Томаш Седлачек

Економіка добра і зла. Слідами людських пошуків: від Гільгамеша до фінансової кризи

Моєму синові Криштофу, який, відчуваю, у своєму ранньому віці розуміє світ набагато краще, ніж коли-небудь його зможу осягнути я. Хай там як, бажаю тобі колись написати кращу книгу.

Know then thyself, presume not God to scan

The proper study of mankind is man.

Placed on this isthmus of a middle state,

A being darkly wise, and rudely great:

With too much knowledge for the sceptic side,

With too much weakness for the stoic’s pride,

He hangs between; in doubt to act, or rest;

In doubt to deem himself a God, or beast;

In doubt his mind and body to prefer;

Born but to die, and reas’ning but to err;

Alike in ignorance, his reason such,

Whether he thinks too little, or too much;

Chaos of thought and passion, all confus’d;

Still by himself, abus’d or disabus’d;

Created half to rise and half to fall;

Great lord of all things, yet a prey to all,

Sole judge of truth, in endless error hurl’d;

The glory, jest and riddle of the world.

Alexander Pope / The Riddle of the World

Перш ніж Бога, спробуй себе самого пізнати,

адже людству належить людину вивчати.

Між двох крайнощів все життя їй минає,

володарка знань таємничих, людина — велично зухвала,

надто розумна, щоб бути скептиком,

надто слабка — щоб гордим стоїком,

вагається десь посередині:

вибрати все ж дію чи бездіяльність?

Що візьме верх: Бог чи тваринність?

Чи все ж переважить над розумом тіло?

Народжена для смерті, роздумує, як хибувати,

Попри всі намагання, ніяк їй не збагнути,

чи думає вона замало, чи ж навпаки — багато.

Розум і почуття її щодня збивають з толку,

завжди лише сама — в просвітленні, й в омані,

одну її частину створено для злету, а другу — для падіння,

повеліває всьому на землі, а заодно — легка для всього здобич.

Людина судить правду, заплутуючись з головою у брехні,

Людина — слава, жарт і таємниця світу.

Александр Поуп / Таємниця світу

Передмова до українського видання

Ви тримаєте в руках неперевершену працю неперевершеного автора. Про це яскраво свідчить те, що коли ця книжка вперше вийшла друком у 2009 році, її авторові було лише 32 роки, і відтоді її переклали й видали багатьма мовами.

На мою думку, основна причина колосального успіху цієї книжки в тому, що вона надихає, інформує, провокує та водночас підштовхує до дискусії. Вона ставить значно більше запитань, ніж дає відповідей, але запитання ці актуальні, дуже важливі й майстерно сформульовані.

Ця книжка намагається повернути економіку до життя, а життя — до економіки. Седлачек звертається до тем економічного дискурсу на кшталт добра і зла, етики й моралі. З цього погляду потрібно пам’ятати, що батько сучасної економіки — Адам Сміт — був професором етики, а його позиція як автора концепції «Людини економічної», що її він висунув у своїй праці «Багатство народів», доволі суперечлива, адже він також написав ще одну варту уваги книжку під назвою «Теорія моральних почуттів», яка акцентувала на ключовій ролі добра і милосердя, а не егоїзму в людській поведінці. У цій книжці Седлачек руйнує популярні економічні міфи: і про те, що Адам Сміт начебто пропагував егоїзм, і про те, що економічну реальність можна пояснити лише (чи передовсім) математичними й економетричними моделями. Автор, навпаки, намагається показати зв’язок між економікою та антропологією, філософією, релігієзнавством, соціологією, психологією та політологією — і йому це чудово вдається.

Книжка Седлачека написана дуже доступно й завдяки цьому відкриває широкій публіці можливість дізнатися більше про розвиток економічної думки від самого початку людської історії, себто з тих часів, про які нам відомо з наявних історичних джерел. Автор використовує чимало цитат і звертається до найрізноманітніших історичних і сучасних джерел не лише в економічній галузі, а й в інших суспільних науках.

Отож, я всіляко рекомендую цю книжку тим, хто прагне зрозуміти історію економічної думки, а також глибші зв’язки між економікою та іншими суспільними науками.

З іншого боку, на цих сторінках ви знайдете багато суперечливих висновків і тверджень, але без них ніяк, адже Седлачек відверто пише про ціннісні категорії та принципи.

