щирість Ваших спроб допомогти мені, а ще й те, що такої нагоди вдруге ніколи не трапиться. Але якби я полишила дітей, я ніде не знайшла б утіхи».

Жаржей виконав свій лицарський обов’язок, тепер він уже нічим не допоможе королеві. Але цей вірний прихильник таки може їй прислужитися, через нього вона напевне переправить друзям і родичам за кордон останні пам’ятки життя і любові. Незадовго до страти Людовік XVI через камердинера передав своїй родині як пам’ятки перстень із печаткою й невеличке пасмо волосся, проте комісари, гадаючи, що навіть дарунки рокованого на смерть є потайними знаками для змовників, відібрали й запечатали ці реліквії. Ті печаті заради королеви зламав той самий безумно сміливий Тулан і заніс пам’ятки Марії Антуанетті. Але вона відчувала, що сховок у неї недовгий і непевний, і нарешті, маючи надійного посланця, передала перстень і волосся на волю в руки королевих братів. І в листі до графа Прованського писала: «Оскільки в мене була вірна людина, на яку ми можемо покластися, я скористалась нагодою, аби Вам, братам моїм і друзям, переслати ці реліквії, які у Ваших руках збережуться найліпше. Подавець розповість Вам, яким дивовижним способом удалося здобути ці неоціненні пам’ятки. Я утримаюсь називати тих людей, котрі стали нам тепер у такій великій пригоді. Терплячи незмірні муки і не маючи змоги подати Вам хоч найменшу вісточку, ми ще дужче страждали від жорстокої розлуки. Хай же не буде вона довга! А поки що люблю й обіймаю Вас і кажу це від усього серця». Подібного ж листа вона послала і до графа д’Артуа. Проте Жаржей і далі не зважувався покинути Париж, сміливець усе сподівається, що зможе чимось допомогти Марії Антуанетті. Однак урешті це стало безглуздим ризиком. Незадовго перед від’їздом Тулан передав йому останню королевину записку: «Прощавайте й, оскільки взялися виїздити, то, гадаю, це ліпше зробити негайно. Боже, як мені жаль Вашої бідолашної дружини! І яка ж я буду щаслива, коли ми скоро зможемо з’єднатися! Ніколи я не зможу віддячити Вам за все, що Ви зробили для нас. Прощавайте! Ох і жорстоке це слово!»

Марія Антуанетта здогадується й знає, що це востаннє вона може послати в далечінь вірного посланця, — їй трапилась єдина, безповоротна нагода. Невже більш нікому не переказала вона слова, не передала якоїсь любовної пам’ятки, а тільки тим двом, графові Прованському й графові д’Артуа, котрим не було за що дякувати і котрих тільки рід зобов’язував зберігати братові реліквії? Невже справді не передала вона ніякого вітання тому, хто після її дітей був для неї найдорожчим у світі, — Ферсенові, якому вона казала, що «не може жити» без вісток від нього, і якому ще з пекельного кола обложеного Тюїльрі послала обручку, щоб він довіку пам’ятав про неї? І тепер, при цій останній, безповоротній нагоді, хіба ж не мала вона знову розкрити йому своє серце? Однак ні, в мемуарах Ґоґеля, який, посилаючись на документи, описав той від’їзд Жаржея й подав усі листи, за Ферсена нема й слова, ніхто його не згадує, — а ми розчаровані: наше відчуття, ніби найглибші душевні пориви вимагали останньої вістки, виявилося хибним.

Аж ні, не хибним. Марія Антуанетта й справді — хіба ж могло бути інакше? — навіть у своїй крайній самотності не забула про милого, і ті вістки з обов’язку до братів були, можливо, лише приводом, аби приховати щиру вістку, яку ревно доніс найвірніший Жаржей. Та 1823 року, коли з’явилися ті мемуари, Ферсена вже оповили змовою мовчання, що мала приховати від нащадків інтимні стосунки. І тут лукаві, як візантійці, видавці проминули в листах найважливіше для нас місце. Аж через сто років воно вийшло на світ, показавши, що почуття королеви ніколи не були палкіші, як у ті дні перед загибеллю. Щоб повсякчас жеврів у серці втішний спогад про коханого, Марія Антуанетта попросила зробити їй обручку, на якій замість королівських лілей (таку обручку вона вже віддала Ферсенові) вирізьбили Ферсенів герб; як він в пору розлуки носив на пальці королевин девіз, так і вона носила герб шведського дворянина; щоразу, глянувши на свою руку, королева Франції згадувала коханого. Й оскільки нарешті трапилась нагода послати йому ще одну — вона відчуває, що останню, — любовну пам’ятку, вона прагне йому показати, що разом із обручкою береже й невмирущу любов. Вона вдавила обручку з гербом і написом у гарячий віск і через Жаржея послала цього відбитка Ферсенові, — ніяких слів більш не треба, вона тим сказала все. «Той відбиток, що я доклала, — писала вона Жаржеєві, — будь ласка, передайте знаній вам особі, котра торік узимку приїздила до мене з Брюсселя. Скажіть стражденному, що тепер цей девіз правдивіший, ніж будь-коли».

Так що ж то за напис, вирізьблений за наказом Марії Антуанетти і «правдивіший, ніж будь-коли»? На тім персні з печаткою, на якім королева Франції звеліла зобразити герб незначного шведського дворянина і який носила навіть у в’язниці, позбувшись усіх своїх мільйонових прикрас?

Девіз складався з п’яти італійських слів, і за п’ядь від могили вони звучали щиріше, ніж будь-коли: «Tutto a te me guida», «Все веде мене до тебе».

Перш ніж живе тіло стане прахом і надійде безвічна розлука, в цьому безмовному вітанні приреченої на смерть іще раз забуяв пломінь пристрасті, і далекий милий знає, що це серце до останньої хвилини билося любов’ю до нього. В цім прощальнім вітанні думки про вічне: ствердження неминущості любові у минущому житті. Останнє слово цієї величної й нечуваної любовної трагедії в затінку ґільйотини вже промовлене — можна опускати завісу.

Остання самотність

Тепер на душі вже легше, останнє вона сказала, почуття вилились вільно й природно. Їй полегшало, тепер із твердим і спокійним серцем можна чекати того, що має статися. Марія Антуанетта розпрощалася зі світом. Надії скінчилися, ні до яких спроб порятунку вона вже не вдається. Знає, що нема чого розраховувати ні на Віденський двір, ні на перемогу союзницьких військ; а в місті — відтоді, як поїхав Жаржей і з наказу Комуни відкликали вірного Тулана, — теж уже нема рятівників. Завдяки шпигунці Тізон міський уряд став пильніший до варти; якщо досі спроба визволення була лише ризиком, то тепер би стала безглуздям і самогубством.

Але є натури, яких незбагненно вабить саме небезпека, які грають ва-банк із життям; тільки взявшись за неможливе, вони можуть відчути свою силу, плетиво найсміливіших пригод — єдине, що дає їм утіху в житті. У звичайні часи таких людей можна й не помітити — для них життя занадто нудне і тісне, кожен учинок — боягузтво; їхня шалена відвага потребує шалених завдань і божевільних цілей; братися за безумне й неможливе — їхня найпотаємніша пристрасть. Такий чоловік жив тоді в Парижі, і звали його барон Бац. Поки монархія мала пошану і блиск, цей заможний дворянин погірдливо зостававсь у затінку — навіщо гнути шию заради якоїсь посади чи значніших прибутків? Аж тільки небезпека пробудила в ньому авантюрника. Аж тоді, коли засудженого короля всі вже вважали пропащим, цей Дон Кіхот роялізму по-геройськи безумно заходився його рятувати. Певне, протягом усієї революції цей шаленець був там, де найбільша небезпека, він ховавсь у Парижі під десятками прибраних імен, аби самотнім і безвісним боротися проти революції. Він пожертвував усі свої статки на незліченні заходи, найбезглуздішим із яких було те, як він, коли вели на страту Людовіка XVI, раптом вискочив посеред восьмидесятитисячного озброєного натовпу, махнув шаблею й загорлав щосили: «До мене, хто хоче врятувати короля!» Але ніхто не пристав до нього. В цілій Франції ніхто більше не мав такої безумної відваги, щоб серед білого дня спробувати видерти в цілого міста, у величезної армії однісіньку людину. Отже, перш ніж варта отямилась від несподіванки, барон де Бац знов пірнув у натовп. Але ця невдача не відібрала в нього мужності, він готувався перевершити власне діяння, взявшись одразу після страти короля до фантастично сміливого плану порятунку королеви.

Бистрим оком барон де Бац зразу примітив слабке місце революції, її найглибше, найпотаємніше отруйне насіння, котре Робесп’єр намагався випекти розпеченим залізом: зародки корупції. Разом із політичною владою революціонери отримали державні посади, а до всяких державних посад прилипають гроші, та найстрашніша трутизна, що роз’їдає душу, мов іржа залізо. Пролетарські створіння, дрібні людці, котрі ніколи не мали справи з великими грошима, ремісники, писарі і доти безробітні агітатори, роздаючи військові замовлення, роблячи реквізиції, розпродуючи майно емігрантів, раптом без усякого контролю стали розпорядниками величезних сум, і мало хто з них мав Катонову силу опертися тій нелюдській спокусі. Між політичними поглядами і наживою утворилися темні зв’язки, чимало несамовитих революціонерів, прислужившись Республіці, тепер із не меншим шалом почали на ній заробляти. І барон де Бац, мов у ставок із коропами, котрі нестямно пруться до наживки, рішуче закинув свого гачка поміж продажних урядовців, нашіптуючи магічне слово, яке й сьогодні збаламучує розум не менш, ніж тоді: мільйон. Мільйон кожному, хто допоможе витягти королеву з Тамплю! Такою сумою можна пробити навіть найгрубші мури, на відміну від Жаржея, барон де Бац працює не з дрібнотою, не з ліхтарником та окремими солдатами, а сміливо й рішуче ставить на все: купує не підлеглих урядовців, а головні охоронні установи, й насамперед найважливішого члена муніципалітету колишнього торговця лимонадом Мішоні, головного інспектора в’язниць, отже, й Тамплю. Другим його козирем був військовий начальник цілої секції — Кортей. Таким чином рояліст, якого за описом зовнішніх прикмет день і ніч шукала поліція й усі державні установи, взяв у свої руки й цивільну управу, і військову охорону Тамплю, і поки в Конвенті і Комітеті Безпеки вергали громи проти «мерзенного Баца», він, зусібіч добре прикритий, простував до своєї мети.

Але в неперевершеного змовника барона де Баца з холодним — мов і нервів у нього не було — обрахунком і підкупом єдналася ще й вогненна сміливість удачі. Хоч за ним по цілій країні розпачливо ганяли сотні шпигунів та агентів — Комітет Безпеки вже знає, що він вигадує план за планом, щоб загубити Республіку, — він, як звичайний солдат, під іменем Форґе проникає в охоронну залогу Тамплю, щоб самому розвідати місцевість. З рушницею в руці, в брудному, пошарпаному мундирі національного гвардійця мільйонер і розбещений аристократ виконує грубі вояцькі обов’язки під дверима королеви. Невідомо, чи пощастило йому добутися до самої Марії Антуанетти, але для його плану потреби в цьому й не було, бо Мішоні, котрому припадала чималенька частка в один мільйон, безперечно сам порозумівся з королевою. Водночас завдяки купленій згоді військового коменданта Кортея в охоронну залогу пропихали чимдалі більше баронових поплічників. Зрештою склалась одна з найбільш приголомшливих і неймовірних ситуацій у світовій історії: певного дня 1793 року в центрі революційного Парижа, в Тамплі, куди без дозволу муніципалітету не міг доступитися жоден чужий чоловік, Марію Антуанетту, скинуту й ув’язнену королеву Франції, охороняли самі вороги Республіки, батальйон перевдягнених роялістів, а очолював їх переслідуваний сотнями декретів Конвенту й Комітету Безпеки барон де Бац — такої сміливої, безумної ситуації не вигадав би жоден романіст.

Нарешті Бацові здалося, ніби настав уже час для вирішального удару. Прийшла ніч, котра, якби вдалося діло, повернула б усю історію й не забулась ніколи: адже вночі з рук революції мали навіки забрати нового короля Франції Людовіка XVII. Вкупі з долею барон де Бац цієї ночі грався життям і смертю Республіки. Звечоріло, запали сутінки, вже подбали про найменші подробиці. У дворі зі своїм підрозділом походжає підкуплений Кортей, а біля нього провідця змови барон де Бац. Кортей так поділив своє вояцтво, що всі головніші виходи були в руках залучених бароном де Бацом роялістів. Водночас інший підкуплений — Мішоні — перебрав на себе службу в покоях і вже заніс Марії Антуанетті, її доньці й пані Єлизаветі військові плащі. Опівночі, закутавшись у плащі, поклавши рушниці на плече, ці троє, мов звичайний патруль, разом із кількома іншими нібито національними гвардійцями під проводом Кортея мали вийти з Тамплю, малий дофін був би всередині того гурту. Все здавалося певним, план удавався до найменшої дрібниці. Кортей, як командир гвардії, мав право будь-коли відкривати ворота Тамплю для свого патруля, нема навіть сумніву, що очолюваний ним загін безперешкодно вибрався б на вулицю. А про дальше подбав неперевершений змовник Бац, під чужим ім’ям купивши поблизу Парижа невеликий будинок, у який ще не вдерлась поліція: королівська родина спершу кілька тижнів ховалася б у ньому і при першій безпечнішій нагоді вибралася б за кордон. Крім того, на вулиці чатувало кілька завзятих і відважних молодих роялістів, кожен із двома пістолетами в кишені, котрі б у разі тривоги затримали погоню. Хоч який, здавалося, божевільно сміливий план, але він був продуманий до найменшої деталі і, власне, вже й здійснений.

Близько одинадцятої години Марія Антуанетта й решта стояли наготові, ладні ту ж мить піти за визволителями. Внизу твердим кроком сюди-туди походжав патруль, але ця сторожа не лякала, вони знали, що під тим санкюлотським убранням б’ються серця їхніх друзів. Мішоні чекав тільки знаку від барона де Баца. Аж раптом, — що сталось? — усі сахнулись від переляку, — хтось щосили загупав у в’язничну браму. Щоб уникнути будь-якої підозри, прибульця одразу ж упустили. Це швець Симон, чесний і непідкупний революціонер, член муніципалітету, котрий у нестямі прибіг до Тамплю, щоб переконатись, чи королева ще досі у в’язниці. Кілька годин тому жандарм подав йому записку, мовляв, Мішоні цієї ночі готує зраду, — і він мерщій передав цю важливу вістку в генеральну раду Комуни. Ті спершу геть не повірили такій романтичній вигадці, на їхній стіл день у день падали, наче дощ, сотні подібних доносів. Та й потім, як може таке статись, хіба не стоїть на сторожі біля Тамплю 280 чоловік, хіба їх не контролюють найнадійніші комісари? Та все ж — у тім шкоди не буде — Симонові доручили, щоб цієї ночі замість Мішоні він сам наглядав за покоями в Тамплі. Тільки-но побачивши його, Кортей уже знає, що все пропало. На щастя, в Симона навіть гадки нема, що Кортей також спільник. «Коли ти тут, я спокійний», — по-дружньому каже він йому і йде у вежу до Мішоні.

Барон де Бац, бачачи, що через невіру однісінького чоловіка його план от-от лусне, на хвильку розважив: чи не слід помчати за Симоном і пістолетним пострілом учасно розвалити йому голову? Але глузду в цім мало. Постріл сполошив би решту вартових, та й, крім того, серед них є зрадник. Королеву врятувати вже не можна, вдаватися до ґвалту — значить без потреби ризикувати її життям. Тепер треба принаймні вивести живими з Тамплю тих, хто прокрався туди в чужому одязі. Кортей, котрому теж за спиною морозом сипнуло, мерщій утворив зі змовників патрульний загін. Вони, й поміж ними барон де Бац, не кваплячись, вийшли з Тамплю на вулицю: змовники врятувались, покинувши королеву напризволяще.

Тим часом Симон гнівно напавсь на Мішоні, мовляв, той негайно повинен дати Комуні пояснення. Мішоні, встигши заховати принесений одяг, зостався незворушним. Не опираючись, пішов за цим страшним чоловіком до страхітного трибуналу. Але дивно, Симона звідти спровадили досить холодно. Щоправда, похвалили його патріотизм, завзяття й пильність, але дали бідоласі втямки, що все це йому приверзлося. Комуна, здавалося, не повірила в ту змову.

Проте насправді — й це дозволяє глибше прозирнути зміїсті політичні стежки — ще й як повірила, але стереглась про це розголосити. Це доводить один вельми цікавий акт Комітету Громадського Порятунку: обвинувачеві на процесі Марії Антуанетти ясно вказується проминути всі подробиці викритого Симоном зухвалого плану Баца і його поплічників. Можна було тільки згадати про спробу втечі, обминувши подробиці: Комуна злякалася, що світ дізнається, як глибоко затруїла корупція її кращих людей, і через те рік у рік замовчувала один з найдраматичніших і найнеправдоподібніших епізодів світової історії.

Та коли Комуна, вразившись, що підкупили її начебто найнадійніших урядовців, не зважилась прилюдно судити цих спільників, то натомість поклала собі бути суворішою й відібрати у сміливої жінки, котра, не опускаючи рук, упертим нескореним серцем невпинно поривалася на волю, можливість таких спроб. Підозрілих комісарів, насамперед Тулана й Лепітра, поскидали з посад і стерегли Марію Антуанетту, мов злочинницю. Вночі об одинадцятій до Марії Антуанетти й пані Єлизавети, котрі, ні про що й не здогадуючись, давно вже полягали спати, ввалювавсь Ебер, найнахабніший член Комуни, й «уволю», скільки йому заманеться, користався наказом Комуни робити обшук у жінок і в покоях. До четвертої години ранку переривали кожну кімнату, шафу і шухляду, перекидали одяг.

Все ж наслідки цих обшуків були жалюгідно мізерні: червона шкіряна сумка для листів із кількома непотрібними адресами, порожня коробка з-під олівців, шматок сургучу, дві мініатюри й інші пам’ятки, старий капелюх Людовіка XVI. Проте обшуків не припиняли, хоча здобутки були чимраз нікчемніші. Щоб не наражати на зайву небезпеку своїх друзів і помічників, Марія Антуанетта протягом усієї революції незмінно палила кожного папірця, й цього разу не зоставивши тим нишпоркам найменшої приключки для звинувачень. Розлютившись, що не можуть піймати незламну войовницю на жодному очевидному переступі, й уважаючи, ніби вона не полишає своїх потаємних зусиль, Комуна вирішила вразити жінку в найболючіше місце й ударити по її материнських почуттях. Цього разу вкололи в самісіньке серце. Першого липня, через кілька днів після викриття змови, Комітет Громадського Порятунку за дорученням Комуни ухвалив, що юного дофіна, Луї Капета, треба відділити від матері, не давати йому спілкуватись із нею й перевести в покій, який у Тамплі стерегтимуть щонайпильніше, або, ясніше й безжальніше, відібрати його від матері. Вибір вихователя зоставила за собою Комуна і призначила, очевидно, в подяку за його пильність, шевця Симона, найбільш надійного і незламного санкюлота, байдужого до грошей і всяких почуттів та сентиментів. Звичайна людина з народу, простий і грубий пролетар, Симон аж ніяк не був безпросипним п’яницею і звірячим катюгою, як прибрехали роялісти, — та все ж скільки ненависті в цім виборі! Адже цей ніби вихователь, мабуть, не читав у житті жодної книжки, він і близько не знав, як показує єдиний його лист, навіть головніших правил орфографії: він був правдивий санкюлот, а 1793 року цих здібностей уважалося досить для будь-якої служби. За півроку духовний рівень революції круто скотився донизу, адже півроку тому вихователем спадкоємця французького трону Національні Збори збиралися поставити видатного і шляхетного Кондорсе, автора «Progrès de l’esprit humain»[162]. І який же страхітливий перехід до шевця Симона! Але, відколи з’явились комітет пильнування й ґільйотина, з трьох слів «свобода, рівність, братерство» поняття «свобода» і «братерство» втратили свою вартість не менш ніж асигнації, і в останню фазу революції, коли запанували радикалізм і насильство, зосталася тільки ідея рівності, або, радше, насильницького рівняння. Цілком свідомо проголошувався намір не робити з дофіна культурної і освіченої людини, а згнітити його дух серед найнижчих, найтемніших народних верств. Він повинен був забути, якого він роду, — і тоді б решта швидше забула про нього.

Марія Антуанетта навіть не здогадувалась про ухвалу Конвенту позбавити дитя материнської опіки, коли раптом о пів на десяту вечора в браму Тамплю постукали шість делегатів Комуни. Нелюдські приголомшливі несподіванки були в Ебера улюбленим методом покарань. Його інспекції були мов раптові наскоки, відбувалися пізно вночі й без ніякого попередження. Дитина давно вже була в ліжку, королева й пані Єлизавета ще не спали. Муніципальні радники вступили до кімнати, королева сторожко підвелася: кожен нічний візит — це нові приниження, ще одна лиха вістка. Цього разу навіть члени Комуни немов зніяковіли. Майже всі вони мають дітей, і для них це важка повинність: сказати матері, мовляв, Комітет Громадського Порятунку без ніякого права й будь-яких очевидних підстав наказав негайно відібрати в неї дитину, навіки передати в чужі руки її єдиного сина.