Влучним прикладом тут є змагання між фундаментальними засадами економічної політики. Що важливіше — рівність можливостей чи рівність життєвих умов? Панування першого принципу передбачає нижчий перерозподіл, панування другого — вищий. Томашу Седлачеку як прихильнику думки Дж. С. Мілля про те, що потрібно прагнути якнайбільшої користі для всіх членів суспільства, — ближчий другий принцип. Водночас автор критикує безцільність доктрини зростання, стверджуючи, що «коли економіка втрачає свою ціль, залишається тільки одне — зростати». Втім, проблема полягає в тому, що занадто високий перерозподіл (тобто домінування принципу рівності життєвих умов), зазвичай призводить до нижчого зростання і, як наслідок, меншої користі для суспільства загалом. Іншими словами, цю та інші економічні й соціальні проблеми та виклики потрібно досліджувати не зі статичного й короткотермінового погляду, а з динамічної й довготермінової перспективи.

Зважаючи на нинішні умови в Україні, варто наголосити, що насамперед потрібно проводити реформи, що суттєво сприятимуть економічному зростанню. Україна так мало використовує свій потенціал, що швидкий і сталий розвиток не тільки можливий, а й неминучий. З цього погляду реформа правоохоронних органів, захист майнових прав, лібералізація земельного ринку, приватизація, дерегуляція та інші структурні й інституційні реформи є необхідними передумовами для досягнення цієї мети. Без швидкого і сталого зростання не вдасться підвищити вкрай низькі рівень та якість життя мільйонів українців.

Ще одне суперечливе твердження пов’язане з питанням ринкової неефективності та справжніми причинами проблем на кшталт глобальної фінансової кризи, боргової кризи тощо. Ці проблеми дуже складні, і важливим елементом справжньої причини їх виникнення є не ринкова неефективність, а неспроможність держави.

Ще однією темою для дискусії є необхідність збільшити підтримку бідних держав з боку багатих, за що палко виступає Томаш Седлачек. Майже всі погодяться, що бідність і нерівність доходів — це проблема, однак питання у тому, як цю проблему розв’язати. Сучасну систему міжнародної допомоги критикують чимало відомих і впливових діячів, а деякі критики (до прикладу, Дамбіса Мойо у своїй книжці «Мертва допомога» (Dead Aid)) стверджують, що нинішня система неефективна.

Книжка Томаша Седлачека спонукає до роздумів. Щиро раджу прочитати її всім, хто цікавиться не лише економічними, а й ширшими суспільними проблемами та викликами.

Іван Міклош, словацький політик і економіст, колишній віце-прем’єр і міністр фінансів Словаччини

Передмова. Вацлав Гавел

Я отримав можливість прочитати книгу Томаша Седлачека ще до її видання — й одразу ж зрозумів, що йдеться про неординарний погляд на наукову дисципліну, яку — за панівним стереотипним переконанням більшості — вважають сухою. Однак книга мене захопила, тому дуже вже кортіло дізнатися, чи зацікавить вона й інших читачів. І, на повне здивування автора й видавця, вона відразу ж викликала такий інтерес, що вже за кілька тижнів стала в Чеській Республіці бестселером, про який говорили й фахівці, і широкий загал читачів. За збігом обставин, на той час Томаш Седлачек був членом Національної економічної ради при чеському уряді. Ця інституція своєю поведінкою та орієнтацією на довгострокові цілі разюче контрастувала із розсвареним політичним бомондом, який зазвичай здатен думати щонайбільше про наступні вибори.

Замість самовпевнених і самоцентричних відповідей автор смиренно ставить основні запитання: що таке економіка, у чому полягає її значення, звідки походить ця нова релігія, як він її часто називає, які в неї можливості, обмеження та де проходять її кордони, якщо такі взагалі є. Чому ми настільки залежні від безперервного зростання, зростання і зростання, зростання, зростання, звідки взялися уявлення про прогрес і куди він нас веде, чому так багато економічних дебатів супроводжуються одержимістю і фанатизмом? Усі ці питання час від часу турбують кожну тямущу людину, проте лиш зрідка можна дочекатися відповідей на них від самих економістів.

Більшість наших політичних партій поводяться вузько матеріалістично, коли в своїх програмах ставлять на перше місце економіку та фінанси, і лише десь наприкінці, як доліпок чи пожертву для кількох божевільних, можна знайти культуру. Байдуже — праві це сили чи ліві — більшість з них цим самим, свідомо чи несвідомо, приймають та поширюють марксистську тезу про економічну базу й духовну надбудову.

Можливо, все це пов’язано з тим, що економіку як наукову дисципліну часто замінюють звичайнісінькою бухгалтерією. Але яка ж це бухгалтерія, якщо багато що з того, що співтворить наше життя, дуже складно підрахувати або й зовсім неможливо? Я от думаю, що б робив такий собі економіст-бухгалтер, якби отримав завдання оптимізувати роботу симфонічного оркестру. Спершу він би прибрав усі паузи з концерту Бетховена. Вони ж усе одно нікому не потрібні, тільки забирають час, а музикант оркестру не може отримувати зарплату за те, що не грає.