Про те, що відбулося тієї ночі між урядовцями Комуни і бідолашною матір’ю, ми знаємо тільки з украй ненадійних спогадів єдиного свідка — доньки Марії Антуанетти. Чи справді, як каже майбутня герцогиня Анґулемська, Марія Антуанетта зі слізьми на очах благала урядовців, котрі все ж тільки виконували свій службовий обов’язок, полишити їй дитину? Чи справді вона кричала, нехай ліпше заб’ють її саму, ніж відбиратимуть сина? Чи правда, ніби службовці (це, швидше, вигадка, такого наказу в них не було) погрожували вбити сина й малу принцесу, якщо вона опиратиметься далі, і врешті після кількагодинної запеклої боротьби ґвалтом відібрали й потягли дитину, що не тямилась від крику й ридань? В офіційному звіті про це нічого немає, комісари, безперечно, прикрасивши сцену, повідомляють таке: «Під час відокремлення виявлялись усі почуття, яких можна сподіватись у такій ситуації. Народні представники виявляли милосердя, а водночас виконували свій суворий обов’язок». Одна оповідь суперечить іншій, партія — другій партії, а де мовить партія, там рідко говориться правда. Та в одному не можна сумніватись: ця ґвалтовна й без потреби жорстока розлука з сином, мабуть, була найважчою миттю в житті Марії Антуанетти. Мати найдужче любила цю пустотливу й зарано дозрілу дитину; тільки жвавий, невтомний язичок і невпинний потік запитань цього білявого хлопчика, якого вона прагнула виховати королем, робили для неї ще стерпним самотнє животіння у вежі. Безперечно, він був їй ближче до серця, ніж дочка — на вдачу буркітлива, понура й неприязна, ледача розумом і нікчема в усьому. Їй не можна було дати стільки ніжності, котра завжди променіла в серці, як тому гарненькому, тендітному й на диво кмітливому хлопчикові, якого з безглуздою ненавистю й брутальністю відбирають у неї навіки. Дарма що дофін і надалі мав жити в Тамплі всього за кілька метрів від вежі Марії Антуанетти, непрощенний формалізм Комуни забороняв матері сказати дитині хоч слово; навіть коли син захворів, їй не дозволяли провідати його, мов зачумленій, не давали його бачити. Вона навіть не мала змоги — ще одна безглузда жорстокість — розмовляти з його химерним вихователем, шевцем Симоном, вона не чула жодної вістки про сина; німа й безпорадна, мати мусить катуватися, знаючи, що син поряд, і не можучи його пригорнути, маючи з ним лиш один зв’язок, що ніякий декрет не заборонить, — чуттям і думкою.

Нарешті — мала й недостатня втіха! — Марія Антуанетта відкрила, що на третьому поверсі вежі з одного крихітного віконця на сходах видно частину подвір’я, де іноді грається дофін. І відтоді стражденна жінка, колишня королева цілої держави, безліч разів годинами марно чекала перед віконцем (варта була поблажлива), чи не вдасться крадькома хоч на хвилину побачити у в’язничному дворі обриси любого білявого створіння. Дитя, не здогадуючись, що з заґратованого віконця за кожним його рухом стежать сповнені сліз материні очі, грається весело й безтурботно (що знає про свою долю дев’ятирічна дитина?). Потрапивши в нове оточення, в забавах та пустощах хлопчик швидко, занадто швидко забув, чий він син, якого роду та імені. Не розуміючи сенсу, він бадьоро й гучно виспівує «Carmagnole» й «Ça ira», пісень, яких його навчили Симон і його товариство; з утіхою носить червоного санкюлотського ковпака, пустує з вояками, котрі стережуть його матір, — хлопця відділяє від неї не тільки камінний мур, а вже й цілий безмежний світ. І все ж коли мати бачить, як весело й безтурботно бавиться її дитина, котру вона може обняти не руками, а тільки поглядом, її серце обкипає кров’ю — що станеться з бідолашним? Хіба ж Ебер, якому Конвент безжально віддав їх на поталу, не писав уже грізних слів у своєму ганебному листкові «Père Duchesne»: «Бідна нація, цей малий бахур рано чи пізно занапастить тебе, чим кумедніший він тепер, тим страшніший. Це змієня і його сестру треба вислати на безлюдний острів, за всяку ціну треба їх позбутися. Та й потім, що важить одна дитина, коли йдеться про добро Республіки?»

Що важить одна дитина? Для Ебера небагато, мати це знає. Через те щодня й тремтить, що вже не побачить у дворі свого пестунчика. Через те й тіпається від безсилої люті, коли до неї приходить її заклятий ворог, котрий нараяв відібрати дитину, — виявивши таку непотрібну жорстокість до переможеної, скоїли наймерзенніший у світі моральний злочин. Те, що революція віддала королеву саме в руки Еберу, цьому своєму Терситові, — чорна сторінка її історії, яку ліпше перегорнути. Навіть найчистіша ідея стає ницою і дрібною, коли надає нікчемам владу чинити її іменем нелюдське.

Відколи у вежі замовк ясний дитячий сміх, години здаються довші, заґратовані покої — темніші. Ззовні вже не доходить ні вістки, ні звуку, зникли останні помічники, друзі — в недосяжній далечіні. Щодня, день у день сидять укупі троє самотніх жінок: Марія Антуанетта, її мала донька і принцеса Єлизавета; вони вже давно про все переговорили, не мають сподівань, а може, навіть і страху. Хоча надворі весна, потім літо, вони майже не виходять у садок, безмірна втома скувала їм руки й ноги. За ці тижні найтяжчих страждань обличчя королеви ніби згасло. Якщо подивитися на останній портрет Марії Антуанетти, намальований того літа якимось невідомим художником, то на ньому вже не впізнати колишньої королеви пасторальних комедій, богині рококо і навряд чи можна побачити ту горду, величну й незламну войовницю, якою Марія Антуанетта була ще в Тюїльрі. Хоч їй тридцять вісім років, сива жінка в удовиному уборі, зображена на тому невправному портреті, — скільки вона лиха натерпілась! — уже літня. Вигасли блиск і жвавість колись пустотливих очей, знеможено й безвладно опустивши руки, вона готова коритися в усьому, слухняно йти до самої могили. Колишню чарівність її личка стерла нерухома скорбота, неспокій — глибока байдужість. Якщо дивитись іздалеку, можна гадати, що на цьому останньому портреті Марії Антуанетти зображено абатису, черницю, котра відреклася світу й не має ніяких земних думок, жодних бажань і прагнень і живе вже не цим, а потойбічним життям. У ній не відчувається ні краси, ні смілості, ні сили — тільки безмежна, німа й покірна байдужість. Минулась королева, відшуміла жінка — з картини ясними синіми очима дивиться блякла й утомлена матрона, її ніщо не дивує, ніщо й не лякає.

Марія Антуанетта й не злякалася, коли через кілька днів о другій годині ночі знову загрюкали у двері. Що з нею може зробити світ, уже відібравши чоловіка, дитину, коханого, корону, честь і свободу? Вона спокійно підвелась і запустила комісарів. Ті прочитали декрет Конвенту, котрий вимагав перевести вдову Капет у Конс’єржері, оскільки проти неї висунуто звинувачення. Марія Антуанетта спокійно дослухала й нічого не відказала. Вона знала, що обвинувачення революційного трибуналу — це вже вирок, а тюрма Конс’єржері — дім загибелі. Однак не благала й не опиралась, не просила зачекати. Ні слова не сказала комісарам, що, мов убивці, вдерлися серед ночі з такою вісткою. Байдуже дала обшукати свій одяг і відібрати все, що було при ній. Їй дозволили взяти тільки хусточку й пляшечку покріплюючих ліків. Потім вона ще раз — як часто вже це робилося — попрощалась, цього разу з зовицею та дочкою. Вона знає, що це востаннє. Але світ уже привчив її до розлук.

Не озираючись, Марія Антуанетта прямо й твердо вийшла з покою і чимшвидше спустилася сходами. Вона відмовилась від усякої допомоги, і та пляшечка ліків, яку їй зоставили про випадок, якщо вона раптом зомліє, не згодилася — її покріплював дух. Найтяжче вона давно вже витерпіла — гіршим, ніж у ці останні місяці, життя бути не може. Тепер надходить найлегше — смерть. Вона майже метнулася їй назустріч. І так похапливо бігла з цієї вежі найстрахітніших спогадів — а може, й сльози застеляли очі, — що забула нахилитися, проходячи крізь низеньку хвіртку, й щосили вдарилася лобом об колоду. До неї занепокоєно збіглися її поводирі, питаючи, чи їй боляче. «Ні, — відповіла вона спокійно, — мені тепер уже ніщо не може завдати болю».

Конс’єржері

Цієї ночі збудили й іще одну жінку, пані Рішар, дружину ключаря в Конс’єржері. Пізно ввечері їй звеліли підготувати камеру для Марії Антуанетти; після герцогів, князів, графів, єпископів, міщан — жертв усіх верств і станів — у дім загибелі має піти й королева Франції. Пані Рішар приголомшена. Зачувши, мов дзвін біля церкви, слово «королева», простолюд і досі проймався шанобою. До неї в хату прийде королева, справжнісінька королева! Пані Рішар одразу відібрала найтоншу й найбілішу білизну; завойовник Майнца генерал Кюстін, над яким теж уже зависла сокира, мусив звільнити заґратовану камеру, котра за сивої давнини була залою нарад, — тьмяний покій похапцем підготували для королеви. Складане металеве ліжко, два матраци, два набиті соломою стільці, подушка, благенька ковдра, глечик і старенький килим на вогкій стіні — щось ліпше не зважувались дати навіть королеві. А потім у прадавній, наполовину вгрузлій у землю кам’яній будівлі всі заклякли в чеканні.

О третій годині ранку протуркотіла карета. Спершу в темний коридор увійшли жандарми зі смолоскипами, потім з’явився — проноза щасливо вибрався з авантюри Баца й далі служив головним інспектором в’язниць — торговець лимонадом Мішоні, далі в миготливому світлі ступала королева, за нею біг маленький песик — єдине живе створіння, якому дозволили провести її у в’язницю. З огляду на пізню годину, а ще й на те, що була б комедія вдавати, ніби ніхто в Конс’єржері не знає, хто така Марія Антуанетта, королева Франції, проминули звичайну канцелярську процедуру запису до в’язниці, дозволивши їй одразу піти до камери й лягти спочивати. Служниця ключарихи, бідолашне сільське дівча Розалі Ларморльєр, — воно не вміло писати, та все ж завдяки йому ми маємо найвірогідніші і вкрай зворушливі повідомлення про останні сімдесят сім днів королеви, — аж трусячись від ляку, пішла за блідою, вбраною в чорне жінкою й запропонувала їй допомогти роздягтися. «Дякую, дитино, — відповіла королева, — відколи я нікого не маю, я сама себе обслуговую». Спершу вона повісила на цвях у стіні свого годинника — щоб можна було міряти той короткий, а проте безконечний час, який їй зоставили. Потім розібралась і лягла. Зайшов жандарм із набитою рушницею, замкнули двері. Розпочався останній акт великої трагедії.

І в Парижі, і в усьому світі знали, що Конс’єржері — осібна в’язниця для найнебезпечніших політичних злочинців; якщо чиєсь ім’я потрапляло у списки її в’язнів — це вже майже довідка про смерть. З в’язниць Сен-Лазар, Карм, Абатства та інших люди знову повертались у світ, а з Конс’єржері — ніколи, хіба що в надзвичайних, вельми нечастих випадках. Отже, Марія Антуанетта й уся громадськість мають (і повинні) вірити, що перевід у дім загибелі — це вже перше на танку смерті. Та насправді Конвент і в гадці не має так бездумно судити королеву, цього національного заручника. Зачіпливий перевід у Конс’єржері мусить, мов батогом, підігнати мляві переговори з Австрією, бути грізною похвалкою «покваптеся», стати засобом політичного тиску; de facto, мов у трубу протрубивши звинувачення, Конвент спокійно відклав його вбік. Навіть через три тижні після патетичного переводу до «передпокою смерті» — звісно, зачувши про те, всі іноземні газети вжахнулися (цього й прагнув Комітет Громадського Порятунку) — громадський обвинувач революційного трибуналу Фуке-Тенвіль не підготував іще жодного папера; протрубивши, мов на останній суд, про Марію Антуанетту не згадували ні в яких прилюдних дебатах ні в Конвенті, ні в Комуні. Щоправда, в «Père Duchesne» Ебер, найпаскудніший пес революції, гавкав і далі, мовляв, «повія» (grue) мусить нарешті «поміряти Самсонову краватку», а сам кат Самсон має «пограти головою вовчиці в м’яч». Але, мислячи глибше, Комітет Громадського Порятунку не зважає на його запитання, мовляв, навіщо «шукати груші на вербі, щоб засудити австрійську тигрицю, і збирати докази для вироку, коли, якщо судити справедливо, її треба посікти на капусту за всю ту кров, що лежить на її сумлінні», — цей несамовитий крик і галас ні на п’ядь не посунув таємні плани Комітету Громадського Порятунку, що знай дивився на воєнні карти. Хто його зна, як іще може згодитися ця Габсбурґівна, й, мабуть, дуже скоро, адже в липні французьким арміям довелося непереливки. Союзники щомиті могли рушити на Париж — навіщо ж проливати дурно таку неоціненну кров! Хай Ебер і далі кричить і навісніє, це лише посилить враження, ніби скоро готують страту, насправді ж долю Марії Антуанетти Конвент ще не вирішив, її не звільняли й не судили. Тільки так, щоб усі бачили, підняли над її головою меча і, повертаючи так і сяк, блискали гострим лезом, сподіваючись налякати Габсбурґів і врешті змусити їх до поступливості на переговорах.

На лихо, звістка про те, що Марію Антуанетту переводять у Конс’єржері, нітрохи не злякала її родичів: Марію Антуанетту Кауніц уважав потрібною для габсбурзької політики, поки вона була королева Франції; до скинутої володарки, звичайнісінької, нещасної жінки міністрам, генералам, імператорам цілком байдуже — дипломатія не знає ніяких сентиментів. Тільки одному, геть безсилому, ця вістка була мов ніж у серце — Ферсенові. В розпачі він пише сестрі: «Дорога Софі, єдина моя подруго, ти вже напевне знаєш, яке страхітливе лихо спіткало королеву: за декретом того мерзенного Конвенту її передали революційному трибуналові й перевели у в’язницю Конс’єржері. Відтоді я вже не живу, бо таке животіння, як у мене, й той дошкульний, нескінченний біль називати життям не можна. Мені здається, що якби я принаймні міг сприяти її звільненню, то страждав би менше. Мені нестерпно нічого не робити, а тільки жебрати в усіх якоїсь допомоги. Тільки ти можеш відчути, як я страждаю, для мене вже все пропало, скорбота буде довічна, забуття принесе лише смерть. У мене все падає з рук, з думки не йдуть нещастя цієї тяжкостражденної й гідної володарки. Я ніколи не мав сили приховати те, що в мене на серці. Я віддав би своє життя, щоб урятувати їі, але нічого не можу; якби я міг померти, рятуючи її, то був би найщасливіший». І через кілька днів знову: «Я дорікаю собі за те, що дихаю, як тільки згадую, в якій жахітній тюрмі її ув’язнили. Ця думка крає мені серце, затруює життя, мене без упину шматують біль і лють». Та хіба малий і непомітний добродій Ферсен має якусь вагу для всемогутніх генеральних штабів, для мудрої і високої великої політики? Хіба він міг робити щось інше, крім без упину виливати в марні прохання свій гнів, злість і розпач — той лютий пекельний вогонь, що палив йому душу; крім оббігати один за одним передпокої військових і державних діячів, володарів та емигрантів, благаючи не бути такими ганебно байдужими до того, як принижують королеву Франції, принцесу Габсбурзького дому, як її вбивають. Але скрізь натрапляє він на люб’язну й ухильну байдужість, навіть вірний слуга Марії Антуанетти граф Мерсі здався йому «зимним» («dé glace»). Мерсі шанобливо, проте рішуче відхилив усяке Ферсенове втручання й, на превеликий жаль, саме при цій нагоді виказав свою особисту досаду: Мерсі ніколи не пробачив Ферсенові, що той був ближче до королеви, ніж це дозволяли звичаї, і саме від коханця королеви — єдиного, хто любив її і прагнув урятувати їй життя, — не хотів приймати ніяких указівок.

Але Ферсен не поступається. Він оскаженів від крижаної людської незворушності, яка так разюче відрізнялася від його вогненного серця. Оскільки Мерсі відмовився, він звертається ще до одного вірного приятеля королівської родини — графа де Ламарка, котрий свого часу вів переговори з Мірабо. І в нього він знайшов людське розуміння. Граф де Ламарк подався до Мерсі й нагадав старому чоловікові обіцянку, яку той двадцять п’ять років тому дав Марії Терезії: до останньої миті берегти її дочку. За столом у Мерсі вони склали енергійного листа до принца Кобурзького, головнокомандувача австрійських військ: «Поки для королеви не було прямої загрози, можна було й мовчати, боячися розлютити дикунів, що пильнують її. Сьогодні ж, коли її віддали кривавому трибуналові, нехай усякі заходи, які можуть урятувати королеву, будуть Вашим обов’язком». Наструнчений де Ламарком, Мерсі вимагає швидким маршем негайно рушити на Париж, щоб нагнати там страху; решту воєнних операцій треба відсунути заради цієї, найдоконечнішої. «Дозвольте мені, — нагадує Мерсі, — сказати про той жаль, який усі ми колись відчуємо через те, що були в таку мить бездіяльні. Нащадки не повірять, що такий непрощенний злочин могли скоїти на відстані кількох годин походу переможної армії, а та армія навіть не пробувала цьому перешкодити».

Та, на жаль, з проханням урятувати Марію Антуанетту зверталися до недолугого, а передусім украй тупого й огидного солдафона. Про це й свідчила відповідь головнокомандувача принца Кобурзького. Так, ніби 1793 року ще тривали часи сумнозвісного трактату «Молот відьом» та інквізиції, цей відомий своєю «nullité»[163] герцог запропонував «у разі, якщо вдадуться хоч до найменшого насильства щодо особи Її Величності королеви, то чотирьох нещодавно взятих у полон членів Конвенту негайно колесують живцем». Мерсі й де Ламарк, благородні, освічені дворяни, просто злякалися такої дурниці й побачили, що нема ніякого сенсу провадити переговори з тим йолопом, — тому де Ламарк наполіг, щоб Мерсі негайно написав на Віденський двір: «Одразу ж пошліть нового кур’єра, подбайте, щоб там збагнули всю небезпеку, викажіть крайню тривогу, яка, на жаль, задосить обґрунтована. Треба, щоб у Відні нарешті зрозуміли, що для імперського уряду буде вкрай прикро й, осмілюся сказати, навіть згубно, коли згодом історія скаже, мовляв, за сорок миль від могутньої й переможної Австрії загинула на ешафоті висока донька Марії Терезії, а ніхто навіть не пробував її врятувати. Герб нашого імператора навіки б укрився ганьбою». Щоб іще дужче запалити цього вже трохи нерухливого літнього добродія, він дорікає ще й самому Мерсі: «Дозвольте мені зауважити, що відвіку несправедливий людський суд неправильно поцінує Ваші щирі почуття, котрі шанують усі друзі, якщо за теперішніх невтішних обставин Ви одразу ж і чимдалі сильніше не почнете розбуркувати наш двір від його згубного отупіння».

Сколошканий такою пересторогою, старий Мерсі нарешті розворушився й написав до Відня: «Хотілось би знати, чи відповідає гідності й інтересам імператора оставатися простим глядачем, не пробуючи відсунути або й відвернути лиху долю, що чатує на його пресвітлу тітку... Хіба за таких обставин імператор не повинен виконати свій родинний обов’язок?.. Не можна забувати, що нащадки колись судитимуть поведінку нашого уряду — й хіба не треба боятися суворості цього присуду, якщо Його Величність імператор не робить ані спроб урятувати королеву, ні офірує нічим заради неї?»

Цей досить відважний, як на посла, лист байдужісінько поклали порошитись у якусь теку в двірській канцелярії, не зволивши навіть дати відповідь. Імператор Франц, спокійно шпацируючи в Шенбрунні, не збирався навіть пальцем кивнути; герцог Кобурзький спокійно сидів на зимових квартирах і так немилосердно муштрував своїх солдатів, що їх розбіглося більше, ніж могло б загинути в найкривавішій битві. Всі монархи були спокійні, байдужі й безтурботні. Хіба для прадавнього Габсбурзького дому важила якась дрібка честі! Ніхто й пальцем не кивнув, щоб урятувати Марію Антуанетту, і Мерсі, раптом не вдержавши гніву, гірко промовив: «Вони б не рятували її навіть тоді, якби навіч бачили, як її ведуть на ґільйотину».

На герцога Кобурзького, на Австрію, на принців, емігрантів і родичів покладатись уже не можна — отже, Мерсі й Ферсен власними силами вдались до останнього засобу — підкупу. Через танцмейстера Новерра, через якогось непевного фінансиста в Париж переправили гроші — й ніхто не знає, в чиї руки вони потрапили. Спершу спробували підійти до Дантона, котрого — Робесп’єр відчував це нехибно — скрізь вважали приступним; на превелике диво, пробили дорогу й до Ебера, — хоча, як здебільшого при підкупах, бракує доказів, але вражає те, що цей головний горлань, який кілька місяців казився мов епілептик, вимагаючи, щоб «grue» нарешті «залили за шкуру сала», тепер раптом почав говорити, ніби її треба повернути в Тампль. Хіба хтось може сказати, який мали або мали б успіх ці таємні переговори? Хай там як, проте золотими кулями почали стріляти запізно. Бо коли ці вправні друзі намагались урятувати Марію Антуанетту, ще один, геть невправний, уже зіпхнув її в могилу: як і завжди в її житті, друзі скоїли більше лиха, ніж усі вороги.

Остання спроба

З усіх в’язниць часів революції в Конс’єржері, цьому «передпокої смерті», були найсуворіші порядки. Над дверима цієї прадавньої споруди з грубезного тесаного каменю, обкуті залізом двері якої були завтовшки в долоню, кожне вікно було заґратоване, кожен коридор — замикався, — споруди, що її стерегло дві сотні тюремників, можна було б написати Дантові слова: «Лишайте сподівання всі, хто входить...» Проіснувавши сотні років і всемеро посилившись у добу масового терору, система охорони унеможливлювала будь-який зв’язок із зовнішнім світом. Годі було передати листа чи навідати в’язня — охоронці набиралися не з дилетантів-вартових, як у Тамплі, а з досвідчених тюремників, що вже зналися на всіх хитрощах; крім того, до в’язнів засилали так званих «moutons», професійних шпиків, котрі заздалегідь сповіщали начальство про найменшу спробу до втечі. Повсюди, де роками або й десятки років існує якась система, будь-яка індивідуальна боротьба проти неї видається марною.