Пошуки автора цієї книги розвінчують стереотипи, намагаються вийти за межі вузької спеціалізації та зруйнувати кордони між науковими дисциплінами. Вилазки за кордони економіки та поєднання її з історією, філософією, психологією чи давніми міфами — це не лише симпатично й свіжо, а й просто необхідно для розуміння світу двадцять першого століття. Разом з цим книга написана легко й доступно, її зрозуміють і неспеціалісти, економіка в ній стає пригодницькою подорожжю та довгими пошуками, у кінці яких ми знайдемо не точну відповідь, а лиш наступні аргументи для глибших роздумів про світ та про роль людини в ньому.

У моїй Адміністрації Президента Томаш Седлачек належав до покоління молодих співробітників, від яких я очікував нового, необтяженого чотирма десятиріччями тоталітарного комуністичного режиму погляду на проблеми сучасного світу. Мені здається, що мої очікування справдилися, і вірю, що ви теж оціните цю книгу.

Подяки

У першому виданні цієї книги я написав дуже коротку подяку. Це була не надто хороша ідея, тому цього разу я буду більш багатослівним. Цю книгу я писав багато років, на основі незліченної кількості розмов, лекцій і книг, прочитаних безсонними ночами.

Цією книгою я завдячую своїм чудовим учителям, професорові Мілану Сойці (який був науковим керівником моєї роботи) та Г. Е. Мілану «Майку» Місковському (який багато років тому захопив мене цією ідеєю). Цю книгу я присвячую їхній пам’яті. Нікого з них уже немає серед нас.

Великої подяки заслуговує мій чудовий професор Любомир Млчох, мені випала велика честь працювати асистентом на його лекціях з бізнесетики. Велика подяка належить також професорові Карелу Коубі, професорові Мілану Мейстршіку та професорові Мілану Жаку за їхні настанови. Дякую слухачам курсу економічної філософії 2010 року за їхні коментарі та ідеї.

Я б також хотів подякувати професорці Кетрін Ленглоу (Catherine Langlois) та Стенлі Ноллену (Stanley Nollen) з Джорджтаунського університету за те, що мене навчили, як писати, а також професору Говарду Г’юсоку (Howard Husock) з Гарвардського університету. Я б хотів висловити безмежну подяку Єльському університету за пропозицію надати щедру стипендію, під час якої я написав більшу частину цієї книги. Дякую стипендійній програмі Yale World Fellows та всім з Betts House.

Величезна подяка чудовому Джеррі Руту (Jerry Root), що покликав мене в свій підвал, де я провів півтора місяці в абсолютному спокої, пишучи цю книгу, а також за люльку й тютюн. Дякую Девіду Свіну (David Sween), завдяки якому все це могло відбутися, і Джеймсові Гельману (James Halteman) за всі книги. Дякую Душану Драбіну за підтримку в кризові моменти.

Є багато філософів, економістів і мислителів, яким би я хотів подякувати: професор Ян Швейнар, професор Томаш Галік, професор Ян Сокол, професор Еразім Когак, професор Мілан Маховец, професор Зденєк Нойбауер, Давід Бартонь, Мірек Замечнік та мій молодший брат, чудовий мислитель Лукаш. Прийміть мої подяку та визнання. Я ніколи не стомлюся дякувати своїй родині, передусім татові й мамі.

І найбільша подяка за цілком конкретну роботу над цією книгою належить команді, яка долучилася до підготовки англійської та чеської версій. Томашу Брандейсові за ідеї, віру та відданість; Їржі Надобові за редактуру й менеджмент; Б’єтці Сочувковій за терпеливість і стійкість; Мілану Старому за ілюстрації, креативність та люб’язність; Дуґу Арелансу (Doug Arellanes) за старанний переклад англійської версії та Джефрі Остерроту (Jeffrey Osterroth) за детальну коректуру.

Два надзвичайні мозки допомогли мені написати та відредагувати частину цієї книги: Мартін Поспішіл та Лукаш Тот, мої хороші колеги. У мене не вистачає слів належним чином подякувати їм за чудові думки, запальні дискусії та дослідження, а також за їхню копітку роботу над окремими розділами, співавторами яких вони стали. Також я б хотів подякувати моїм колегам з АТ «CSOB» за креативну робочу атмосферу й підтримку.