Але якимось незбагненним чином усе ж таки можна опертись будь-якому колективному насильству: незламна й рішуча людина зрештою завжди сильніша, ніж будь-яка система. Поки воля в людини не скорена, вона завжди зводить нанівець будь-які паперові накази — ці слова справедливі й щодо Марії Антуанетти. Завдяки дивовижним чарам, які почасти випромінював титул, а не менше — притаманна їй певна велич, уже через кілька днів усі, хто мав її стерегти в Конс’єржері, стали їй друзями, помічниками й служниками. Ключариха мала тільки замітати в її камері й варити найпростіший харч. Але вона зворушливо і дбайливо готувала королеві вишукані страви, допомагала їй зачісуватися, щодня навмисне ходила зі жбаном на інший край міста, щоб принести води, яка більше смакувала королеві. І її служниця, як де мала вільну хвилину, й собі шмигала до королеви, пропонуючи свою поміч. А що ж робили жандарми з закрученими вусами, великими дзенькотливими шаблями і завжди набитими рушницями — пильні сторожі, котрі, власне, все це мали забороняти? За свої власні гроші вони доброхіть щодня купували квіти й приносили їх — це засвідчують протоколи допитів — королеві в її безрадісну кімнату. Саме в простолюду, котрий, на відміну від буржуазії, краще знався з нуждою, піднялося зворушливе спочуття до володарки, яку він ненавидів у щасті. Якщо перекупки поблизу Конс’єржері дізнавалися від пані Рішар, що курка або овочі призначаються королеві, вони ретельно вибирали все найкраще; Фуке-Тенвіль на суді роздратовано і здивовано мусив відзначити, що в Конс’єржері Марія Антуанетта мала значно більше пільг, аніж у Тамплі. Саме там, де найжорстокіше владарює смерть, у людях як несвідомий опір зростає людяність.

Спершу вкрай уражає, що з огляду на попередні спроби втечі навіть такого важливого державного в’язня, як Марія Антуанетта, пильнували абияк. Але це можна пояснити, пригадавши, що головним інспектором цієї в’язниці був не хто інший, як торговець лимонадом Мішоні, який ще в Тамплі докладав своїх рук до змови. Навіть через грубезні мури Конс’єржері блимав і надив примарний мільйон барона де Баца, Мішоні й надалі грав сміливу подвійну роль. Ревно пильнуючи служби, кожнісінького дня він заходить у королевину камеру, пробує, чи не хитаються штаби, обдивляється двері й старанно й педантично звітує про ці візити Комуні, котра й нахвалитися ним не може — якого ж надійного республіканця приставили наглядачем і сторожем. Насправді Мішоні лише чекає, поки вийде жандарм, щоб майже по-приятельському поговорити з королевою, сповіщаючи такі жадані новини про її дітей у Тамплі; роблячи інспекцію в Конс’єржері, він часом приводить із собою — чи за гроші, чи від доброти — когось із цікавих: англійця або англійку (може, й ту знуджену пані Еткінс), священика, що не складав присяги і мав востаннє сповідати королеву, художника, котрому ми завдячуємо портрет у музеї Карнавале. І нарешті, на превеликий жаль, сміливого дурня, який своїм надмірним завзяттям ураз понищив усі ці свободи й полегші.

Ця сумнозвісна «affaire de l’oeillet», гвоздична змова, з якої згодом Олександр Дюма висотав грубенький роман, — темна історія, й цілком розгадати її вже ніколи не вдасться, адже того, що кажуть судові акти, не досить, а те, що розповів її герой, підозріло відгонить нахвалянням. Якщо вірити Комуні й головному інспектору в’язниць Мішоні, це був просто випадок, оказія, та й годі. Мовляв, одного разу він вечеряв із друзями й розповів їм про королеву, яку він щодня був зобов’язаний навідати. Аж тут якийсь незнайомий добродій вельми цим зацікавився і спитав, чи не можна і йому піти з ним. Бувши в доброму гуморі, Мішоні не допитувався, хто це, й узяв того добродія з собою в інспекційний похід — звичайно, заручившись обіцянкою, що той не розмовлятиме з королевою.

Чи справді Мішоні, спільник барона де Баца, був такий простодушний, як говорить? Чи справді не задав собі клопоту спитати, хто той незнаний добродій, якого він мав доправити в камеру до королеви? Інакше він би довідався, що це давній приятель Марії Антуанетти шевальє де Ружвіль, один із тих дворян, що двадцятого червня, важачи життям, відборонили королеву. Але, здається, в Мішоні, колишнього спільника барона де Баца, були причини — і надто вже дзвінкі, важкенькі й лискучі — не питати про наміри того незнайомого добродія; мабуть, змова сягнула далі, ніж видно сьогодні по її затертих слідах.

Хай там що, але 28 серпня під дверима в’язничної камери забряжчали ключі. Королева й жандарми підвелися. Коли відкривали тюремні двері, вона завжди спершу лякалася, бо вже кілька місяців майже кожен несподіваний прихід начальства приносив лиху вістку. Та це лише Мішоні, потаємний друг, а з ним якийсь незнайомий добродій, ув’язнена й уваги на нього не звернула. Марія Антуанетта відітхнула, почала розмову з Мішоні й запитала про своїх дітей — матері найдужче боліло серце за них. Мішоні приязно розповідав, королева проясніла: для неї було вже щастям, коли лускав скляний ковпак мовчання і хто-небудь згадував про її дітей.

Та раптом Марія Антуанетта зблідла мов смерть. Усього на мить, а потім кров кинулась їй в обличчя. Вона затремтіла й мало не звалилася з ніг. Несподіванка надто велика — вона впізнала Ружвіля, дворянина, якого сотні разів бачила біля себе в замку і який був здатен на будь-який відчайдушний учинок. Що це, — надто швидко збігає час, їй несила всього передумати, — що це може означати, якщо такий вірний, надійний друг ураз об’явився в її камері? Може, її хочуть урятувати? Може, щось сказати? Щось передати? Вона не зважується заговорити до Ружвіля, боячись жандармів і прибиральниці, не зважується й пильно подивитися на нього, однак помічає, що він усе їй робить якісь знаки, котрі вона не може зрозуміти. Яке щастя, а водночас і мука — після довгих місяців самотності нарешті побачити вісника й — не зрозуміти його вістки; збентежена жінка все дужче непокоїться й заразом боїться виказати себе. Мабуть, Мішоні примітив її збентеження і згадує, що йому треба відвідати решту камер; разом із незнайомцем він швидко виходить за двері, наголосивши, що зайде ще раз.

Зоставшись на самоті, Марія Антуанетта — коліна все трусилися — сіла й намагалась опанувати себе. Вирішила, як ті двоє повернуться, бути спокійнішою й уважнішою, ніж при першій несподіваній зустрічі, й пильнувати кожного знаку й руху. І справді, вони повернулися, знов забряжчали ключі, знов зайшли Мішоні й Ружвіль. Тепер Марія Антуанетта вже опанувала себе. Розмовляючи з Мішоні, вона пильніше, ретельніше, гостріше стежить за Ружвілем і раптом помічає, як той підморгнув і кинув щось у куток за грубку. Серце в неї мало не вискочить, чекати вже несила, хочеться прочитати вістку; щойно Мішоні й Ружвіль вийшли з кімнати, вона, й далі цілком володіючи собою, під якимось приводом вислала їм услід жандарма. І скористалася тою хвилиною перебування без нагляду, щоб ураз ухопити сховане. Що? Сама лише гвоздика? Аж ні, у квітці стримить згорнута записка. Дістає й читає: «Моя повелителько, я ніколи Вас не забуду, я й далі готовий на будь-які жертви, щоб засвідчити Вам свою відданість. Якщо для тих, хто поряд із Вами, потрібно триста чи чотириста луїдорів, я принесу їх наступної п’ятниці».

Можна собі уявити почуття цієї безталанниці, коли сталося чудо народження надії. Немов ангел своїм мечем ізнову проламав склепіння. Всупереч заборонам, поглумившись з усіх заходів Комуни, крізь сім чи вісім узятих на прогоничі дверей у страхітний і неприступний дім загибелі проник лицар ордену Святого Людовіка, надійний і відданий рояліст — рятунок тепер уже близько. Певне, щоб за крок від могили врятувати її життя, нитки змови напинали руки любого Ферсена, певне, що брали участь могутні й незнані помагачі. Зневірена, посивіла від горя жінка нараз знову відчула сміливість і потяг до життя.

Відчула сміливість — і, на лихо, навіть завелику. Повірила — й, на жаль, задуже. Вона зразу збагнула, що триста або чотириста дукатів мають піти на підкуп жандарма в її камері, — якраз це й повинна вона зробити, а за решту потім уже подбають друзі. Й раптом, спалахнувши оптимізмом, одразу взялася до роботи. Роздерла на клаптики ту зрадливу записку й сама готує відповідь. Олівця, ручку й чорнило в неї відібрали, зоставалося тільки трохи паперу. Вона дістала його й виколола — нужда робить вигадливим — букви відповіді на малесенькому клаптику, який і донині (щоправда, потім його знову кололи і тексту прочитати вже не можна) зберігається як реліквія. Пообіцявши велику винагороду, вона віддала цього папірця жандармові Жильберу, щоб він передав його незнайомцеві, коли той прийде знову.

Далі всю цю історію повиває морок. Здається, що жандарм Жильбер у душі вагався. Для такого злидаря, як він, вельми спокусливо блищали триста чи чотириста луїдорів, але несвітськи блищав і блимав ще й ніж ґільйотини. Він співчував бідолашній жінці, але й боявся за себе. Що робити? Виконати доручення — означає зрадити Республіку, а стати викажчиком — надужити довіру тієї бідолашної безщасниці. Тож сердега жандарм подався спершу кружним шляхом і звірив усе ключарисі, всемогутній пані Рішар. А пані Рішар і собі збентежилась. Вона теж не зважилась ні мовчати, ні прямо розповісти й анітрохи не хотіла вплутатись у таку карколомну змову; мабуть, що й у неї у вухах таємниче видзвонював мільйон.

Зрештою пані Рішар зробила те саме, що й жандарм: не виказала, але й не зовсім мовчала. Як і жандарм, вона посунула відповідальність далі й переповіла історію про ту потаємну записку своєму начальнику Мішоні, котрий, зачувши про це, побілів, як полотно. Справа знову робилася непевна. Чи Мішоні й раніше примітив, що Ружвіль був поплічник королеви, чи тільки зараз дізнався? Він був утаємничений у змову чи Ружвіль обдурив його? Хай там що, як же прикро, що про все знають аж двоє. Вдавши неабияку суворість, він забирає в доброї пані Рішар підозрілого папірця, кладе до кишені й велить нікому про це не говорити. Так він сподівається надолужити бездумність королеви і щасливо залагодити цю прикру історію. Певне, далі він нікому не доніс; як і в першій змові барона де Баца, він потихеньку відсунувся від діла, скоро лиш зачувши небезпеку.

Все було б гаразд, але, на лихо, ця справа не давала спокою жандармові. Жменя дукатів, мабуть, запечатала б йому рот, але в Марії Антуанетти грошей не було — і мало-помалу він злякався за свою голову. Сміливо промовчавши п’ять днів (у справі цей факт найбільш підозрілий і нез’ясований), ні перед ким не розтуливши рота, 3 вересня він зрештою доповів начальству; через дві години в Конс’єржері примчали стривожені комісари Комуни й почали допитувати всіх причетних.

Спершу королева збрехала. Вона, мовляв, нікого не знає, а коли її спитали, чи кілька днів тому вона писала якусь записку, незворушно відповіла, що в неї нема чим писати. Мішоні спершу теж прикинувся дурнем, сподіваючись на мовчанку, мабуть, уже підкупленої пані Рішар. Однак та сказала, що записку віддала йому, тож він мусив її принести (але по-мудрому наробив іще дірочок, так що годі було щось прочитати). Наступного дня на другому допиті королева вже не відпиралась. Визнала, що справді знає того дворянина з Тюїльрі, отримала від нього записку у гвоздиці й написала відповідь, — отже, не заперечувала своєї участі й провини. Але, вже віддаючи себе в жертву, боронила того, хто йшов на жертву заради неї, не назвала імені Ружвіля, а сказала, що не пригадує, як звуть того гвардійського офіцера; не менш великодушно покрила й Мішоні, врятувавши йому життя. Але через день Комуна і Комітет Громадського Порятунку вже знали Ружвілеве ім’я й поліціянти всього Парижа намарне шукали чоловіка, котрий хотів урятувати королеву, а насправді зіпхнув її в могилу.

Своїм незграбним початком ця змова страшенно прискорила королевину долю. Враз обірвалось милосердя й лагідність, які мовчки дозволялися досі. В неї забрали всі дрібнички, зняли останнього персня, відібрали золотого годинничка — останню материну пам’ятку, привезену ще з Австрії, — а також медальйончик, де вона любовно зберігала волосся своїх дітей. Звісно, відібрали й голки, якими вона так вигадливо написала листа до Ружвіля, заборонили ввечері палити світло. Поблажливого Мішоні усунули від роботи, пані Рішар також заступила нова наглядачка пані Больт. Водночас декретом Комуни від 11 вересня цю затяту й невиправну злочинницю мали перевести в найбільш надійну і неприступну камеру — й оскільки в цілій Конс’єржері такої, яка б задовольнила перелякану Комуну, не знайшли, довелося звільнити приміщення аптеки й поставити двоє залізних дверей. Вікно, що виходило в жіночий двір тюрми, замурували до середини ґрат; два жандарми під вікнами й ті, котрі навпереміну день і ніч сиділи в сусідній кімнаті, головою відповідали за ув’язнену. За всіма земними мірками ніхто некликаний до неї вже не пройде — тільки той, чия робота й покликання — кат.

Тепер Марія Антуанетта опинилася на останнім, найнижчім щаблі самотності. Нові тюремники та жандарми, хоча й були начебто приязні, боялися навіть слово сказати цій небезпечній жінці. Нема вже годинничка, який тихим цоканням розділяв безконечний час, відібрали шиття, залишили тільки песика. Аж тепер, через чверть століття, зоставшись цілком самотня, Марія Антуанетта згадала про розраду, до якої так часто схиляла мати; вперше в житті вона попросила книги і своїми слабими, запаленими очима читала одну за одною — не могли їх наноситися. Не брала ніяких романів, п’єс, нічого веселого, сентиментального, нічого про любов — усе б це дуже нагадувало колишнє, — а тільки книги про неймовірні пригоди, описи подорожей капітана Кука, розповіді про кораблетрощі й відчайдушні мандрівки — те, що захоплює й пориває, збуджує і запирає дух, те, що примушує забути світ і час. Її самотність поділяють самі вигадані, вимріяні постаті. Ніхто вже не приходить, ніхто не провідує, вдень вона чує лише бамкання дзвонів розташованої неподалік церкви Сен-Шапель, і вищання ключа в замкові, а потім знову тиша, довічна тиша в низькім покої, тіснім, вологім і темнім, немов домовина. Брак руху й повітря ослабив її тіло, вона виснажилась від важких кровотеч. І коли врешті її покликали на суд, із довгої ночі на сонце, від якого вона вже відвикла, вийшла стара й сива жінка.

Незмірна ганьба

Так, вона на останньому щаблі, кінець уже близько. Життя її змінилося так, як тільки може вигадати доля. Та, що народилась в імператорському замкові й мала сотні кімнат у своєму королівському палаці, жила тепер наполовину під землею у вузькій, заґратованій, вогкій і похмурій комірчині. Та, що любила розкіш і багатство й оточувала себе розмаїтими коштовними і мистецькими витребеньками, тепер не мала шафи, дзеркала й фотеля, обходячись найнеобхіднішим: столом, стільцем і залізним ліжком. Та, що мала до послуг ціле стовпище нікчемної челяді — головну постачальницю, старшу зодягальницю, фрейлін, двох камеристок на день, двох камеристок на ніч, читця, лікаря, хірурга, секретаря, дворецького, лакеїв, служників, перукарів, кухарів і пажів, тепер сама чесала свої сиві коси. Та, що потребувала на рік триста нових уборів, тепер сліпала, сама собі латаючи до рубця обшарпаний тюремний одяг. Колишня сила обернулась в утому, краса і привабливість — у зів’ялість літньої жінки. Та, що від обіду до пізньої ночі полюбляла товариство, нині сама чекає цілу безсонну ніч, поки засіріє за ґратами. Що далі відходить літо, що раніше западають сутінки, тим похмуріша її темна, як домовина, келія, — нові, суворіші порядки вже заборонили Марії Антуанетті палити вогонь; лише тьмяне каламутне світло олійного ліхтаря, сіючись крізь віконечко над дверима з коридора, спочутливо розганяє цілковиту пітьму. Відчувається, що вже осінь, з голих плит піднімається холод, крізь мури проникає густий туман з недалекої Сени, дерево вже мокре і слизьке, смердить цвіллю і гниллю й чимдалі дужче відгонить смертю. Білизна розлізається, розповзається одяг, кусливим ревматичним болем аж до кісток проймає зимна вогкість. Та, що колись була королевою Франції й щонайбільше тішилась життям, тепер промерзає аж до серця і гнеться від знемоги; довкіл кригою наростає тиша, пусткою обертається час. І в неї вже не було ніякого страху, коли прийшли й покликали на смерть, — у тій келії її поховали живцем.

У цю могилу з живою людиною, в цей склеп посередині Парижа не долинало жодного звуку страхітливої бурі, що тоді лютувала над світом. Тієї осені революція була в найбільшій небезпеці. Впали дві щонайміцніші фортеці — Майнц і Валансьєн, англійці захопили найважливіші військові гавані, повстало найбільше після Парижа місто Ліон, відпали колонії, в Конвенті панувала незгода, в Парижі — пригніченість і голод; Республіка стояла на п’ядь від загибелі. Та одне спромоглась урятувати: відчайдушну сміливість, самогубчу відвагу; Республіка могла подолати страх, лише сама його сіючи. «Ставмо на порядок денний терор» — ці страхітні слова грізно пролунали в залі Конвенту і — знехтувавши всім — погрозу миттю потвердили ділом. Жирондистів оголосили поза законом, герцога Орлеанського й безліч іншого люду віддали революційному трибуналові. Вже замахнулися сокирою, як підводиться Білло-Варенн і вимагає: «Конвент уже дав незабутній приклад, як суворо треба чинити зі зрадниками, що готували погибель своєї країни. Але він має прийняти ще одну важливу ухвалу. Жінка, яка ганьбить свою стать і все людство, нарешті повинна спокутувати всі свої злочини на ешафоті. Вже повсюди балакають, мовляв, її знову перевели до Тамплю, мовляв, її потайки судили й революційний трибунал обілив її, — немов й справді французький суд, французьке правосуддя виправдало б жінку, в котрої на совісті кров тисяч людей. Я вимагаю, щоб революційний трибунал ще на цьому тижні виніс їй вирок».

Хоча ця пропозиція вимагала не суду над Марією Антуанеттою, а прямо закликала до страти, її одностайно схвалили. Але дивно, громадський обвинувач Фуке-Тенвіль, що досі, мов машина, працював незворушно і спритно, без угаву опускаючи сокиру, ще й тепер підозріло вагається. Й на цьому тижні, і на другому, і на третьому він не висуває обвинувачення проти королеви; невідомо, чи хтось йому потай зв’язав руки, чи в цього чоловіка з камінним серцем, який, звичайно, спритно, мов фокусник, обертав папір у кров, а кров — у папір, і справді не було ніяких переконливих обвинувальних документів? Хай там як, але він зволікає й усе далі відсуває звинувачення. Він пише в Комітет Громадського Порятунку, щоб матеріал прислали звідти, — й дивно, Комітет і собі виказує таку ж очевидну повільність. Зрештою зібрали кілька незначних документів: протоколи допиту з приводу гвоздичної змови, список свідків, акти судової справи короля. Проте Фуке-Тенвіль до діла не брався. Чогось йому бракує — або потайного наказу нарешті розпочати процес, або ж якогось цілком неспростовного документу, промовистих фактів, які б надали його обвинувальній промові вогненного блиску правдивого республіканського обурення, якогось надміру дратливого й разючого переступу, котрий могла б скоїти королева чи жінка. Здавалося, що та категорична вимога підняти звинувачення не зоставила жодного сліду. Але в останню мить Ебер, найлютіший і найзапекліший ворог королеви, раптом утиснув Фуке-Тенвілю найстрашнішого й найганебнішого документа всієї Французької революції. Цей дужий удар вирішив усе: розпочинається процес.

Що ж сталося? 30 вересня Ебер несподівано отримав листа з Тамплю від дофінового вихователя шевця Симона. Перша частина написана невідомою рукою і цілком пристойним правописом: «Привіт! Друже, приходь якомога швидше, щось тобі розкажу й дуже буду радий тебе бачити; гляди, аби прийшов іще сьогодні, ти побачиш, який я щирий і хоробрий республіканець». Натомість решту листа власноруч дописав Симон, несвітськими помилками виказавши свій освітній рівень як «вихователя». «Je te coitte bien le bon jour moi e mon est pousse Jean Brasse tas cher est pousse et mas petiste bon amis la petist e fils cent ou blier ta cher soeur que jan Brasse. Je tan prie de nés pas manquer a mas demande pout te voir ce las presse pour mois. Simon, ton amis pour la vis»[164]. Ревний і завзятий Ебер одразу побіг до Симона. І навіть цьому безчельному писаці почуте здалося настільки нелюдським, що сам він не захотів до цього братись, а повідомив Комуну. Ціла комісія на чолі з мером рішуче прямує до Тамплю і складає там протоколи трьох допитів (вони збереглися й донині) — вирішальний обвинувальний матеріал проти королеви.

Тепер ми підходимо до того, в що неможливо повірити, чого душею не збагнути, — до того епізоду в біографії Марії Антуанетти, який лише наполовину можна пояснити нелюдською дратливістю доби й довгорічним і послідовним отруєнням громадської думки. Кілька тижнів тому, ще коли за ним доглядала мати, малий дофін, пустотливе й рано дозріле дитя, граючись із палкою, пошкодив собі яєчко, і запрошений хірург наклав пов’язку, немов від гили. Й здавалося, що той випадок, котрий ставсь у Тамплі перед очима Марії Антуанетти, поховали й забули. Та одного разу Симон або ж його дружина відкрили, що рано дозрілий і розбещений хлопець віддається певним нечестивим дитячим утіхам, звісному «plaisirs solitaires»[165]. Пійманий на гарячому, він уже не міг відбрехатися. Коли Симон випитував, хто навчив його цієї лихої звички, безщасний хлопець сказав або ж повторив за Симоном, що до цього гріха його привчили мати й тітка. Щиро обурившись таким материнським нечестям, вірячи, що «тигриця» здатна на всякі диявольські вигадки, Симон розпитував дитину далі й далі і врешті довів дитину до того, що вона сказала, ніби в Тамплі обидві жінки часто брали його до себе в постіль і мати чинила з ним кровозмішення.

За нормальних часів розумна людина, почувши з уст дитини, котрій нема ще й дев’яти років, таке страхітливе признання, просто не повірила б їй. Та в добу революції завдяки численним наклепницьким брошурам у кожнім серці настільки глибоко засіло переконання в еротичній невситимості Марії Антуанетти, що ніхто й не сумнівався навіть у звинуваченні Симона й Ебера, ніби мати вдавалася до розпусти зі своїм восьмирічним сином. Навпаки, тим фанатичним і засліпленим санкюлотам справа видалась цілком ясна й логічна. Марія Антуанетта, та вавилонська архіблудниця й безсоромна лесбіянка, звикла у своєму Тріаноні щодня виморювати кількох чоловіків і кількох жінок. Хіба ж не природно, вели вони далі, що така вовчиця, коли її замкнули в Тамплі, де не було кому вдовольняти її пекельний любовний сказ, кинулась на власну безборонну й невинну дитину. Не тямлячись від ненависті, Ебер і його жалюгідне товариство навіть на мить не сумнівались у правдивості брехливих обвинувачень дитини проти власної матері. Тепер, щоб уся Франція дізналася про нелюдську розбещеність цієї мерзенної австрійки, — навіть ґільйотини замало, щоб покарати її кровожерність і розпусту, — їм лише треба чорним по білому записати в протоколи про вчинену королевою ганьбу. Через те й провели три допити — дев’ятирічного хлопця, п’ятнадцятирічної дівчини й принцеси Єлизавети — такі страхітні й безсоромні сцени, що цьому ніколи б не повірили, якби ще й досі в Національному архіві в Парижі не лежали ці геть пожовклі, однак цілком ясні для читання ганебні акти, незграбно підписані рукою неповнолітньої дитини.

На перший допит 6 жовтня з’явилися мер Паш, синдик Шометт, Ебер та інші радники Комуни, на протоколі другого допиту 7 жовтня бачимо й підпис славетного художника, але найбезхребетнішої людини революції Давида. Спершу як головного свідка покликали хлопчика, котрому було вісім з половиною років: спочатку розпитували його про інші події в Тамплі, й балакуче дитя, не розуміючи ваги своїх признань, зрадило таємних помагачів своєї матері, передусім Тулана. Потім дійшли до скандального питання, і протокол сповіщає про це так: «Коли Симон із дружиною часто заставали його в ліжку за цим непристойним заняттям, яке шкодить його здоров’ю, він сказав їм, що до цієї згубної звички його привчили мати й тітка, котрі часто тішилися, як він це робив перед ними. Це було здебільшого тоді, коли вони клали його спати проміж себе. З того, як про це розповідала дитина, нам зрозуміло, що одного разу мати спонукала його до зближення, що й призвело до статевого акту, після чого в нього напухло одне яєчко й він мусив носити бандаж. Мати заборонила йому про це розповідати й відтоді часто виробляла з ним такі речі. Крім того, він ще звинуватив Мішоні й кількох інших урядовців, котрі надто приязно розмовляли з матір’ю».

Ці страхіття написали чорним по білому, внизу стоїть сім або вісім підписів — правдивість актів, факт, що засліплене дитя справді призналось у цій гидоті, заперечити годі; щонайбільше можна закинути, що якраз те місце, де Марія Антуанетта звинувачується у кровозмішенні з восьмирічним хлопцем, стоїть не в самому тексті, а дописане згодом на берегах, — очевидно, й самі інквізитори спершу сумнівались у можливості такого нечестя. Але одне вже ніяк не стерти: під признанням стоїть набазграний великими, по-дитячому незграбними літерами підпис «Louis Charles Capet». Перед очима всіх тих незнайомих людей син і справді звинуватив у наймерзеннішому вчинку власну матір.

Але й цього божевілля було мало — слідчі прагли досконало впорати роботу. Після хлопця, котрому не було й дев’яти, притягли п’ятнадцятирічну дівчинку — його сестру. Шометт запитав, «чи тоді, коли вона гралася з братом, він не чіпав її там, де не слід чіпати, і чи її мати й тітка не клали його спати проміж себе». «Ні», — відповіла та. Після цього (нелюдська сцена) обох, дев’ятирічного хлопця і п’ятнадцятирічну дівчинку, поставили одне проти одного, щоб вони перед очима інквізиторів сперечалися про честь своєї матері. Малий дофін і далі впирався на своєму, а п’ятнадцятирічне дівча, налякавшись тих суворих дядьків і збентежившись від непристойних питань, говорило тільки, що нічого не знає й нічого не бачило. Потім покликали третього свідка, сестру короля принцесу Єлизавету; допитувати двадцятидев’ятирічну рішучу дівчину було куди важче, ніж безневинних і заляканих дітей. Бо як тільки їй зачитали протокол дофінових признань, дівчина розгнівалась, їй ударила кров в обличчя, вона зневажливо пожбурила папір, сказавши, що такі сороміцькі запитання принижують її гідність і вона взагалі не відповідатиме. Тепер проти неї — нова пекельна сцена — поставили хлопця. Той сміливо й зухвало сказав, ніби це вона й мати навчили його такої гидоти. Пані Єлизавета не могла вже стриматись. «Ah, le monstre!»[166] — закричала вона в безпорадному праведному гніві, коли той малий брехун зухвало звинуватив її у такому сороміцтві. Але комісари почули вже все, що хотіли. Вони ретельно оформили й цей протокол, а потім усі документи Ебер з тріумфом поніс до слідчого, сподіваючись, що перед сучасниками і нащадками, перед його часом і вічністю королеву остаточно викрили й поставили до ганебного стовпа. Випнувши груди, чванячись своїм патріотизмом, він подався у трибунал, щоб там як свідок потверджувати винність Марії Антуанетти в кровозмішенні.

Ці свідчення дитини проти власної матері, що не мали, певне, прикладу в анналах історії, завжди були великою загадкою для біографів Марії Антуанетти; прагнучи обминути цю прикру скелю, палкі оборонці королеви вдавалися до всіляких кружних пояснень і перекручень. Ебер і Симон, яких неодмінно зображували дияволами во плоті, змовились між собою і присилували безневинну дитину звести ці ганебні звинувачення. Вони — перша роялістська версія — то батогом, то медяником приневолили й упокорили його або — друга теж психологічно невірогідна версія — спершу напоїли його горілкою. Через те його признання недійсні, адже він був п’яний. Але цим обом безпідставним твердженням передусім суперечить ясна й цілком безстороння розповідь очевидця тієї сцени секретаря Данжу, що писав протоколи: «Малий принц сидів у фотелі й, не дістаючи ногами до землі, хитав ними. Коли його питали про ті вже відомі речі, він казав, що то правда...» Вся дофінова поведінка виказує радше зачіпливе й пустотливе зухвальство. З тексту двох інших протоколів теж незаперечно випливає, що хлопця ніхто й не примушував, навпаки, він сам без ніякого примусу з дитячою впертістю — в цьому відчувається навіть певна злоба і мстивість — повторював нелюдські звинувачення проти своєї тітки.

Як же їх пояснити? Для нашого покоління це й не дуже важко, завдяки розвиткові науки й кримінальної психології воно набагато ліпше, ніж попередні генерації, знає про брехливість дитячих признань у царині сексуального й звикло ставитись із більшим розумінням до подібних душевних викрутів у малих дітей. Насамперед ми повинні відкинути сентиментальні вигадки, ніби свій перехід до Симона дофін сприйняв як страхітне приниження й надто вже побивався за матір’ю; здебільшого діти напрочуд швидко звикають до нового оточення й, хоча спершу це може видатись жахливим, восьмирічний хлопець, мабуть, привільніше почував себе з грубим веселуном Симоном, ніж у вежі Тамплю з двома завжди сумними й заплаканими жінками, що цілісінький день повчали його, примушували вчитись і як майбутньому французькому королеві невпинно намагалися прищепити хлопцеві гідність і добрі манери. А в шевця Симона малому дофінові повна воля, той — хвалити Господа — не дуже докучав йому наукою, він міг собі гратись як хотів, нічим не сушачи собі голову; цілком імовірно, його більше тішило співати з солдатами «Карманьйолу», ніж молитись і перебирати чотки з побожною і нудною принцесою Єлизаветою. Бо в кожної дитини є інстинктивний потяг донизу, опір проти культури і звичаїв, які їй накидають; із простими, неосвіченими людьми вона почуває себе ліпше, ніж там, де її згнічують навчанням; де більше свободи, невимушеності й де менше вимагають покори, там сильніше можуть розвинутись анархічні задатки дитячої натури. Прагнення посісти вище місце в суспільстві виникає аж тоді, коли прокидається розум: до десяти, а часто й до п’ятнадцяти років майже кожна дитина з доброї родини заздрить своїм пролетарським однокласникам, котрим дозволяється все, що їй забороняють її дбайливі вихователі. Певне, що й дофін, як і кожна дитина, — цієї цілком природної речі будь-що не хочуть визнавати сентиментальні біографи, — як тільки його відірвали від материного смутку й туги і вкинули у вульгарне, зате невимушене і стерпніше для нього товариство шевця, дуже швидко перемінився; його рідна сестра казала, що він на все горло співав революційних пісень, інший гідний довіри свідок наводить такий брутальний вислів дофіна про свою матір і тітку, що його й повторити не можна. А про завелику схильність дитини до всяких химерувань ми маємо ще одне неспростовне свідчення, — не хто інший, як рідна мати, даючи настанови гувернантці, писала про хлопчика, якому було тоді чотири з половиною роки: «Він балакучий і залюбки повторює те, що чує, й часто, не збираючись брехати, додає ще й те, що сплодила його уява. Це його найбільша хиба і за неї треба братися насамперед». Характеристика Марії Антуанетти, власне, й підводить нас до остаточного розв’язання загадки. Її логічно доповнюють слова принцеси Єлизавети.

Відомо, що діти, коли їх заскочать на забороненім учинку, майже завжди намагаються звалити провину на когось іншого. Інстинктивно прагнучи захиститися (здогадуючись, що дітей роблять винними неохоче), вони здебільшого кажуть, ніби хтось їх «спокусив». У нашім випадку протокол допиту принцеси Єлизавети цілком прояснює ситуацію. Вона сказала — й по-дурному цей факт майже всі проминають, — мовляв, її небіж давно вже тішився цим дитячим нечестям, і вона добре пригадує, що часто й не менше, ніж мати, лаяла його за те. Це вже стежка до правди. Отже, мати або тітка й раніше ловили хлопця на гарячому й більш або менш суворо карали його. Коли Симон спитав, хто навчив його цієї лихої звички, то заскочений хлопець безперечно згадав, як його заскочили вперше, й одразу мусив подумати про тих, хто карав його за це. Не маючи й гадки про наслідки подібних зізнань, він несвідомо помстився за ті покарання, сказавши, що каральники й навчили, або ж потвердивши без ніяких вагань Симонове припущення, так що все скидалось на щиру правду. Ну а далі дорога вже бита. Збрехавши раз, хлопець не міг уже виплутатись із брехні; а ще й відчувши, як це було в нашому випадку, що його словам охоче, ба навіть радо вірять і ніхто на брехні його не зловить, він заходився завзято відповідати на всі комісарові запитання. Помітивши, що його мине кара, він з інстинкту самозбереження цупко тримався своєї версії. Щойно лише прочитавши ті ясні й недвозначні признання, навіть ті, хто ліпше тямив у психології, ніж шевці, колишні актори, малярі й писарі, спершу мало не ставали на хибний шлях. До того ж у цьому винятковому випадку допитувачі були ще й під впливом масових навіювань: кожнісінького дня читаючи «Père Duchesne», вони вірили, що таке страхітливе синівське обвинувачення цілком відповідає безсоромній удачі матері, яку в порнографічних брошурах по всій Франції змалювали як образ нечестя. Оскільки кожен жив у полоні тих брехливих чуток, то нікого б не вразили будь-які, навіть найбезглуздіші злочини Марії Антуанетти. Тож вони довго не розмірковували і глибоко не виважували, а так само безтурботно, як і той дев’ятирічний хлопчик, поставили свої підписи під найбільшим безчестям, яким будь-коли покривали матір.

На щастя, грубі і непроникні мури Конс’єржері вберегли Марію Антуанетту, не давши їй зразу дізнатися про нелюдські синові зізнання. Обвинувачення в цій несвітській мерзоті вона прочитала тільки в передостанній день свого життя. Десятки років вона навіть рота не розтуляла у відповідь на всілякі образи своєї честі й найбезсоромніші обмови. Та почувши, як страхітно наговорює на неї її власне дитя, вона в несказанній муці здригнулася до найдальших глибин свого єства. Ця думка катувала їй душу аж до порога смерті; за три години до ґільйотини, цілком володіючи собою, вона писала теж обвинуваченій принцесі Єлизаветі: «Я знаю, яких несвітських мук завдала тобі ця дитина, але пробач йому, люба сестро, він занадто малий, а дитині дуже легко вкласти до вуст усе, що хочуть від неї почути, й навіть те, чого вона й сама не розуміє. Я сподіваюсь, настане день, коли він ліпше зрозуміє ціну твоєї любові й ніжності».

Еберові не вдалося доконати те, що надумав: навіки знеславити королеву перед світом цим галасливим обвинуваченням; навпаки, під час процесу сокира, за яку він схопився, випала в нього з рук і вдарила в його ж потилицю. Та все ж одне вдалося: він смертельно вразив душу, затруївши останні години приреченої жінки.

Початок процесу

На сковороді тепер досить смальцю, громадський обвинувач уже може смажити печеню. 12 жовтня Марію Антуанетту покликали на перший допит у велику залу нарад. Напроти неї сиділи Фуке-Тенвіль, його помічник Ерман і кілька писарів; поруч неї — нікого. Ані оборонця, ані помічника — тільки пильний жандарм.

Але за довгі тижні самотності Марія Антуанетта зібралася на силі. Небезпека навчила її зосереджуватись, добре промовляти, а ще краще — мовчати, — кожна її відповідь несподівано сильна, а водночас обережна й мудра. Ні на мить не втрачає вона спокою, найдурніші й найпідступніші запитання її не вражають і не збурюють. Аж тепер, у найостанніші хвилини, Марія Антуанетта збагнула відповідальність перед своїм іменем, знає, що тут, у цій похмурій кімнаті для допитів, вона має стати королевою, якщо не спромоглася нею бути в пишних версальських залах. Вона відповідала не цим незначним, забіглим від голоду в революцію адвокатам, що пнулися вдавати з себе прокурорів, не тим перебраним на суддів вахмістрам і писарям, а єдиному справжньому і правдивому судді — історії. «Коли ти вже станеш собою», — двадцять років тому розпачливо писала їй мати Марія Терезія. Аж тепер, за п’ядь від могили, Марія Антуанетта своєю власною силою здобула собі справжню велич, бо ж досі мала тільки її жалюгідну подобу. На формальне запитання про її ім’я відповіла твердо й голосно: «Марія Антуанетта з Австрійсько-Лотарінзького дому, тридцять вісім років, удова короля Франції». Стараючись в усіх деталях зберегти процедури звичайної судової справи, Фуке-Тенвіль пильно дотримувавсь усіх формальностей допиту й, ніби не знаючи, спитав її далі, де вона жила в мить арешту. Не виказавши іронії, Марія Антуанетта пояснила своїм обвинувачам, що її ніколи не арештовували, а тільки забрали з Національних Зборів, щоб перевести в Тампль. Далі з усім тогочасним паперовим пафосом почали власне питати і звинувачувати: мовляв, до революції вона підтримувала політичні зв’язки з «королем Богемії та Угорщини», «страхітливим способом, у спілці з безчесними міністрами розтринькала на втіхи та інтриги продукт народного поту» (французькі фінанси), давала імператорові «мільйони, щоб їх обернули проти народу, який її годує». Мовляв, від початку революції вона змовлялася проти Франції, накладаючи з іноземними агентами, свого чоловіка короля спонукала вжити право вето. Марія Антуанетта рішуче і твердо спростувала всі ці звинувачення. Після однієї, надто вже невдалої Ерманової заяви виникає жвавий діалог:

— Це ви навчили Капета мистецтву нечуваного лицемірства, вдаючись до якого, він так довго дурив чесних французьких громадян, а добрий народ і не здогадувавсь, які безмірні можуть бути підступність і ницість?

На цю пусту фразу Марія Антуанетта спокійно відповіла:

— Певне, народ одурили, та ще й найжорстокішим чином. Але ні мій чоловік, ні я цього не робили.

— Хто ж тоді одурив народ?

— Ті, хто був зацікавлений у цьому. А в нас не було ніякої потреби дурити його.

Ерман зразу вхопився за цю двозначну відповідь. Він сподівався, що тепер у королеви вихопиться якесь слово, яке можна було б тлумачити як ворожий випад проти Республіки.

— Хто ж ті, що, на вашу думку, зацікавлені в тому, щоб дурити народ?

Але Марія Антуанетта спритно ухилилась. Вона цього не знає. Вона ж була зацікавлена в просвіті народу, а не в тому, щоб його дурити.

Ерман відчув глузливість цієї відповіді й дорікнув:

— Ви неоднозначно відповіли на моє запитання.

Але йому не вдалося виманити королеву з її оборонних позицій:

— Я відповідала б відверто, якби знала імена тих людей.

Після цієї першої сутички допит знову повернувся до фактів. Її запитували про обставини Вареннської втечі; вона відповідала обережно й не виказала жодного зі своїх потаємних друзів, яких обвинувач хотів утягнути в процес. Аж коли Ерман звів ще одне дурнувате звинувачення, вона рішуче відборонилася.

— Ви ніколи й на мить не припиняли спроб занапастити Францію. Ви за всяку ціну прагли королювати й по трупах патріотів знову зійти на трон.

На цю пишну нісенітницю королева відповіла гордо й гостро (ах, навіщо в допитувачі дали їй такого бовдура!), мовляв, їй та її чоловікові не було потреби сходити на трон, бо ж вони там сиділи і нічого, крім добра, для Франції не бажали.

Тепер Ерман стає лютіший; усе дужче відчуваючи, що не проб’є міцну і обережну оборону Марії Антуанетти й не здобуде ніякого «матеріалу» для прилюдного процесу, він чимдалі грізніше валив обвинувачення: вона споїла фландрський полк, листувалась з іноземними дворами, розпалила війну, призвела до Пільницької декларації. Але, тримаючись фактів, Марія Антуанетта відкидає ці звинувачення: війну оголосив не її чоловік, а національний Конвент, а на тім бенкеті вона лише двічі пройшла по залі.

Наостанок Ерман лишив найнебезпечніші запитання, відповідаючи на які королева мала б або суперечити своїм поглядам, або ж хоч якось образити Республіку. Запитання й відповіді склали б цілий політичний катехізис.

— Чиєї перемоги ви прагли у воєнних кампаніях Республіки?

— Над усе я прагла добра для Франції.

— Ви вважаєте, що для щастя народу потрібен король?

— Такого одна людина вирішувати не може.

— Ви, безперечно, шкодуєте, що ваш син утратив трон, на який міг би зійти, якби народ не розбив його, нарешті дізнавшись про свої права?

— Я б ні за чим не шкодувала для сина, якби це було добром для його країни.

Отже, бачимо, слідчому не щастило. Кажучи, що ні за чим не шкодує для сина, якби це «було добром для його країни», Марія Антуанетта дала найвитонченішу єзуїтську відповідь, бо, вживши присвійний займенник «його», королева, — хоча й не мовила прямо, що не визнає Республіки, — просто в обличчя слідчому цієї Республіки сказала, що Францію й досі вважає «своєю», законною землею і власністю свого сина; навіть у небезпеці вона не зреклася найсвятішого — права свого сина на корону. Після цієї останньої сутички допит швидко добіг до кінця. Запитали, чи є в неї самої адвокат, який захищав би її на суді. Марія Антуанетта відповіла, що не знає жодного адвоката, і згодилася, щоб їй офіційно призначили одного чи двох. У душі вона знає: байдуже, трапиться друг чи ворог, — у цілій Франції нема такого сміливця, котрий би серйозно взявся захищати колишню королеву. Бо хто скаже хоча б єдине прихильне і щире слово, той з адвокатського місця притьмом перескочить на лаву підсудних.