Моя дружина Маркета була зі мною в найтяжчі хвилини. Дякую також за твої усмішки й ідеї (Маркета — соціолог, тому лишень уявіть собі наші дискусії за вечерею). Насправді ця книга — це її заслуга.

А найбільшу подяку посилаю тому, справжнього імені якого я не знаю.

Реальність зіткано з історій, а не з матерії.

\ Зденєк Нойбауер

Не існує думки, якою б старою чи абсурдною вона не була,

Яка б не розширила наші знання.

Усе згодиться...

\ Пауль Фейєрабенд

Вступ

Історія економіки: від поезії до науки

Споконвіку людина намагалася пізнати світ навколо себе. У цьому їй допомагали історії, які пояснювали, як влаштовано реальність. З погляду сучасності, таке бачення світу видається смішним — як і кільком поколінням після нас видаватиметься смішним наше. Втім, таємнича сила історій, у які вірять люди, — безмежна.

Однією з таких є історія економіки, яка сягає корінням ще стародавніх часів. Близько 400 р. до н. е. Ксенофонт написав, що «навіть якщо в людини немає свого господарства, вона щось таки знає про економіку»[1]. Колись економіка була наукою про управління домогосподарством[2], згодом стала підгалуззю релігійних, теологічних, етичних та філософських дисциплін. А потім почала поступово змінюватися. Часом навіть може здаватися, що вона розгубила всі свої кольори й перейшла в технократичний світ, де панує чорне і біле. Та насправді історія економіки — набагато різноманітніша.

Та економіка, яку ми знаємо сьогодні, — це культурний феномен, витвір нашої цивілізації. Проте це не продукт, який би ми спеціально створювали чи винаходили, як, до прикладу, двигун чи годинник. Відмінність полягає в тому, що ми знаємо, як двигун чи годинник виникли, розуміємо, як вони працюють. Ми можемо (майже) розкласти їх на окремі деталі, а потім знову зібрати. Ми знаємо, як урухомити їх і як зупинити[3]. Проте з економікою все по-іншому. Так багато відбулося неспеціально, спонтанно, неконтрольовано, неплановано, не за помахом диригентської палички. Перш ніж економіка емансипувалася аж до статусу самостійної науки, вона спокійно собі існувала як підгалузь філософії — наприклад, етики, маючи дуже мало спільного зі своїм сучасним трактуванням математично-алокативної науки, яка згори, зі своїх позицій позитивістської зарозумілості, поглядає на інші неточні науки. Та тільки наше тисячолітнє «виховання» стоїть на глибших, а часто й міцніших засадах. І непогано було б про них знати.

Міфи, історії й зарозуміла наука

Наївно було би вважати, що економічні пошуки почалися тільки з приходом наукової епохи. Спершу люди пояснювали навколишній світ за допомогою міфів і віри; сьогодні цю роль взяла на себе наука. Щоб зрозуміти уявлення наших давніх предків про економіку, варто зануритися в їхню міфологію й філософію. Якраз про це й буде ця книга: ми спробуємо в ній відшукати сліди економічної думки в давніх міфах та навпаки — знайти міфи в сучасній економіці.

Початком розвитку останньої вважають вихід книги Адама Сміта «Багатство народів», тобто 1776 рік. Наша епоха постмодерну (яка все-таки помітно поступливіша, ніж новітня наукова епоха[4]) не відмовляється зважати на минуле й добре усвідомлює силу історії (історичне навантаження), міфології, релігії та розповіді. «Зникають кордони між історією науки, її філософією і самою наукою, а також між наукою і ненаукою»[5]. Саме тому ми зануримося в історію так глибоко, як тільки нам дозволяє писемна спадщина нашої цивілізації. Ми віднайдемо перші сліди економічної думки в епосі про шумерського царя Гільгамеша, подивимося, яких поглядів в економічних питаннях дотримувалися євреї, християни, античні й середньовічні мислителі. Ретельно досліджуватимемо й вчення тих, кого вважають засновниками сучасної економіки в часи відносно нещодавні.

Усупереч загальній думці, за якою вивчення історії цієї галузі — це нікому не потрібний огляд спроб та помилок чи глухих кутів (з яких лише нам вдалося вийти), йдеться про якнайширший спектр тем, які пропонує економіка. Окрім історії, у нас більше нічого немає. Історія думки пропонує нам можливість утекти від інтелектуального спорожніння, яке нав’язує сучасність, допомагає бачити крізь інтелектуальний стиль епохи та ступити кілька кроків назад.