Тепер, коли вже провели якусь подобу судового слідства, битий формаліст Фуке-Тенвіль може братися до роботи і складати обвинувальний висновок. Перо спритно і вправно ковзає по паперу: хто щодня виробляє цілі стоси обвинувачень, тому пишеться легко. Однак дрібний провінційний юрист уважає, ніби цей незвичайний випадок змушує його вдатися до певних поетичних прикрас: адже звинувачують королеву, тон має бути врочистіший і патетичніший, ніж тоді, якби хапали за карк просту швачку, що кричала «Vive le Roi!» І його писання починалось украй пишномовно: «Після перевірки доказів, переданих громадським обвинувачем, було встановлено, що, подібно до Мессаліни, Брунхільди, Фредеґунди й Катерини Медічі, що називали себе колись королевами Франції і чиї ганебні імена ніколи не зітре історія, Марія Антуанетта, вдова Людовіка Капета, відколи з’явилась у Франції, стала бичем і вампіром французького народу». Після такого незвичного історичного вступу — та все ж у часи Фредеґунди й Брунхільди у Франції ще не було королівства — пішли вже відомі обвинувачення, мовляв, Марія Антуанетта підтримувала політичні зв’язки з чоловіком, котрого звали «королем Богемії та Угорщини», передавала мільйони імператорові, брала участь в «оргії» охоронців, розпалила громадянську війну, віддала на погибель патріотів, зрадила закордону воєнні плани. Трохи пом’якшивши, подав звинувачення Ебера: «... вона така розбещена і злочинна, що, поглумившись з усіх людських і природних законів, не побоялася вдатись до розпусти зі своїм сином Луї Шарлем Капетом, — навіть тільки подумавши чи сказавши про це, ми вже здригаємось від жаху». Натомість новим і несподіваним було звинувачення, ніби від надмірної ницості й лицемірства вона сама, щоб переконати чужоземні держави в недоброму ставленні французів до своєї королеви, веліла друкувати й роздавати неприхильні до неї писання. Отже, за Фуке-Тенвілем, Марія Антуанетта сама поширювала лесбіянські памфлети Лямотт і безліч інших. На підставі всіх цих звинувачень Марія Антуанетта з підозрюваної зробилась уже обвинуваченою.

Ще й чорнило не висохло, а цей документ, що аж ніяк не був шедевром правничого мистецтва, передали захисникові Шово-Лагару, той одразу ж подався з ним у в’язницю до Марії Антуанетти. Звинувачена і її адвокат разом прочитали обвинувальний висновок. Але тільки оборонця вражає і приголомшує ненависний тон документу. Марія Антуанетта, й не чекавши чогось ліпшого після допиту, зосталася геть спокійна. Зате совісливий судовик знов упав у розпач. Ні, таку купу обвинувачень і документів опрацювати за однісіньку ніч не можна, він зможе захищати як слід лише тоді, коли до пуття розбереться в тому паперовому хаосі. Через те почав наполягати, щоб королева попросила три дні відстрочки, й тоді, спершись на певний матеріал і перевірені докази, він ґрунтовно підготує свою захисну промову.

— До кого я маю звернутися? — спитала Марія Антуанетта.

— До Конвенту.

— Ні, ні... ніколи.

— Але, — переконував Шово-Лагар, — заради непотрібних гордощів ви не повинні відмовлятися від своєї користі. Ви повинні зберегти своє життя не тільки для себе, а й для дитини.

Почувши, що йдеться про сина, Марія Антуанетта поступилася. Вона написала до голови Зборів: «Громадянине президенте, громадяни Тронсон і Шово, призначені трибуналом моїми захисниками, звернули мою увагу на те, що папери їм передали тільки сьогодні. Мене мають судити завтра, а за такий короткий час вони не в змозі вивчити чи навіть прочитати всі документи слідства. Перед своїми дітьми я зобов’язана не минати жодного засобу для повного виправдання їхньої матері. Мій захисник просить відстрочки на три дні. Сподіваюсь, Конвент її надасть».

Читаючи цю записку, нас ізнову приголомшує душевна переміна Марії Антуанетти. Та, що все життя була нікудишнім писакою й кепським дипломатом, тепер почала писати так, як личить королеві, і зважує власні думки. Навіть у найбільшій скруті вона не вшанувала Конвент проханням, хоч і зверталася до нього як найвищої судової інстанції. Вона просить не від власного імені, — ні, ліпше вмерти! — а лише переказує прохання третьої особи: «Мій захисник просить відстрочки на три дні». А далі стоїть «Сподіваюсь, Конвент її надасть», — аж ніяк не «прошу надати».

Конвент не відповів. Смерть королеви давно вже ухвалили — навіщо й далі баритись із судовими формальностями? Будь-яке зволікання було б жорстокістю. Наступного дня о восьмій годині ранку розпочався суд, і кожен знав наперед, який буде вирок.

Суд

Сімдесят днів перебування у Конс’єржері зробили Марію Антуанетту старою й немічною жінкою. Печуть червоні, запалені від сліз і зовсім відвиклі від денного світла очі; від тяжких і невпинних кровотеч, що дошкуляли їй уже кілька тижнів, мов крейда, збіліли губи. Тепер їй часто, занадто часто треба долати втому, лікар уже не раз давав ліки для покріплення серця. Але ж вона знає, що сьогодні історичний день, сьогодні не можна показати втоми, щоб ніхто в залі суду не посмів глузувати зі слабості королеви й доньки імператора. У виснаженім тілі, у знівеченій душі їй треба до останку вибрати силу й завзяття, а потім надовго, вже навіки можна буде спочити. На землі Марії Антуанетті зосталося зробити тільки два діла: сміливо боронитись і безбоязно вмерти.

В душі сповнена рішучості, Марія Антуанетта хоче гідно постати й перед людськими очима. Народ мусить відчути, що ця підсудна — Габсбурзького роду й, — попри всякі скасувальні декрети — королева.

Дбайливіше, ніж звичайно, розчесала вона свої сиві коси. Вдягнула білого накрохмаленого льняного чепчика з оборками, а на обидва боки спустила жалобні стрічки, — перед революційним судом Марія Антуанетта хоче постати вдовою Людовіка XVI, останнього французького короля.

О восьмій годині ранку у великій залі зібралися судді й присяжні, головою суду був Робесп’єрів земляк Ерман, громадським обвинувачем — Фуке-Тенвіль. Присяжних вибрали з усіх верств: були там колишній маркіз, хірург, торговець лимонадом, музика, друкар, перукар, колишній священик і столяр; щоб пильнувати за розглядом справи, поряд із громадським обвинувачем сиділо кілька членів Комітету Громадського Порятунку. Зала була повнісінька. Адже нагода побачити королеву на лаві підсудних трапляється раз на віку.

Марія Антуанетта ввійшла з незворушним виглядом і спокійно сіла на голі дошки — фотеля, як колись Людовіку XVI, їй уже не принесли; та й судді — це вже не вибрані представники Національних Зборів, що врочисто й прилюдно обвинувачували Людовіка XVI, а звичайний склад суду, який день у день, мов яке ремесло, порав свою похмуру роботу. Але на виснаженім, проте спокійнім обличчі глядачі намарне шукали якихось очевидних ознак хвилювання чи страху. Вона безбоязно й рішуче чекала, поки почнеться суд. Спокійно позирала на суддів, спокійно в залу і збирала всю свою силу.

Першим підвівся Фуке-Тенвіль і прочитав обвинувальний висновок. Королева майже не слухала його. Вона знала вже всі ці закиди й вивчала їх учора разом зі своїм адвокатом. Жодного разу, навіть коли читали найжахітніше, не підвела вона голову, її пальці байдуже, «немов на клавесині», вигравали на бильці стільця.

Після нього виступили сорок один свідок, що згідно з присягою клялися говорити «без ненависті і страху правду, всю правду й саму тільки правду». Оскільки процес готували похапцем — в бідолашного Фуке-Тенвіля в ті дні було й справді чимало роботи, вже чекали своєї черги жирондисти, пані Ролан і сотні інших жертв, — то без будь-якої часової чи логічної послідовності безладно вивалювались найусякіші звинувачення. Свідки говорили то про події 6 жовтня у Версалі, то про 10 серпня в Парижі, про злочини до й після революції. Більшість із цих показань не мали ніякого значення, деякі були просто сміховинні, наприклад, Мійо, одна з покоївок, чула, як 1788 року герцог Куаньї сказав комусь, ніби королева переслала своєму братові двісті мільйонів; проте ще безглуздішим було твердження, ніби Марія Антуанетта носила два пістолети, щоб застрелити герцога Орлеанського. Двоє свідків під присягою заявили, що бачили королевині перекази до брата, проте самі ті вирішальні документи представити не могли; так само було й з листом, якого Марія Антуанетта нібито послала командирові швейцарської гвардії: «Чи можна цілком покластися на Ваших швейцарців, чи будуть вони відважні в разі потреби?» Не подали ані клаптика паперу, на якому було б щось написане рукою Марії Антуанетти, навіть у запечатаному пакунку, де були її речі, відібрані в Тамплі, не знайшли нічого підозрілого. Пасма волосся її чоловіка та дітей, мініатюрні портрети герцогині де Ламбаль та подруги дитячих літ ландграфині Гессен-Дармштадтської, записник, у якому були лише прізвища її лікарів і пралі, — жодна дрібничка не годилась для звинувачень. Отож прокурор знову повернувся до загальних обвинувачень, але королева була вже підготовлена й по змозі відповідала ще впевненіше і переконливіше, ніж на допиті. Зав’язалися десь такі дебати:

— Звідки ви брали гроші, за які збудували і обставили Малий Тріанон, де ви влаштовували гуляння й завжди виставляли себе богинею?

— На ці витрати було виділено певні кошти.

— Мабуть, ці кошти були значні, бо ж Малий Тріанон обійшовсь у величезні суми.

— Малий Тріанон, мабуть, справді обійшовсь у величезні суми, та ще й, може, більші, ніж я того хотіла. Мало-помалу втяглись у видатки. Принаймні я найдужче зацікавлена, щоб тут усе було з’ясоване.

— Хіба ж не в Малому Тріаноні ви вперше побачили пані де Лямотт?

— Я ніколи її не бачила.

— Хіба ж не стала вона вашою жертвою в сумнозвісній історії з кольє?

— Вона не могла нею стати, бо я не знала її.

— Отже, ви й далі наполягаєте, що були незнайомі з нею?

— Ні, я ні на чому не наполягаю. Я вам казала й далі казатиму тільки правду.

Якби взагалі зоставалась хоч якась надія, Марія Антуанетта мала б за неї вхопитися — свідки здебільшого були зовсім негодящі. Жоден із тих, кого вона боялась, не мав серйозних звинувачень, і вона захищалась усе впевненіше. Коли громадський обвинувач проголосив, що під її впливом колишній король робив усе, чого їй хотілося, вона відповіла: «Одне діло радити, а друге — робити». Коли під час розгляду справи голова суду вказав на те, що її пояснення суперечать зізнанням її сина, вона зневажливо відказала: «Восьмирічну дитину неважко примусити говорити все, чого від неї хочуть почути». Від справді небезпечних запитань вона затулялась обережним: «Не знаю, не пригадую». Отже, Ерман жодного разу не міг із тріумфом піймати її на тім, що вона каже неправду або ж суперечить сама собі; за ті нескінченні години йому ні разу не вдалося запалити миттєвий гнів, збурити ненависний гомін, зірвати патріотичні оплески, глядачі лише пильно слухали. Суд тягнувсь мов замулений, плиткий і повільний потік. Щоб оживити звинувачення, саме тепер було потрібне вирішальне, справді нищівне зізнання. Ебер гадав, що своїм нелюдським обвинуваченням у кровозмішенні він усіх уразить і приголомшить.

Виступив наперед. Гучним, рішучим і переконаним голосом оголосив жахітне звинувачення. Та скоро зауважив, що цим неймовірним обвинуваченням не вірять, у залі ніхто лютим криком не виказав огиди до цієї розпусної матері, до жінки, що стала нелюдом, — усі німі, бліді й уражені. Й тоді цей бідолаха надумав подати ще одне надзвичайно витончене психолого-політичне пояснення: «Зрозумійте, — тлумачив цей йолоп, — що до злочинних любощів удавались не задля втіхи, а заради політичних міркувань, маючи намір фізично ослабити дитину. Вдова Капет сподівалася, що її син колись зійде на трон, і тоді завдяки такому крутійству вона здобуде собі право потурати ним».

Але дивно, навіть почувши таке історичне глупство, слухачі майже перелякано мовчать. Марія Антуанетта нічого не сказала й презирливо дивилась повз Ебера. Немов той знавіснілий бовдур говорив по-китайськи, вона й далі, не міняючись на виду, сиділа впевнено, незворушно й байдуже. Навіть голова суду удав, ніби й не чув того звинувачення. Зумисне не став допитуватися, що ж відповість на це знеславлена мати, — він уже помітив, яке гнітюче враження справило звинувачення в кровозмішенні на всіх присутніх, а надто на жінок, і квапливо перегорнув ці гидкі папери. Та, на лихо, серед присяжних знайшовся недоумкуватий вискочень і нагадав голові: «Громадянине голово суду, прошу звернути увагу, що підсудна нічого не сказала з приводу свідчень громадянина Ебера про те, що вона виробляла з сином».

Тепер уже судді не можна ухилятися далі. Всупереч власній волі він мусив запитати підсудну. Марія Антуанетта гордо підвелася й, повівши головою, — «тут, здавалось, підсудна стенулася», — писав навіть завжди такий сухий «Moniteur», — і з несказанним презирством голосно заперечила: «Якщо я не відповідаю, то лише тому, що сама природа не дозволяє відповідати на такі звинувачення проти матері. Я звертаюсь до всіх матерів, що, певне, сидять у залі».

І справді, потаємний гомін, образа й гнів покотилися залом. Селянки, робітниці, риботорговки й плетільниці затамували подих, вони відчули свій глибинний зв’язок: образили не просто одну жінку, а всю їхню стать. Голова мовчав, той допитливий присяжний потупив очі — всіх уразив болючий і гнівний голос обмовленої жінки. Ебер, не такий уже гордий своїм учинком, мовчки пішов на своє місце. Всі, — а може, й він теж, — відчули, що в найважчу для королеви годину його звинувачення обернулося її величезним моральним тріумфом. Те, що мало її принизити, натомість возвеличило.

Робесп’єр, котрий того ж вечора дізнався про цей випадок, не міг здержати своєї люті проти Ебера. Єдиний політик серед тих галасливих народних агітаторів, він умить збагнув, яка це несвітська дурниця — тягти перед очі громадськості здобуті страхом або завдяки відчуттю провини обвинувачення дев’ятирічного хлопця проти власної матері. «Цей недоумок Ебер таки дав їй ще одну перемогу», — гнівно сказав він друзям. Робесп’єр давно вже втомився від цих несамовитих, які своєю вульгарною демагогією й анархічним поступуванням ганьбили священне для нього діло революції; цього дня в душі він вирішив стерти ту пляму бруду. Камінь, кинутий Ебером у Марію Антуанетту, впав на нього самого, відібравши життя. Ще кілька місяців — і на такому ж возі він поїде тією ж дорогою, проте не так сміливо, як вона, а такий переляканий, що його приятель Ронсен нагукав на нього: «Коли треба було діяти, ти був жалюгідним базікою. Тепер принаймні зумій померти».

Марія Антуанетта відчула свою перемогу. Але й почула з зали чийсь здивований голос: «Диви, яка вона горда!» Через те й спитала свого захисника: «Чи не забагато гідності я вклала у свою відповідь?» Але той заспокоїв її: «Пані, зоставайтеся такою, як ви є, і все буде найліпше». Ще й другий день боролась Марія Антуанетта, суд поволі тягнувся далі, змучивши глядачів і учасників, проте її поведінка й дух були завзяті й незламні, дарма що її знесилили кровотечі, а в перервах вона й у рота нічого не брала. «Спробуйте собі уявити, — писав її захисник у спогадах, — скільки душевних сил потрібно було королеві, щоб витерпіти всі муки такого довгого й моторошного засідання: сидіти, мов на сцені, перед цілим народом, боротися проти кровожерних ворогів і стерегтися всіляких пасток, а водночас триматися відповідно й гідно, щоб не принизити себе». Першого дня вона боронилася п’ятнадцять годин, другого — понад дванадцять, аж поки нарешті голова припинив дебати і запитав у підсудної, чи не має вона чогось додати для свого виправдання. Марія Антуанетта гордо відповіла: «Вчора я ще не знала свідків і не знала, що вони покажуть проти мене. Нині я бачу, що ніхто з них не потвердив жодного факту. Можу тільки сказати, що я була всього лише дружиною Людовіка XVI й тому повинна була погоджуватись з усім, що він вирішував».

Далі підвівся Фуке-Тенвіль і підсумував обвинувачення. Обидва призначені захисники відповідали досить мляво, — мабуть, вони пам’ятали, що адвоката Людовіка XVI, який надто завзято захищав його, потім потягли на ешафот; через те замість оголосити королеву невинуватою вони намагалися закликати народ до милосердя. Перш ніж голова суду Ерман запитав присяжних, уважають вони королеву винною чи безвинною, Марію Антуанетту вивели з зали, і судовики зосталися самі. Після тієї сили всіляких фраз голова суду Ерман висловився ясно й по суті: він відкинув усі непевні й заплутані обвинувачення й чітко сформулював усі запитання. Марію Антуанетту звинувачує ввесь французький народ, бо проти неї свідчать усі політичні події останніх п’яти років. Отже, присяжним він поставив чотири запитання:

По-перше, чи встановлене існування таємних оборудок і переговорів з іноземними державами й ворогами Республіки для надання їм допомоги грішми, щоб спонукати їх до нападу на французьку територію і сприяти перемозі їхніх військ?

По-друге, чи доведено, що Марія Антуанетта Австрійська, вдова Капета, брала участь у цих оборудках і вела такі переговори?

По-третє, чи встановлене існування змови з метою розпалити громадянську війну в країні?

По-четверте, чи доведено, що Марія Антуанетта Австрійська, вдова Людовіка Капета, брала участь у цій змові?

Присяжні мовчки підвелися й перейшли до сусідньої кімнати. Вже давно за північ. У душнім повітрі невпокійно мерехтять свічки, а в кожних грудях здригається від напруги й цікавості серце.

Питання мимохідь: як присяжні мали вирішити по закону? У своєму підсумковому слові голова суду, відкинувши всякі політичні оздоби цього процесу, висував, власне, одне обвинувачення. Присяжних не питали, чи вважають вони Марію Антуанетту винною в розпусті, у збоченнях, у кровозмішенні й марнотратстві, а тільки, чи винна колишня королева в тому, що вела переговори з закордоном, жадала перемоги іноземних військ та повстань у країні і всіляко сприяла тому.

Так от, чи доведено юридично, що Марія Антуанетта винна в цих злочинах, чи ні? На двоїсте запитання можна дати тільки двоїсту відповідь. Безперечно, Марія Антуанетта — сила суду якраз у цьому — й справді завинила перед Республікою. Ми ж то знаємо, що вона мала неспростовні постійні зв’язки з ворожими іноземними державами. Вона й справді — так, як і було в обвинуваченні, — вчинила державну зраду, виказавши австрійському послові плани французьких воєнних дій, вона безперечно вдавалась і підохочувала до всяких законних і незаконних засобів, щоб повернути своєму чоловікові трон і свободу.

Отже, обвинувачення справедливе. Але — й у цьому слабість суду — того аж ніяк не довели. Сьогодні вже відомі й опубліковані документи, які доводять, що Марія Антуанетта справді зрадила Республіку — вони лежать у державнім архіві у Відні і в письмовій спадщині Ферсена. Але цей суд відбувся 16 жовтня 1793 року в Парижі, а тоді жоден із цих документів не був доступний громадському обвинувачеві. Присяжним на суді не представили ніякого вірогідного свідчення про те, що державна зрада відбулася насправді.

Отже, чесні й безсторонні присяжні були б у прикрім збентеженні. Якби ці дванадцять республіканців послухались інстинкту, то безумовно засудили б Марію Антуанетту, бо ніхто з них не мав навіть сумніву, що ця жінка — смертельний ворог Республіки й робила все, що могла, аби повернути й передати синові нічим не обмежену королівську владу. Але буква закону стоїть на королевиному боці: бракує фактичних доказів. Як республіканці, вони мусять оголосити королеву винною, а як сумлінні присяжні — триматися закону, який визнає лише доведені провини. Та, на щастя, доля вберегла цих міщан від такого конфлікту з сумлінням. Вони ж бо знали, що Конвент аж ніяк не вимагав справедливого присуду. Адже їх послали не вирішувати, а позбавити життя небезпечну для держави жінку. Вони мали або віддати голову Марії Антуанетти, або ж підкласти свої. Тож ті дванадцять радились тільки для годиться і якщо здалося, що барилися довше хвилини, то це лише тому, що вони вдавали обговорення, — їм давно вже звеліли дати однозначну ухвалу.

О четвертій годині ранку мовчки повернулися присяжні, зал занімів і завмер, чекаючи на присуд. Вони одностайно проголосили Марію Антуанетту винною в закинутих їй злочинах. Голова суду Ерман нагадав слухачам — такої пізньої пори їх було вже небагато, решту розігнала по домівках утома, утриматися від будь-якого схвалення. Потім закликали Марію Антуанетту. Тільки вона не мала ще ніякого права на втому, дарма що вже другий день невпинно боролася за життя, їй зачитали рішення присяжних. Фуке-Тенвіль вимагав смертної кари — присяжні однодушно затакали. Тоді голова запитав засуджену, чи не хоче вона зробити якоїсь заяви.

Марія Антуанетта незворушно й цілком спокійно вислухала присуд присяжних і вирок. Навіть найменшим рухом не виказала страху, гніву чи слабості. На запитання голови не зронила й слова, тільки заперечливо похитала головою. Не обертаючись і ні на кого не дивлячись, у цілковитій тиші Марія Антуанетта вийшла з зали і спустилася сходами — вона вже втомилася від цього життя й від цих людей і глибоко в душі втішена, що всі дрібні муки вже скінчилися. Тепер аж до останнього часу потрібно зостатися незламною.

У темнім, мов ніч, коридорі їй на якусь мить зрадили підсліпі й перевтомлені очі, нога не намацала сходинки, вона загаялась і хитнулась. Миттю, перш ніж вона впала, жандармський офіцер лейтенант де Бюнь, — єдиний, хто на суді мав сміливість подати їй склянку води, — простягнув їй руку для підтримки. За це й за те, що він зняв капелюха, ведучи засуджену на смерть, на нього зразу ж доніс другий жандарм, так що він мусив виправдовуватись: «Я зробив це лише для того, щоб вона не впала, і жоден розумний чоловік не вгледів би інших причин, адже, якби вона впала, одразу б знявся крик про змову і зраду». По закінченні суду заарештовують обох королевиних адвокатів, у них випитували, чи королева не передавала їм якихось потаємних листів, — жалюгідні судейські душі, навіть турнувши Марію Антуанетту в могилу, й далі боялися її незнищенного завзяття.

Але бідна, знеможена і знекровлена жінка, що нагнала на суддів такого страху й завдала їм стільки клопоту, вже нічого не знала про ту жалюгідну вовтузню і спокійно й байдуже повернулася до в’язниці. Їй зосталося жити лише кілька годин.

У тісній комірчині на столі блимають дві свічки. До засудженої на смерть таки зласкавились: нехай ніч перед вічною ніччю не сидить у пітьмі. Досі надміру пильні, тюремники не зважилися тепер відмовити їй ще й у другому проханні: Марія Антуанетта попросила паперу й чорнила, щоб написати листа, — нехай зі своєї останньої й найтемнішої самотності вона хоч напише до тих, хто тривожився за неї. Наглядач приніс чорнило, перо і складений аркуш паперу, в заґратовані вікна вже зазирала вранішня зоря, а Марія Антуанетта, зібравши залишки сили, почала писати останнього листа.

Про останні передсмертні послання Ґете колись сказав чудові слова: «Наприкінці життя супокійний дух породжує досі йому незнані думки — і вони, мов щасливі генії, сяють на вершинах минувшини». Таке таємниче прощальне проміння освітило й цього останнього листа приреченої на смерть; Марія Антуанетта ще ніколи не виказувала стільки душевної сили, рішучості і ясності, як у цьому прощальному листі до принцеси Єлизавети, сестри її чоловіка, а тепер іще й опікунки її дітей. І на цьому аркуші, що лежав на жалюгідному в’язничному столику, вона писала майже чоловічим почерком — твердішим і певнішим, ніж на всіх тих листах, що спурхували з її роззолоченого столу в Тріаноні; мова набула чистоти, почуття — нескутості — немов перед смертю зірвалась душевна буря й розмела все те невпокійне хмаровиння, що на згубу цій безталанній жінці безмірно довго не давало їй зазирнути у власні глибини. Марія Антуанетта писала:

«Люба сестро, пишу тобі востаннє. Мене теж засудили, та не до ганебної смерті — вона лише для злочинців, — а до зустрічі з твоїм братом. Так само невинна, як і він, я сподіваюсь бути гідною його в останню мить. На душі в мене спокій, як у людей, що не мають нічого на сумлінні. Тяжкий жаль покидати моїх бідолашних дітей. Ти знаєш, що я жила тільки заради них і заради тебе, моя добра й ніжна сестро. Задля дружби ти пожертвувала всім і зосталася з нами — і в якому ж становищі я покидаю тебе! На судових дебатах я дізналася, що мою доньку розлучили з тобою. Ах бідолашна! Я не зважилася їй писати — вона б не отримала мого листа, а я не знаю, чи й цей дійде до тебе. Перекажи їм обом моє благословення. Я сподіваюся, що згодом, коли вони стануть більші, вони з’єднаються з тобою і зможуть тішитись твоєю ніжною опікою. Нехай обоє думають про те, чого я ненастанно їх навчала: головна підвалина життя — мати принципи й несхитно виконувати власний обов’язок, а щастя їм дасть їхня дружба і взаємна довіра. Нехай моя донька, як старша, відчуває, що завжди мусить допомагати братові порадами, які підкажуть її більший досвід і приязнь. Нехай мій син теж піклується про сестру і слугує їй, як личить у дружбі. Нехай нарешті відчують, що, хоч би як склалося їхнє життя, насправді щасливі вони будуть тільки тоді, коли житимуть у згоді. Нехай беруть нас за приклад! Яку розраду давала нам дружба серед наших страждань! А щастя стає вдвічі більшим, коли можеш поділити його з другом. А де можна знайти ніжніших і ближчих друзів, ніж у власній родині? Нехай мій син ніколи не забуде останніх слів свого батька, які я зумисне йому повторюю: «Хай він ніколи не прагне помститися за нашу смерть!»

Я мушу сказати тобі й про те, від чого найдужче болить моє серце. Я знаю, яких мук завдала тобі ця дитина, але пробач йому, люба сестро, він занадто малий, а дитині дуже легко вкласти до вуст усе, що хочуть від неї почути, й навіть те, чого вона й сама не розуміє. Я сподіваюсь, настане день, коли він ліпше зрозуміє ціну твоєї любові й ніжності, які ти виказуєш їм обом.

Ще маю звірити тобі мої останні думки. Хотіла написати тобі ще на початку суду, але, попри те, що мені й не дозволяли там писати, він проминув так швидко, що для цього я справді не мала ніякого часу.

Я помираю в апостольській римо-католицькій вірі — у вірі моїх батьків, у якій мене виховали і яку я сповідала все життя. Оскільки мені нема чого сподіватися на будь-яке духовне потішання — адже я навіть не знаю, чи є тут священики цієї віри; та й приходити їм сюди, де я знаходжусь, означає наражатися на занадто велику небезпеку, — я всім серцем благаю Бога простити всі мої гріхи, скоєні відколи я живу. Сподіваюсь, у своїй доброті він почує мої останні молитви — так само, як і ті, які я звертала до нього вже віддавна, — і приділить моїй душі свого добра й милосердя.

Благаю всіх, кого знаю, а надто тебе, люба сестро, простити мені всі кривди, які я, не хотівши, може, кому спричинила. Я прощаю своїм ворогам усе лихе, що вони зробили мені. Я прощаюсь у цьому листі з тітоньками та з усіма моїми братами і сестрами. Були в мене й друзі. Думка, що я розлучаюся з ними навіки, й відчуття, що їхнє горе невтішне — найбільше страждання, яке я забираю в могилу. Хай же вони принаймні знають, що я до останньої миті думала про них.

Прощавай, добра й ласкава сестро! Хоч би цей лист дійшов до тебе! Не забувай мене. Від усього серця обіймаю тебе й моїх любих безталанних дітей! Господи, як крається серце, знаючи, що покидаєш їх назавжди! Прощавай, прощавай! Тепер я вже візьмуся тільки до своїх духовних обов’язків. Оскільки я невільна у своїх рішеннях, мені, мабуть, пришлють якогось священика. Але знай, що я не скажу йому ні слова й трактуватиму, мов якого чужинця».

Тут лист зненацька обірвався, не маючи ні останніх слів, ні підпису. Мабуть, Марію Антуанетту подолала втома. На столі й далі мерехтіли дві свічки, і горітимуть вони, мабуть, довше, ніж житиме ця людина.

Цей лист із пітьми не дійшов майже до всіх, до кого він писався. Незадовго до приходу ката Марія Антуанетта передала його тюремникові Болу, щоб той доставив його шваґровій; Бол мав досить людяності, щоб дати королеві папір і перо, але замало сміливості, щоб виконати її останню волю без дозволу (чим більше стинали голів, тим дужче кожен боявся за власну). Отже, як велів порядок, він передав королевине писання слідчому Фуке-Тенвілю, той тільки завірив листа, а далі його теж не передав. А коли через два роки Фуке й собі змушений був залізти на воза, якого перед тим він сам посилав за силою люду в Конс’єржері, листа вже не було; ніхто в світі не знав і не здогадувавсь про його існування, крім одного нікчемного чоловіка на ймення Куртуа. Після арешту Робесп’єра Конвент доручив цьому незначному й невидатному депутатові впорядкувати і опублікувати папери, що зосталися по ньому; при цій нагоді колишньому виробникові дерев’яних черевиків раптом сяйнуло, що, привласнивши таємні державні папери, можна мати в руках величезну владу. І всі скомпрометовані депутати тепер найпокірніше запобігали перед малим Куртуа, з яким до цього вони заледве й вітались, і пропонували йому шалені гроші за свої написані колись Робесп’єру листи. Отож було б добре, — зметикував пронозливий гендляр, — покласти у свою шухляду якомога більше чужих листів, — і скористався загальним хаосом, щоб пограбувати теки революційного трибуналу й гендлярувати далі; тільки листа Марії Антуанетти, який при цій нагоді потрапив йому до рук, проноза лишив собі: звідки знати в таку добу, як можна буде скористатися цим неоціненним документом, коли вітер подме в інший бік. Двадцять років ховав він свою здобич, і справді, вітер перемінився. Королем Франції знову став Бурбон, Людовік XVIII, і всі колишні «régicides»[167], ті, що голосували за страту його брата Людовіка XVI, відчули на шиї лезо ґільйотини. Щоб уласкавити короля, Куртуа разом із лицемірним листом посилає Людовіку XVIII (все-таки добре викрадати папери) цього «врятованого» ним листа Марії Антуанетти. Це крутійство йому не зарадило, Куртуа, як і інших, попхали у вигнання. Зате був віднайдений лист. Це дивовижне прощальне послання побачило світ через двадцять один рік після того, як його передала королева. Проте запізно! Майже всі, з ким у свій смертний час прощалася Марія Антуанетта, пішли вже за нею вслід. Принцеса Єлизавета скінчила на ґільйотині, дофін або справді помер у Тамплі, або нікому не знаний блукав десь по світу, не пам’ятаючи власного імені та долі (всієї правди не знаємо й досі). І навіть до Ферсена не дійшло любовне прощання. В тому листі його не названо жодним словом, і все ж кому, як не йому, призначались оті зворушливі рядки: «Були в мене й друзі. Думка, що я розлучаюсь із ними навіки, й відчуття, що їхнє горе невтішне — найбільше страждання, яке я забираю в могилу». Обов’язок забороняв Марії Антуанетті назвати перед світом того, хто був їй найдорожчий. Але вона сподівалася, що колись ці рядки потраплять йому на очі і коханий навіть у стриманих словах розпізнає, що вона до останнього подиху незмінно й віддано любила його всім серцем. І — незбагненна передача почуттів через відстань! — немов відчувши її жадання бути у смертний час біля нього, він, отримавши вістку про її смерть і мовби почувши той поклик, відповів у своїм щоденнику: «Найстрахітніша мука серед усіх її страждань — це думка про самотність в останню мить, коли нема ніякої розради і нікого, з ким вона могла б говорити». Як вона про нього в крайній самотності, так і він про неї думав у ті ж години. Розділені мурами й милями, невидні й недосяжні одне для одного, обидві душі однієї ж миті палали однаковим бажанням; і в недосяжній високості понад часом, в обертанні небесних сфер поєдналися їхні думки, мов уста в поцілунку.

Марія Антуанетта поклала перо. Найтяжче вона вже подолала, розпрощалась з усіма та всім. Тепер іще трохи полежати й зібратися на силі. В цьому житті зосталося зробити небагато. Власне, тільки одне: померти, але померти гідно.

Остання путь

О п’ятій годині ранку, коли Марія Антуанетта ще писала свого останнього листа, в усіх сорока восьми секціях Парижа вже заторохтіли барабани. О сьомій годині вся збройна потуга стояла вже на ногах, вулиці й мости перегородили заряджені гармати, по місту, приладнавши багнети, походжали патрулі, кіннота утворила живі вулички — ціле військо проти однісінької жінки, котра прагла лише одного — смерті. Влада часто дужче боїться жертви, ніж та жертва — влади.

О сьомій годині в камеру нечутно пробралася кухарка тюремного наглядача. На столі ще й досі мерехтіли дві свічки, в кутку невсипущою тінню бовванів жандарм. Розалі спершу не побачила королеви, потім помітила і злякалась: навіть не скинувши чорного вдовиного убору, Марія Антуанетта лежала на постілі. Вона не спала. Тільки знемогла і знесилилась від невпинних кровотеч.

Юне і зворушливе селянське дівча стояло й тремтіло, пройнявшись подвійним жалем: до засудженої на смерть і до своєї королеви. «Пані, — співчутливо проказала дівчина, підійшовши до ліжка, — вчора ввечері ви нічого не їли і майже нічого — вдень. Може, з’їсте що-небудь зараз?»

«Дитя моє, мені нічого не треба, для мене вже все скінчилося», — не підводячись, відповіла королева. Та коли дівчина ще раз наполегливо попросила поїсти супу, який вона готувала навмисне для неї, знесилена сказала: «Гаразд, Розалі, принесіть мені бульйону». Вона випила кілька ложок, а потім дівчина допомогла їй переодягтися. Марії Антуанетті порадили, щоб вона не йшла на ешафот у чорному жалобному уборі, який одягала на суд, бо визивне вдовине вбрання може роздратувати народ. Марія Антуанетта — хіба їй тепер ідеться про одяг! — не заперечувала і вирішила одягнути білу ранкову сукню.

Але й для цих останніх готувань їй приберегли ще й останнє приниження. Всі ці дні королева ненастанно стікала кров’ю, всі її сорочки були брудні. Маючи природне бажання вийти на останню путь у чистому, вона хоче одягнути свіжу білизну і просить жандарма, щоб він на хвилинку вийшов. Але офіцерові найсуворіше наказали ні на мить не випускати її з ока, і він відповідає, що не може залишити свій пост. Отже, зайшовши за ліжко, королева була змушена сісти навпочіпки і так перевдягати сорочку, а кухарка затуляла собою її наготу. Куди ж діти закривавлену сорочку? Жінка соромиться лишати брудну білизну перед очима чужого чоловіка і нескромними поглядами тих, що вже через кілька годин прийдуть ділити те, що зосталося після неї. Тож вона скрутила білизну в маленький вузлик і запхала в якусь заглибину за грубкою.

Потім королева надзвичайно дбайливо вдягнулася. Вона вже понад рік не була на вулиці, не бачила вільного, неозорого неба; саме в останню путь вона мусить убратись охайно і старанно — і керує нею вже не жіноча пиха, а відчуття врочистості цієї історичної хвилини. Ретельно розгладила на собі білу сукню, обгорнула шию легенькою мусліновою шаллю, одягла своє краще взуття; посивілі коси сховала під чепцем.

О восьмій годині постукали в двері. Ні, це ще не кат. Це лише його передвісник — священик, але з тих, котрі присягли Республіці. Королева чемно відмовилася сповідатись — Божими слугами вона визнавала тільки безприсяжних священиків, — а на запитання, чи треба йому супроводити її в останню путь, байдуже відповіла: «Як хочете». Ця вдавана байдужість була ніби грубезним муром, за яким Марія Антуанетта збирала силу й рішучість на останню путь. Коли о десятій годині прийшов кат Самсон, молодик велетенського зросту, щоб обтяти їй коси, вона зовсім не опиралась і спокійно дала зв’язати собі руки за спиною. Вона вже знає: життя не врятувати, треба подбати про честь. Тільки б ні перед ким не показати слабості! Зостатися сильною до кінця й показати всім, хто прагне її бачити, як помирає донька Марії Терезії.

Близько одинадцятої години розчахнули браму Конс’єржері. На вулиці стояв віз для вивозу падла — драбинчак, запряжений могутнім биндюгом. Людовіка XVI везли на смерть урочисто й поважно ще в його закритій двірській кареті, засклені віконця захищали його від найзухвалішої цікавості й найдошкульнішої ненависті. Але відтоді Республіка у вогнистому пориві сягнула незмірно далі, тепер вона вимагає рівності навіть для тих, кого везуть на ґільйотину: королева не повинна вмирати зручніше, ніж будь-який інший громадянин, для вдови Капет теж цілком годящий буде драбинчак. За сидіння правила вставлена між драбини дошка, на якій не було ні подушки, ні навіть ряденця, — але й пані Ролан, і Дантон, і Робесп’єр, і Фуке, і Ебер — усі, хто послав Марію Антуанетту на смерть, вирушили в свою останню путь на такій же твердій дошці; засуджена лише трохи випередила своїх суддів. Спершу з похмурих коридорів Конс’єржері вийшли офіцери, за ними, взявши рушниці в руки, цілісінька сотня вартових, далі спокійним і певним кроком ступала Марія Антуанетта. Кат Самсон, ніби боячись, що його жертва, оточена сотнями солдатів і вартових, таки зможе втекти від нього, тримав її на довгім мотузку, який зв’язував за спиною її руки. Всі, хто стояв довкола, мимоволі вразились цим несподіваним і непотрібним приниженням. Не почулося жодного звичайного глузливого вигуку. В цілковитій тиші королева підійшла до воза. Допомагаючи їй залізти, Самсон підтримав її рукою. Поряд із нею сів одягнений у цивільне священик Жирар, проте кат зі скам’янілим обличчям стояв на підводі, тримаючи мотузок у руці: мов Харон — душі померлих, він щодня з незворушним серцем переправляв свій вантаж по той бік життя. Але цього разу він і його помагачі всю дорогу тримали свої трикутні капелюхи під пахвою, немовби просячи вибачення за своє сумне ремесло в безборонної жінки, яку вони везли на ешафот.

Поганенький віз неквапно гуркотів по бруківці. Робилося це навмисне, щоб кожен міг уволю надивитися на це небачене видовисько. І на тій твердій дошці королева всім тілом відчувала кожен стрибок недоладних коліс по нерівному брукові, але сиділа бліда й незворушна, її очі з почервонілими повіками застигло дивилися перед собою — юрба, жадливо й гостро видивляючись на неї, не бачила на її обличчі ні страху, ні болю. Вона напружила всі душевні сили, щоб пробути сильною до кінця, її найлютіші вороги намарне виглядали хоча б сліду розпуки чи слабості. Марію Антуанетту вже ніщо не зачіпало: ні звичайне глузування жінок, що зібралися біля церкви Св. Роха, ні те, що актор Граммон, аби пожвавити цю похмуру сцену, в мундирі національного гвардійця їхав верхи попереду воза смерті, вимахував шаблею і гукав: «Дивіться, ось безсоромна Антуанетта! Тепер вона доблудилася, друзі мої!» Її обличчя було непроникне, здавалося, вона нічого не чує й не бачить. Від зв’язаних за спиною рук іще вище піднялась голова, очі дивилися тільки прямо й, скаламучені думкою про смерть, уже не помічали розмаїтих і диких вуличних картин. Не сіпнулися губи, не здригнулося тіло, вона цілком володіла собою, була сильна, презирлива й горда, і навіть Ебер наступного дня мусив написати у своєму «Père Duchesne»: «А втім, повія була смілива й зухвала до кінця».

На розі вулиці Святого Гонорія, на місці нинішньої кав’ярні «Реґентство», чекав чоловік з аркушем паперу й олівцем у руці. Це Луї Давид, одна з найбоязкіших душ, один з найбільших митців доби. Під час революції цей найгаласливіший крикун служив могутнім, допоки вони мали владу, і покидав їх у мить небезпеки. Він намалював Марата на смертному одрі, восьмого термідора врочисто клявся Робесп’єрові «випити з ним чашу страждань аж до дна», але на небезпечнім засіданні дев’ятого термідора ця героїчна спрага вже минулася, печальний герой чкурнув додому, врятувавшись цим боягузтвом від ґільйотини. Бувши найзапеклішим ворогом тиранів під час революції, він став першим, хто перекинувся до нового диктатора, а змалювавши коронацію Наполеона, обміняв свою ненависть до аристократів на баронський титул. Це був типовий перекинчик до владніших, облесливий з переможцями, безжальний до переможених; він малював переможця на коронації, переможених — по дорозі на ешафот. З такого ж возу для падла, в якому тепер їхала Марія Антуанетта, його згодом примітить Дантон і, знаючи про його нікчемність, миттю шмагоне презирливою лайкою: «Лакуза!»

Однак цей чоловік із лакейською душею та несміливим і підлим серцем мав гостре око і нехибну руку. Кількома штрихами на нетривкому папері він увічнив обличчя королеви, коли її везли на ешафот, створивши страхітливо довершений ескіз, немовби зупинивши життя нелюдською силою таланту. Ми бачимо на ньому пристаркувату жінку, вже не гарну, а тільки горду. Вуста погордливо стулені й мовби стримують внутрішній крик, очі байдужі й чужі, а сама вона зі скрученими назад руками сидить на ганебному возі так визивно і прямо, ніби на справжньому троні. Кожна риска скам’янілого обличчя виказує несвітську зневагу, а випнуті й горді груди — незламну рішучість; терпіння, що обернулося в упертість, і страждання, що стало силою, надають цій змученій постаті нової і страхітливої величі. Навіть сама ненависть, подивившись на цей портрет, не змогла б заперечити, що своєю шляхетністю й гідністю Марія Антуанетта звела нанівець ганьбу поїздки на возі для падла.

Величезний майдан Революції, теперішня площа Згоди, чорний від люду. Десятки тисяч людей уже зрання відстоюють ноги, щоб не проґавити нечуване видовисько: королеву, як брутально висловивсь Ебер, «поголять національною бритвою». Цікаве тлумище чекає вже кілька годин. Знічев’я теревенять із гарненькою сусідкою, сміються й базікають, купують у рознощиків газети або карикатури, гортають найновіші злободенні брошури «Les adieux de la Reine à ses mignons et mignonnes»[168] або «Grands fureurs de la ci-devant Reine»[169]. Гадають і радяться, чия голова впаде в кошик завтра й післязавтра, і тим часом купують у вуличних торговців лимонад, булки й горішки — заради грандіозного видовиська можна трошечки й потерпіти.

Над тим цікавим і невпокійним чорним стовпищем, над живим морем люду підносяться два закляклі і мертві силуети. Перший — це стрункі обриси ґільйотини — дерев’яного мосту, по якому з цього світу переходять на той; під її вигином у хирнім жовтневім сонечку блищить ясний дороговказ — недавно загострена сокира. Мов забута іграшка якогось жорстокого бога, ґільйотина нескуто й легко зринає до сірого неба, і пташки, не здогадуючись про похмуре призначення цього жахітного механізму, безтурботно пурхають над нею.

А поряд суворо й поважно, гордо знявшись над воротами смерті, звівшись на постаменті, де раніше стояв пам’ятник Людовіку XV, височіла велетенська статуя Свободи. З фрігійським ковпаком на голові, з мечем у руці незворушно стоїть скам’яніла й камінна недосяжна богиня Свободи і мрійливо задивилась у простір. Поверх одвіку невпокійного люду біля її ніг, поверх убивчої машини біля себе вона втупилася своїми білими очима в щось далеке й невидне. Незбагненна і споконвіку люблена богиня з кам’яними і мрійними очима не бачить ні люду навколо себе, ні життя, ні смерті. Вона не чує, як заклинають її іменем, не помічає вінків, які громадять навколо її камінних колін, не бачить і крові, що угноює землю під її ногами. Застигла споконвічна ідея, чужа серед людей, німо й уклякло дивиться вдалечінь на свою невидну мету. Вона не питає й не знає, що чиниться її іменем.

Зненацька юрба заворушилась, зашуміла й нараз утихла. Серед цієї тиші з вулиці Святого Гонорія долинули дикі вигуки, далі показалася кіннота, а за нею виїхав з-за рогу безрадісний віз, везучи зв’язану жінку, колишню королеву Франції; сповнений водночас гордості і покори, — тримаючи мотузку, але скинувши капелюха, — позаду неї стояв кат Самсон. На величезнім майдані залягла цілковита тиша. Вже не кричали рознощики, заніміли кожні вуста; було так тихо, що всі почули важку ступу коня й рипіння колес на вісях. Десятки тисяч люду, що перед цим жваво балакали і сміялися, заціпенівши від раптового страху, прикипіли очима до блідої зв’язаної жінки, яка ні на кого й не дивилася. Вона знала: зосталась остання мука! Ще лише п’ять хвилин умирати, а далі вже безсмертя. Віз зупинився перед ешафотом. Сама, незворушно, «з іще кам’янішим обличчям, ніж коли виходила з в’язниці», королева, відмовившись від будь-якої допомоги, піднялася дерев’яними східцями ешафоту; в чорних атласних черевичках на високих підборах вона долала ці останні сходи так само легко й окрилено, як колись мармурові сходи у Версалі. Тепер поверх огидного стовпища востаннє подивитись у небесну далеч! Чи, може, в осінньому тумані вона розгледіла Тюїльрі, в якому зазнала стільки несказанних страждань? А може, в ці останні, найостанніші хвилини пригадала вона той день, коли в садку Тюїльрі ці самі юрмиська захоплено вітали її як наступницю трону! Цього ми не знаємо. Про що думає той, хто має ось-ось померти, не знає ніхто. Та ось уже й кінець. Кати хапають її ззаду, кидають на дошку, підсувають під лезо, смикають за мотузку, — зблиснувши, опустився ніж, глухо вдарило, — і Самсон уже хапає за коси знекровлену голову й піднімає, щоб усі побачили, над майданом. Страх, від якого запирало дух десяткам тисяч, прорвався єдиним шаленим криком. «Хай живе Республіка!» — загриміло так, немов нелюдські лабета відпустили кожну горлянку. А потім юрба майже розбіглася. До дідька, таж уже чверть на дванадцяту, вже й обід от-от, — ходімо мерщій додому! Чого тут іще стовбичити! Завтра та й в усі подальші місяці майже щодня на цьому ж місці можна буде знов і знов бачити те саме видовисько.

Саме полудень. Юрба вже розійшлася. На невеликій тачці кат відвіз трупа, поклавши голову межи ніг. Кілька жандармів стерегли ешафот. Але всім байдуже до крові, що повільно сочилась у землю, і майдан знову спустів.

Лише богиня Свободи, застигши в білому камені, й далі незворушно стояла на місці, дивлячись ген удалечінь на свою невидну мету. Вона нічого не бачила, нічого не чула. Поверх дурних і диких людських діянь вона суворо зазирає за обрій. Вона не знала і знати не хоче, що чинять її іменем.

Погребовий плач

Того місяця в Парижі відбулося стільки всяких подій, що довго про якусь там смерть не пам’ятали. Чим швидше летів час, тим коротшала людська пам’ять. Кілька днів, кілька тижнів — і в Парижі вже геть забули, що стратили й поховали королеву Марію Антуанетту. На другий день після страти Ебер ще горлав у своєму «Père Duchesne»: «Я бачив, як упала в мішок голова тітки Вето, й хотів би, нехай йому біс («foutre»), уміти змалювати втіху санкюлотів, котрі дивились, як ерцтигрицю возили по всьому Парижу в драбинчастій кареті. Її кляту голову відділили нарешті від блудливого тіла й повітря — нехай йому біс! — застугоніло від крику: «Хай живе Республіка!» Але навряд чи хто слухав його, в добу терору кожен тремтів за свою голову. А тим часом на цвинтарі труна зоставалась непохована — заради однієї людини могили вже не копають, це було б занадто дорого. Чекали нових надходжень із працьовитої ґільйотини, і коли набралась уже ціла копа, домовину Марії Антуанетти обсипали негашеним вапном і вкупі з новими прибульцями вкинули до спільної ями. Це й був уже кінець. По в’язниці ще кілька днів невпокійно бігав і скавучав песик королеви, нюшив у всіх камерах і вискакував на матраци, шукаючи свою господиню. Потім він теж збайдужів, і якийсь тюремник зглянувся й забрав його до себе. А ще в Комуну прийшов гробокопач і подав рахунок: «Шість ліврів за домовину вдові Капет, п’ятнадцять ліврів тридцять п’ять су за могилу та гробокопачеві». Потім ще судовий виконавець згріб жалюгідну королевину одежину, склав акта й відіслав до шпиталю: там її носитимуть старі й бідні жінки, не знаючи й не питаючи, кому вона належала доти. Після цього для сучасників не зосталось уже ніякого сліду від Марії Антуанетти, і коли через кілька років до Парижа прибув якийсь німець і почав питати про могилу королеви, то в цілому місті йому ніхто не міг показати, де похована колишня королева Франції.

Та й по той бік кордону стратою Марії Антуанетти — звісно, на таке й чекали — не дуже переймалися. Герцог Кобурзький, надто боягузливий, щоб урятувати її, у військовому наказі патетично закликав до помсти. Нібито вражений граф Прованський, якому ця страта допомогла зробити ще один широчезний крок до майбутнього Людовіка XVIII, — зосталося тільки сховати чи прибрати того недолітка в Тамплі, — побожно читав молитви за упокій душі. На Віденськім дворі імператор Франц, що лінувався написати листа для королевиного порятунку, звелів оголосити сувору жалобу. Дами повбиралися в чорне, його імператорська величність кілька тижнів не ходили до театру, газети, як їм повеліли, з великим обуренням писали про лихих паризьких якобінців. При дворі були такі милостиві, що зволили забрати діаманти, які Марія Антуанетта колись передала Мерсі, а згодом на полонених комісарів обміняли її дочку; та коли зайшлося про повернення грошей, що пішли на спроби порятунку, й про оплату деяких королевиних боргів, на Віденськім дворі враз почали недочувати. Там узагалі не любили згадок про страту королеви, щось гнітило навіть імператорське сумління, йому муляло, що перед очима цілого світу він так підло віддав свою тітку на погибель. Через кільканадцять років Наполеон був зауважив: «Безперечно, Австрійський дім має вагомі причини покривати глибоким і непроникним мовчанням королеву Франції. Почувши ім’я Марії Антуанетти, вони понурюють очі й переводять розмову на інше, ніби прагнучи ухилитись від ковзкої і прикрої теми. Цього правила тримається вся родина й радить це робити своїм іноземним посланцям».

Лиш одного чоловіка вістка про смерть уразила в самісіньке серце — Ферсена, найвірнішого з вірних. День у день він чекав і боявся найстрашнішого. «Вже віддавна я старався підготувати себе і гадав, що вістка про смерть не дуже мене вразить». Та коли газети дійшли до Брюсселя, він відчув себе геть розбитим. «Тієї, котра була моїм життям, — писав він сестрі, — котру я ніколи ні на однісіньку мить не припиняв любити, тієї, заради якої я пожертвував б усім і віддав би тисячу життів, — бо тільки тепер по-справжньому відчув, ким була вона для мене, — так от, її вже нема на світі. Господи, за що так тяжко мене караєш, чим я накликав твій гнів? Її вже немає, мій біль нестерпний, не розумію, як я ще можу жити. Я не знаю, як мені витримати цей безмірний, невтішний біль. Я ніколи її не забуду, щоб довіку плакати по ній. Ох, люба сестро, чому я не загинув біля неї й за неї того 20 червня — я був би тоді щасливіший і не скнів би в довічнім жалю й докорах, бо її коханий образ ніколи не зітреться в моїй пам’яті». Він відчуває, що житиме тільки скорботою і спогадами про неї: «Єдине, чим я жив і що було для мене всім світом, уже не існує, і я аж тепер збагнув, як я любив її. Зі мною невідступно її образ, він переслідує мене й ненастанно йтиме за мною всюди, я можу говорити тільки про неї й оживляю спогади про найкращі хвилини мого життя. Я доручив купити в Парижі все, що може бути пам’яткою про неї; все, пов’язане з нею, для мене священне, це реліквії, перед якими я вірно й довіку схилятимусь». Йому ніщо не може заступити цю втрату. Через кілька місяців він знову записує в щоденнику: «Ох, я щодня відчуваю, кого я втратив і яка ж вона досконала в усьому. Такої жінки, як вона, не було й не буде». Довгі роки не полегшили його болю, все нагадує йому померлу і роз’ятрює серце. Коли 1796 року він прибув до Відня і там при імператорськім дворі вперше побачив доньку Марії Антуанетти, то так розчулився, що в нього на очах проступили сльози: «Коли я спускався сходами, в мене тремтіли коліна. Я відчув величезний біль і водночас велику втіху і страшенно розхвилювався». Щоразу, коли Ферсен бачив доньку, до якої його тягнуло, мов до рідної, він завжди згадував матір і розчулювався до сліз. Але їй ніколи не дозволяли розмовляти з Ферсеном. Може, таємний двірський наказ повелів забути віддану в пожертву королеву, а може, суворі отці-сповідники вже знали про його «гріховні» зв’язки з матір’ю дівчинки. Віденський двір аж ніяк не тішився присутністю Ферсена і зрадів, коли той поїхав, — слова подяки найвірнішому Габсбурзький двір не сказав.

Після смерті Марії Антуанетти Ферсен зробився неприязним, суворим чоловіком. Світ видається йому несправедливим і зимним, життя — безглуздим, обірвались усі його політичні й дипломатичні честолюбні заміри. У воєнні роки він блукав як посол по Європі: то він у Відні, то в Карлсруе, то в Раштатті, то в Італії або Швеції; він знається з іншими жінками, але вони не хвилюють і не гамують його душу, в щоденнику незмінно виринають свідчення, що цей коханець зрештою любить тільки кохану тінь. Через багато вже років, 16 жовтня, в день її смерті, він записує в щоденнику: «Для мене цей день — день шанобливого схиляння. Я ніколи не зможу забути, що я втратив, мій жаль умре тільки зі мною». Але як фатальний день у своєму житті Ферсен відзначає ще й другу дату — 20 червня. Він не може собі простити, що цього дня під час Вареннської втечі він послухався наказу Людовіка XVI й покинув Марію Антуанетту саму в небезпеці; чимдалі дужче він сприймає цей день як свою особисту непрощенну провину. Було б краще і героїчніше, нарікає він знову, якби юрба роздерла його тоді на шматки і він не жив би далі й не пережив її, не краялось би серце і не мордувалась душа. «Чому 20 червня я не загинув, боронячи її?» — щоразу постає в його щоденнику це містичне нарікання.

Але доля полюбляє аналогії випадків і таємничу гру чисел; через багато років справдилось його романтичне жадання. Саме в той день, 20 червня, Ферсен спіткав ту омріяну смерть, та ще й саме таку, якої прагнув. Навіть не пнучись до посад, Ферсен завдяки своєму імені мало-помалу став значним урядовцем у себе на батьківщині: був великим маршалом і найвпливовішим дорадником короля, чоловіком сильним і владним, проте твердим і суворим, можновладцем у розумінні вісімнадцятого сторіччя. Від того Вареннського дня він ненавидів народ — те злостиве бидло, огидну потолоч, що відібрала в нього королеву; а народ і собі всім серцем ненавидів цього аристократа. Його вороги потай поширювали чутки, ніби цей зарозумілий феодал, щоб помститися Франції, прагне сам посісти шведський трон і втягнути націю у війну. Й коли 1810 року зненацька помер наступник шведського трону, в усьому Стокгольмі незбагненним чином поширилася чутка, власне, безглузда й небезпечна плітка, ніби великий маршал Ферсен отрутою прибрав принца з дороги, щоб самому доступитися ближче до корони. Відтоді народний гнів точнісінько так загрожував Ферсенові, як і Марії Антуанетті в часи революції. Через те зичливі друзі, прочувши про всякі наміри, вмовляли затятого чоловіка не їхати на похорон, а ліпше з обережності пересидіти вдома. Але ховали саме 20 червня, у Ферсенів містичний, фатальний день, і якесь таємне веління попхнуло його назустріч омріяній долі. Й цього 20 червня в Стокгольмі сталося точнісінько те, що вісімнадцять років тому могло би відбутися в Парижі, якби юрба знайшла Ферсена в королевиній кареті; щойно карета виїхала з замку, як несамовите бидло прорвало військовий кордон, ґвалтом витягло з повозу сивого чоловіка, і палицями й камінням забили безборонного. Марення про 20 червня таки збулося: перед стокгольмською ратушею лежав затоптаний і скалічений таким само диким і бунтівливим простолюдом, як і той, що тягнув на ешафот Марію Антуанетту, закривавлений труп «прекрасного Ферсена», останнього паладина останньої королеви. В житті вони не змогли з’єднатись — тож він принаймні, немовби боронячи її, загинув у спільний для обох фатальний день.

Ферсен був останній, чиє серце пам’ятало й любило Марію Антуанетту. А померлий доти залишається живим, поки на землі його любить хоч одна істота. Ферсенів погребовий плач був останнім словом вірної любові, надалі вже все замовкло. Невдовзі повмирала решта вірних прихильників, Тріанон занепав, його гарненькі садки здичавіли, картини й меблі, що своїм гармонійним поєднанням відбивали її власну чарівність, продали з аукціону й розкидали по світу — після цього остаточно пощезли будь-які очевидні сліди її існування. Та знову відмінилася доба, потекла нова кров, революція загасла в Консульстві, прийшов Бонапарт, скоро назвавсь Наполеоном, імператором і взяв із Габсбурзького дому іншу ерцгерцогиню, справивши ще одне лиховісне весілля. Але навіть Марія Луїза, хоч у неї в жилах текла та сама кров, через тупі й незбагненні для нас душевні лінощі жодного разу не спитала, де навіки спочила гірким сном жінка, що перед нею жила й страждала в тих самих покоях Тюїльрі; ще нікого в світі не забували так жорстоко й холодно найближчі родичі і потомки, як цю щойно страчену королеву. Та нарешті знову відмінився світ і прокинулось навіть нечисте сумління. Нарешті, нарешті пітьмохід досягнув мети, по трупах трьох мільйонів люду граф Прованський уже як Людовік XVIII видерся на французький трон. Оскільки він щасливо позбувся тих, що заступали шлях його честолюбним замірам, — Людовіка XVI, Марії Антуанетти та їхнього безталанного сина Людовіка XVII, й оскільки мертві не встають із могил і не скаржаться, то чому б не спорудити їм опісля пишний мавзолей? Аж тепер звеліли знайти їхні могили (досі рідний брат не питав, де поховано його брата). Та після двадцяти двох років такої підлої байдужості зробити це вже нелегко, адже гробарі, нашвидку закопуючи в сумнозвісному монастирському саду біля церкви Святої Магдалини тисячі трупів загнаних терором у землю людей, не мали часу позначати окремі могили; вони лиш устигали звозити й скидати одного за одним тих, кого щодня підсувала невситима сокира. Nulla crux, nulla corona — ні хреста, ні корони, давніх поховань не розпізнати, знали тільки те, що Конвент звелів засипати останки короля й королеви негашеним вапном. Отже, копали й копали. Нарешті лопати брязнули об твердіший ґрунт. По напівзотлілій підв’язці розпізнали, що жменька бляклого пороху, яку, тремтячи, дістали з вогкої землі, — то останній слід небіжчиці, що свого часу була богинею грації і смаку, а потім її знали і визнали королевою всіх страждань.

Післямова

За звичаєм у кінці кожної історичної книги подають використані джерела; та в книзі про Марію Антуанетту мені видається чи не важливішим указати, якими джерелами і з яких причин не користалися. Бо навіть на звичайно найпевніші документи — власноручні листи — не завжди можна покластися. Маючи нетерплячу вдачу, Марія Антуанетта, як не раз ми казали в цій книзі, листувалася неохоче. По волі вона ніколи не сідала, а здебільшого її просто примушували сісти за того дивовижного і зграбного письмового столика, який ще й сьогодні можна побачити в Тріаноні. Тож аж ніяк не дивно, що й через десять, і через двадцять років після її смерті не знали ніяких її листів, окрім тих незліченних папірців із неминучим: «Payez, Marie-Antoinette»[170]. А її насправді докладне листування — з матір’ю і Віденським двором, та інтимне — з графом Ферсеном — тоді, та й ще півстоліття по тому, лежало закрите в архівах; оригінали кількох опублікованих листів до графині Поліньяк теж були недоступні. Тим більша була несподіванка, коли в сорокові, п’ятдесяті, шістдесяті роки майже на кожнім Паризькім аукціоні автографів почали з’являтися писані нею листи і на кожному — диво дивне — навіть був підпис королеви, хоча вона насправді підписувалась украй рідко. Далі одна за одною з’явилися вагомі публікації її листів: графа Гунольштайна, потім — зібрання (найбагатше й донині) барона Фейє де Конша і, по-третє, — добірка Клінковстрема, яка містила (щоправда, скалічені в ім’я «цноти») листи Марії Антуанетти до Ферсена. Проте радість доскіпливих істориків із приводу такого значного збагачення матеріалу невдовзі потьмарилась: уже через кілька місяців після видання виникли сумніви щодо автентичності цілої низки листів, опублікованих Гунольштайном і Фейє де Коншем, зав’язалася довга полеміка, і невдовзі для сумлінних дослідників не було вже ніякого сумніву, що якийсь вельми вправний, ба навіть геніальний фальшувальник найзухваліше змішав справжні листи із сфальшованими, а водночас, щоб не виникло підозр, навіть пустив фальшиві автографи у продаж.

Але з якоїсь дивної обачності ім’я цього неперевершеного, — може, найвправнішого з усіх відомих, — фальшувальника не назвали. Щоправда, найсерйозніші дослідники Фламмермон і Роштері між рядками давали виразно зрозуміти, кого саме вони підозрюють. Сьогодні вже нема ніяких причин замовчувати те ім’я і позбавляти історію фальшувального мистецтва психологічно вельми цікавого випадку. Запопадливим примножувачем письмових скарбів Марії Антуанетти був не хто інший, як сам видавець її листів барон Фейє де Конш; визначний дипломат, надзвичайно освічена людина, відомий, дотепний письменник і чудовий знавець історії французької культури, він десять або й двадцять років шукав у всіх архівах і приватних зібраннях листи Марії Антуанетти і зі справді гідним пошани старанням і великим знанням видав їх в одній книзі, — справа, що й сьогодні викликає повагу й удячність.

Але цей гідний пошани працьовитий чоловік мав одну пристрасть, а пристрасті завжди небезпечні: із правдивим шалом він збирав автографи і був ніби Папа Римський серед знавців у цій галузі, — і ми вдячні йому за цікаву розповідь про таке колекціонування в його «Causeries d’un curieux»[171]. Його колекція, або, як він гордо називав її, «кабінет», була найбагатша у Франції, але який збирач удоволений власним зібранням? Можливо, через те, що в нього не вистачало коштів, щоб примножити свої теки так, як йому хотілося, він власноручно сфальшував цілу низку автографів Лафонтена, Буало й Расіна, які ще навіть сьогодні часто з’являються в продажу, і збував їх через паризьких і англійських торговців. Але його справжнім і незаперечним шедевром зостаються сфальшовані ним листи Марії Антуанетти. Тут він, як ніхто інший, добре знав матеріал, почерк, супутні обставини. Через те йому нітрохи не було важко після семи таки справжніх листів до герцогині де Поліньяк, оригінали яких найперше потрапили до нього, додати ще й стільки ж фальшивих або вигадати невеликі записки королеви до якоїсь родички, знаючи, що Марія Антуанетта приятелювала з нею. Надзвичайно добре розуміючись на графічних і стилістичних прикметах письма королеви, він, як ніхто інший, був здатний до цих незвичайних оборудок і, на жаль, зважився зготувати підробки; і вони так точно передають характер письма, виказують таке тонке розуміння стилю й таке докладне знання всяких історичних подробиць, що майстерність їхня просто приголомшує. Отож, хоч як би нам цього хотілося, про окремі листи сьогодні взагалі не можна сказати, чи вони справжні, чи фальшиві, чи написані королевою Марією Антуанеттою, чи вигадані і сфальшовані бароном Фейє де Коншем. Для прикладу розповім, що про лист до барона Флахсландена, який зберігається в Прусській державній бібліотеці, я й сам не знаю напевне, чи то оригінал чи фальсифікат. За автентичність промовляє сам текст, за фальсифікацію — трохи занадто спокійне кругле письмо, а насамперед та обставина, що попередній власник придбав його в барона Фейє де Конша. З усіх цих причин і заради найвищої історичної правди при написанні цієї книги я безжально й рішуче відкидав будь-який документ, котрий не мав ніяких інших посилань на походження, крім підозрілого «кабінету» барона Фейє де Конша; краще менше, зате правдивих, аніж більше, та сумнівних — ось психологічний принцип, що визначав добір листів до цієї книги.

Усні свідчення про Марію Антуанетту такі ж ненадійні, як і листи. Коли щодо інших історичних періодів нарікають на обмаль мемуарів і свідчень очевидців, то, вивчаючи добу Французької революції, стогнуть від їхнього надміру. В урагані десятиліття, коли ціле покоління без упину жбурляло з однієї політичної хвилі на іншу, зоставалося мало часу для роздумів і спостережень; двадцять п’ять років перед очима одного покоління найразючіше й ненастанно відмінювався світ: воно бачило останній розквіт монархії, а потім її агонію, бачило перші, щасливі дні революції, страхіття терору, Директорію, Наполеонів злет, його консульство, його диктатуру, імперію, світову державу, тисячі перемог і нарешті поразку, знов короля і ще раз Наполеона — його сто днів. Нарешті після Ватерлоо настає великий спочинок, ущухла двадцятип’ятирічна всесвітня буря. Люди очутились від страху і протерли очі. Спершу вони вразились, що взагалі живуть іще на світі, а потім — усьому пережитому, — із нами було так само, коли грізна хвиля, ненастанно надимаючись від 1914 року, знов уляглась у погідну гладінь — і тепер, на твердому березі, всім запраглося спокійно й розважно осмислити те, що переживали й бачили в безладді і збудженні. Кожному запраглося прочитати історію в спогадах сучасників, щоб і собі розібратись у подіях власного життя; отже, після 1815 року склалася така ж сприятлива кон’юнктура для мемуарів, як у наші післявоєнні часи — для книг про світову війну. Це зразу зачули професійні письменники й видавці і, перш ніж пропав інтерес, — й це ми теж пережили, — миттю навиробляли цілі низки спогадів, спогадів, спогадів про велику добу, задовольняючи нагальну потребу про все знати. Від кожного, хто колись хоч раз потерся серед осіб, що вже стали історичними, публіка вимагала розповіді про бачене й чуте. А що бідолашні дрібні людці, котрі здебільшого отупіло й безтямно шпортались у великих подіях, пригадували тільки всякі дрібниці й, крім того, навіть те, що згадали, не тямили цікаво розповісти, то під їхнім іменем навколо нечисленних родзинок меткі журналісти почали наліплювати грубе тісто, присмачували його солодкавістю, замішували на силі сентиментальних вигадок і зрештою випікали книжку. Кожен, хто колись прожив хоч одну історичну годину в Тюїльрі, у в’язницях чи в революційному трибуналі, зробився тепер автором: кравчиня, головна зодягальниця, перша, друга, третя камеристки, перукар, тюремник Марії Антуанетти, перша й друга гувернантка її дітей, кожен її приятель. Last not least[172], навіть кат, добродій Самсон, пише мемуари або принаймні за гроші дозволяє поставити своє ім’я під якоюсь книжкою, склепаною кимось іншим.

Певне, що всі ці вигадані розповіді суперечили одна одній у кожній деталі, а якраз про найвирішальніші події 5—6 жовтня 1789 року, про поведінку королеви під час штурму Тюїльрі або про останні її дні, ми маємо сім, вісім, десять, п’ятнадцять дуже відмінних одна від одної версій так званих очевидців. Усі вони однодушні тільки в політичних переконаннях, а саме — в безумовній, зворушливій і непохитній вірності монархам; і це можна зрозуміти, якщо пригадати, що всі ці книжки друкувалися за Бурбонів. Ті самі служники й тюремники, що під час революції були найрішучішими революціонерами, за Людовіка XVIII без угаву запевняли й божилися, як вони любили й шанували добру, шляхетну, чисту й непорочну королеву; якби хоч одна часточка цих запізнілих вірних 1792 року справді були такі вірні й віддані, як вони запевняли 1820 року, то Марія Антуанетта ніколи б не ступила до Конс’єржері і не зійшла б на ешафот. Дев’ять десятих тогочасних мемуарів породив потяг до грубих сенсацій або ж візантійські лестощі; той, хто шукає історичну правду (на відміну від попередніх досліджень), учинить найліпше, якщо всіх, що випхались наперед, — камеристок, перукарів, жандармів, лакеїв, — одразу відкине як неправдивих свідків за їхню надміру прихильну пам’ять; пишучи цю книгу, я керувався саме таким принципом.

Цим і пояснюється, чому в своєму творі про Марію Антуанетту я не спирався на цілу купу документів, листів та розмов, якими без жодних вагань користалися в усіх попередніх книгах. Читач утратив чимало анекдотів, котрі чарували або веселили його в давніших біографіях, починаючи з того першого, коли, мовляв, малий Моцарт у Шенбрунні пропонував Марії Антуанетті вийти за нього заміж, і йдучи все далі й далі аж до останнього, коли, мовляв, перед стратою королева ненароком наступила катові на ногу й увічливо сказала: «Pardon, monsieur»[173] (занадто дотепний, щоб бути правдою). Нема тут і численних листів, насамперед вельми чулих до «cher coeur»[174] герцогині де Ламбаль, — і нема з тієї простої причини, що писала їх не Марія Антуанетта, а сфальшував барон Фейє де Конш; так само немає і цілої низки сентиментальних і дотепних усних висловів — і тільки через те, що вони видаються мені занадто сентиментальними і дотепними і не відповідають пересічній удачі Марії Антуанетти.

Але ці втрати — самої сентиментальності й аж ніяк не історичної правди — надолужують нові й важливі документи. Насамперед докладно переглянуто матеріали Віденського державного архіву, бо в так званій повній публікації листування Марії Терезії і Марії Антуанетти бракує дуже важливих, навіть найважливіших місць, де йшлося про речі надто вже інтимні. Я беззастережно скористався ними, бо шлюбні стосунки Марії Антуанетти й Людовіка XVI психологічно були б незрозумілі, якби не знати фізіологічних таємниць, про які так довго мовчали. Вкрай важливе й те, що видатна дослідниця Альма Сьодерхельм остаточно впорядкувала архів Ферсенових нащадків і, на превелике щастя, розкрила численні забілені моралістами місця — й ці понівечені листи стали ще переконливішим документом і «ріа fraus»[175], побожна легенда про Ферсенове трубадурське кохання до неприступної Марії Антуанетти втратила будь-який ґрунт; крім того, з’ясувалося чимало інших темних і неясних подробиць. Оскільки наше розуміння людських і моральних прав жінки — навіть якщо це королева — набагато ширше, то ми сьогодні підступаємо ближче до щирості і маємо менший страх перед душевною правдою, бо вже не віримо, як попередні покоління, що для надання привабливості якійсь історичній особі треба à tout prix[176] ідеалізувати, сентименталізувати або героїзувати її вдачу, отже, якісь важливі риси затінювати й натомість трагедійно випинати інші. Не обожнювати, а олюднювати — ось найвищий закон будь-якого творчого душезнавства; не виправдовувати, вдаючись до штучних аргументів, а пояснювати — ось його конечне завдання. Я це й намагався зробити, зображуючи пересічність, яка лише завдяки своїй незвичайній долі пережила свій час і здобула душевну велич у надмірі нещасть і яка, я сподіваюся, хоч трохи, навіть без будь-яких прикрас, саме своєю земною сутністю заслуговує на симпатії і розуміння наших сучасників.

Ст. Ц. 1932 р.

Хронологічна таблиця

1755

2 листопада Народилась Марія Антуанетта.

1769

7 червня Людовік XV у листі сватає наречену для онука.

1770

19 квітня Одруження per procurationem у Відні.

16 травня Весілля у Версалі.

24 грудня Шуазель потрапляє в неласку.

1772

11 січня Приїзд Рогана до Відня.

5 серпня Поділ Польщі.

1773

8 червня Вступ дофіни в Париж.

1774

10 травня Смерть Людовіка XV. Марії Антуанетті вперше запропонували кольє. Ферсен уперше у Версалі. Рогана відкликають із Відня. Бомарше продає Марії Терезії свій памфлет.

1777

квітень — травень Візит Йосифа II у Версаль.

серпень Перша інтимна близькість подружжя.

1778

19 грудня Народилася принцеса Руаяль, згодом герцогиня Анґулемська.

1779

Перший памфлет проти Марії Антуанетти.

1780

1 серпня Перший виступ у Тріанонському театрі.

29 листопада Смерть Марії Терезії.

1781

22 жовтня Народився перший дофін.

1783

3 вересня Версальський мир. Англія визнала Сполучені Штати.

1784

27 квітня Прем’єра «Фіґаро» в Theatre francais.

11 серпня «Зустріч» Рогана у Венеринім гаю.

1785

29 січня Роган купує кольє.

27 березня Народився другий дофін.

15 серпня Арешт Рогана у Версалі.

19 серпня Остання театральна вистава в Тріаноні — постановка «Севільського цирульника».

1786

31 травня Оголошено вирок після суду за кольє.

9 липня Народилася принцеса Софі-Беатріс.

1788

8 серпня Початок стосунків із Ферсеном. На перше травня 1789 року призначено скликання Генеральних Штатів. Неккер знову міністр.

1789

5 травня Відкриття Генеральних Штатів.

3 червня Смерть першого дофіна.

17 червня Третій стан проголосив себе Національними Зборами.

20 червня Клятва в залі для гри в м’яч.

25 червня Свобода друку.

11 липня Неккера вигнали.

13 липня Створення Національної гвардії.

14 липня Штурм Бастилії.

16 липня Початок еміграції (д’Артуа, Поліньяк).

кінець серпня Ферсен у Версалі.

1 жовтня Бенкет для королівських охоронців.

5 жовтня Похід паризького люду на Версаль.

6 жовтня Переїзд королівської родини в Париж.

Заснування якобінського клубу в Парижі.

1790

20 лютого Смерть Йосифа II.

4 червня Останній виїзд на літо в Сен-Клу.

3 липня Зустріч із Мірабо.

1791

2 квітня Смерть Мірабо.

20—25 червня Вареннська втеча. Барнав і його приятелі в Тюїльрі.

14 вересня Король присягнув конституції.

1 жовтня Початок роботи Законодавчих Зборів.

1792

3—14 лютого Ферсен востаннє в Тюїльрі.

20 лютого Марія Антуанетта востаннє в театрі.

1 березня Смерть Леопольда II.

24 березня Створення жирондистського міністерства Ролана.

29 березня Смерть Ґустава Шведського.

20 квітня Франція оголошує Австрії війну.

13 червня Розпуск міністерства Ролана.

19 червня «Вето» короля.

20 червня Напад на Тюїльрі.

10 серпня Штурм Тюїльрі. Дантон — міністр правосуддя.

13 серпня Скасування королівської влади. Королівську родину переводять у Тампль.

22 серпня Перше повстання у Вандеї.

2 вересня Падіння Вердена.

2—5 вересня Вересневі вбивства.

3 вересня Вбивство герцогині де Ламбаль.

20 вересня Канонада під Вальмі.

21 вересня Початок роботи Конвенту. Скасування монархії. Проголошення Республіки.

6 листопада Битва при Жемаппе.

11 грудня Початок судового процесу проти Людовіка XVI.

1793

4 січня Другий поділ Польщі.

21 січня Страта Людовіка XVI.

10 березня Заснування революційного трибуналу.

31 березня Французи відступили з Бельгії.

4 квітня Дюмур’є перекинувся до ворога.

29 травня Ліонське повстання.

3 липня Дофіна забирають від Марії Антуанетти.

1 серпня Марію Антуанетту переводять у Конс’єржері.

3 жовтня Обвинувачення проти жирондистів.

9 жовтня Падіння Ліона.

12 жовтня Перший допит Марії Антуанетти.

14 жовтня Початок судових дебатів на процесі Марії Антуанетти.

16 жовтня Страта королеви.

1795

8 червня Нібито смерть дофіна (Людовіка XVII).

1814

Людовік XVIII (перед тим граф Прованський) — король Франції.

Примітки

1

Потвора (франц.). (Тут і далі примітки перекладача.)

2

Хай інші воюють, ти, щаслива Австріє, справляй весілля (лат.).

3

За дорученням (лат.).

4

Побачення з пані дофіною (франц.).

5

Зали для вистав (франц.).

6

Нічого (франц.).

7

Шлюбу не доконано (лат.).

8

Сповільнений розвиток (франц.).

9

Стався передусім із гумором (франц.).

10

Завелика поквапність усе зіпсує (франц.).

11

Такою дивною поведінкою (франц.).

12

Кляті чари (франц.).

13

Надзвичайну дофінову холодність (франц.).

14

Одні кажуть, що вуздечка так затискає крайню плоть, що та не відходить при введенні, спричиняючи гострий біль, який змушує Його Величність тамувати пориви завершити акт. Інші вважають, ніби та крайня плоть настільки звужена, що не дає вийти голівці члена, і тому ерекція не досягає належного ступеня (ісп.).

15

Щоб у нього прорізався голос (франц.).

16

Я намагаюсь намовити його до незначної операції, про яку вже йшлося і яку я вважаю доконечною (франц.).

17

Не займай мене (лат.).

18

Трохи краще (франц.).

19

Морепа був неможним, / Король зробив його вельможним, / І він, удячністю заможний, / Казав: «А вам-бо, Сір, / Бажаю вище усіх мір / Зробитися спроможним» (франц.).

20

Великий форум (лат.).

21

Міри (франц.).

22

Тільки тобі (лат.).

23

Песика мопса (франц.).

24

Дурну й нестерпну особу (франц.).

25

Мала рудуля (франц.).

26

По мені хоч потоп (франц.).

27

Лагідної й ніжної Антуанетти (франц.).

28

Королівський указ про ув’язнення без суду і слідства (франц.).

29

Комедії (франц. та італ.).

30

Париж уночі, Париж місто розваг (англ.).

31

Доброго Ґлюка (франц.).

32

Король помер, хай живе король! (Франц.)

33

Величносте, хворіти треба у Версалі (франц.).

34

Особу (франц.).

35

(Мав) найгірші манери, які лише можна уявити (франц.).

36

Життя нарізно (франц.).

37

Спати порізно (франц.).

38

Незначне абищо! (Франц.)

39

Законодавцем моди і мистецтв (лат.).

40

Хутором (франц.).

41

Заплатіть (франц.).

42

Дезабільє, легке домашнє вбрання (франц.).

43

Артистичного шиття (франц.).

44

Копиці... Казна-що (франц.).

45

Зачіску Іфігенії (франц.).

46

Копиці щеплення (франц.).

47

Бунтівничими капелюшками (франц.).

48

Дорогій матусі (франц.).

49

Вранішня зоря (франц.).

50

Дім утіх (франц.).

51

Затишний притулок (ісп.).

52

Біле тому, що чорне (лат.).

53

Іменем королеви (франц.).

54

З наказу королеви (франц.).

55

Окремі ліжка (франц.).

56

Людина найрозбещеніша (лат.).

57

Хутір (франц.).

58

Любов до природи (франц.).

59

Малому (франц.).

60

Малому Відні (франц.).

61

Із найгіршою паризькою молоддю (франц.).

62

Так званим товариством (франц.).

63

Розпорядника втіх (франц.).

64

Найбільшому фаворитові й дораднику (франц.).

65

Любовна блискавиця (франц.).

66

Нервових афектів (франц.).

67

Істерії (франц.).

68

Добродій (франц.).

69

Нехай буде світло (лат.).

70

Написане не зникає (лат.).

71

Революція буде жорстока, якщо ви не підготуєтеся до неї (франц.).

72

Необхідним (франц.).

73

Циценька (франц.).

74

Для французького гаразду / Добрий наш Луї / Панну взяв собі назавжди / В Габсбурзькім гнізді. / Шлюб оцей вельми щасливий / Славить первісток вродливий. / Аби серце веселити / Радісним заметом, / Довгим, Боже, ізроби ти / Вік Антуанетти (франц.).

75

Поголоски (франц.).

76

Майстерня обмов (франц.).

77

Кожен запитує нишком: / Може, король в її ліжку? — / Жаль-бо сумну королеву... (Франц.)

78

Пані мала і пихата, / Люду ти гірше за ката, — / Пріч у Баварію, мева! (Франц.)

79

Сороміцтва (франц.).

80

Коли хочеш бачити, Луї, / Байстрюка, рогатого і хвойду, / Глянь на себе в дзеркалі своїм, / На дофіна й королеву-пройду (франц.).

81

Важливе признання іспанській парості про її права на французьку корону (франц.).

82

Кепським підданим (франц.).

83

Поліційного декрета (франц.).

84

Паскудного єпископа (франц.).

85

Торбу, напхану всіляким лихом (франц.).

86

Кепського підданого (франц.).

87

Справжню бездонну бочку (франц.).

88

Великих прийомів (франц.).

89

Дуже тихо (італ.).

90

Тихо (італ.).

91

Посилюючись (італ.).

92

Зростанням (італ.).

93

Почалася трагедія (лат.).

94

Світ прагне, щоб його дурили (лат.).

95

Власноруч (лат.).

96

Марія Антуанетта французька (франц.).

97

Завжди щось прилипне (лат.).

98

Великій палаті (франц.).

99

Якщо в арешті кардинала / Закону вам здалося мало, / Не сумнівайтесь: грубий гаманець, — / Ще б пак, авжеж, — / У Франції останній рішенець. / Ви втямили, еге ж? (Франц.)

100

Злодійка (франц.).

101

Останнім криком (франц.).

102

Лесбійським коханням (лат.).

103

Всі паризькі лесбіянки (франц.).

104

Непристойне життя Марії Антуанетти (франц.).

105

Сказ матки (франц.).

106

Королівський бордель (франц.).

107

Недбальства (франц.).

108

Звітові (франц.).

109

Ось і жертва (франц.).

110

Рояліст — це моя робота (франц.).

111

Ворохобників (франц.).

112

Відновителя французької свободи (франц.).

113

Рятуйся, хто може (франц.).

114

Палке серце (франц.).

115

Розваги (франц.).

116

Оце й усе (франц.).

117

Прекрасний Аксель (франц.).

118

Яка ж я була щаслива, коли ти у мій дім завітав (франц.).

119

Посади (франц.).

120

Вона часто плаче при мені — хіба ж можна її не любити? (Франц.)

121

Вірним лицарем (італ.).

122

Підлу поголоску (франц.).

123

Підозрілого або цинічного завзяття (франц.).

124

Наказ (франц.).

125

По гарячих слідах (лат.).

126

Прощавай (франц.).

127

Закінчую (франц.).

128

Як ваше здоров’я? Закладаюся, що ви, собі на шкоду, не дбаєте про нього... зате я піклуюсь про себе дужче, ніж годилося б (франц.).

129

Цей клопіт — моя єдина розрада... й коли стає надто сумно, я беру малюка на руки (франц.).

130

Без купюр (лат.).

131

Старорежимні (франц.).

132

Малих утіх (франц.).

133

Уся ця революція — наслідок страху (франц.).

134

Завсідникам (франц.).

135

Генерал Морфей (франц.).

136

Легковажність (італ.).

137

Пестунчик (франц.).

138

Жінка середніх літ (франц.).

139

Грецький воїн із надзвичайно гучним голосом (Іліада, V, 785).

140

Політика гіршого (франц.).

141

Королівського бидла (франц.).

142

Це йому допоможе (італ.).

143

Він не захотів (франц.).

144

Ковбаса (франц.).

145

Жити на волі або смерть (франц.).

146

Негідники (франц.).

147

Страховиська (франц.).

148

Зволікати (франц.).

149

Скажені (франц.).

150

Австрійський комітет (франц.).

151

Заради французького короля (франц.).

152

Пані Вето обіцяла гордо весь Париж покарати на горло (франц.).

153

Вперед, діти Вітчизни... (Франц.)

154

Охорону нації (франц.).

155

Затриманих (франц.).

156

Дядько Дюшен (франц.).

157

Національної бритви (франц.).

158

В. Шекспір. «Ричард II», дія III, сцена 3, переклад В. Струтинського.

159

Луї Карл, дофін (франц.).

160

Французького Меркурія (франц.).

161

Затриманий (франц.).

162

Поступу людського духу (франц.).

163

Нікчемністю (франц.).

164

«Я і муї друг жина жичемо тубі шчасця й здорівля. Обі маю твуї любу друг жину і муї доброго друга твуї доничку памнятаю й любу систру. Неза буть прейти, це дужи спішно. Симон, твуї друг до могили» (франц.).

165

Солодійству (франц.).

166

Ах, паскуда! (Франц.).

167

Королевбивці (франц.).

168

«Прощання королеви зі своїми любчиками й любками» (франц.).

169

«Нечуваний любовний сказ колишньої королеви» (франц.).

170

Заплатіть, Марія Антуанетта (франц.).

171

Бесіди збирача (франц.).

172

Останнє, але істотне (англ.).

173

Пробачте, добродію (франц.).

174

Серденька (франц.).

175

Благочестива брехня (лат.).

176

За всяку ціну (франц.).

Content

Стефан Цвейг
Марія Антуанетта

Передмова

Дитину одружують

Альковна таємниця

Дебют у Версалі

Боротьба за слово

Здобуття Парижа

Le roi est mort, vive le roi!

Портрет королівського подружжя

Королева Рококо

Тріанон

Нове товариство

Брат провідує сестру

Материнство

Королева стає нелюба

Грім у театрі Рококо

Пригода з кольє

Суд і вирок

Прокидається народ, прокидається й королева

Вирішальне літо

Втеча друзів

З’являється друг

Був чи не був? (питання мимохідь)

Остання ніч у Версалі

Катафалк монархії

Самозаглиблення

Мірабо

Готування до втечі

Вареннська втеча

Ніч у Варенні

Повернення

Хто кого ошукає

Друг приходить востаннє

Рятунок у війні

Останній зойк

Десяте серпня

Тампль

Сама

Остання самотність

Конс’єржері

Остання спроба

Незмірна ганьба

Початок процесу

Суд

Остання путь

Погребовий плач

Післямова

Хронологічна таблиця

Примітки