Повертатися до старих історій корисно не лише історикам і не лише заради того, щоб краще зрозуміти хід думок наших предків. Історії не втрачають своєї сили й тоді, коли з’являється історія нова, що заміняє попередню чи перевертає її з ніг на голову. Прикладом може бути, мабуть, найвідоміша в історії суперечка між геоцентричним і геліоцентричним поглядами. Як відомо, переміг геліоцентричний погляд, проте ми досі по-геоцентричному говоримо, що сонце сходить і заходить. Нашими основними орієнтирами в світі є схід і захід. Хоча насправді немає ніякого сходу й заходу. Якщо щось і сходить, то це наша Земля, й аж ніяк не Сонце. Сонце не обертається навколо Землі; це Земля обертається навколо Сонця — принаймні так нам стверджують.

До того ж, усі ці старі історії, образи та архетипи, про які згадуватимемо в першій частині книги, все ще з нами й долучаються до формування нашого ставлення до світу й того, як ми сприймаємо самих себе. Або ж, як говорить К.-Ґ. Юнг: «Справжня історія духу ховається не по вчених книгах, а в живому душевному організмі кожної людини»[6].

Бажання переконати

Економісти мали би вірити в силу історій. Адам Сміт їм вірив. Як він пише в книзі «Теорія моральних почуттів»: «Бажання, щоб нам вірили, бажання переконувати, правити та спрямовувати людей видається однією із наших найсильніших пристрастей»[7]. Зверніть увагу, що автор цього речення, якщо вірити здогадкам, — батько ідеї, що власний інтерес — найсильніше зі всіх природних бажань. Інші два видатні економісти, Роберт Й. Шіллер і Джордж А. Акерлоф, написали нещодавно: «Людську думку влаштовано так, що вона мислить за допомогою розповіді, розвитку подій з внутрішньою логікою та динамікою, які справляють враження одного цілого. Наша поведінка найчастіше обумовлена тим, що ми проживаємо свої життєві історії, історії, які ми розповідаємо самі собі й які формують межі нашої мотивації. Життя було би лише «одним прокляттям за іншим, якби не було таких історій»[8].

Оригінальна цитата звучить так: «Життя — це не лише одне прокляття за іншим. Це одне прокляття знову й знову по колу». Дуже влучно сказано, й міфи (наші величні історії, розповіді) — це «ревеляція — тут і зараз — того, що було й навіки буде»[9]. Іншими словами, міфи — це те, «чого ніколи не було, але що досі існує»[10]. Хай там як, наші сучасні економічні теорії, що ґрунтуються на строгих моделях, — це не що інше, як ці самі метанаративи, переказані іншою (математичною?) мовою. Тому необхідно гарненько вислухати всю історію від самого початку — оскільки, як відомо, не буде хорошим економістом той, хто буде лише економістом[11].

Якщо вже економіка хоче по-імперськи розумітися геть на всьому, тоді нам треба вирушити проти течії нашої галузі й справді спробувати зрозуміти абсолютно все. І якщо хоча б частково справджується правило, що «спасіння сьогодні криється в закінченні матеріальних нестатків, що призведе людство до нової ери економічного надміру, [і що] тоді, логічно, нова панівна еліта мала би складатися з економістів»[12], то ми повинні усвідомлювати цю засадничу роль й перебрати на себе більшу суспільну відповідальність.

Економіка добра й зла

Уся економіка в загальному підсумку є економікою добра й зла. Це переповідання історій людей людям про людей — і навіть найбільш софістична математична модель є де-факто історією, параболою, нашим прагненням (раціонально) зафіксувати світ навколо себе. Я спробую продемонструвати, що ми досі за всіма економічними механізмами вбачаємо «хороше життя», тобто наш спадок, який ми несемо з собою ще з часів античної чи юдейської традиції. Я спробую продемонструвати, що математика, моделі, формули й статистика — це лише верхівка айсберга економічної думки й що найбільша частина цього економічного айсберга містить усе інше, і що суперечки в економіці — це радше боротьба історій та різних метанаративів, аніж чогось іншого. Сьогодні люди, як, зрештою, і завжди, хочуть дізнатися в економістів, зокрема, і про те, що добре й що погано.

Економісти завжди вчили нас уникати нормативних суджень і поглядів на те, що добре й що погано. І все одно, всупереч тому, що стверджують підручники, економіка є за своєю суттю нормативною дисципліною. Вона не просто описує світ, але часто також показує, яким би мав бути світ (мав би бути ефективним; у нас є ідеал досконалої конкуренції, ідеал високого зростання ВВП при низькій інфляції, ми намагаємося досягти високої конкурентоспроможності...). Тобто ми формуємо нові моделі, сучасні параболи, які, проте, лишаються нереальними й мають дуже мало спільного з реальним світом. Ось простий приклад: якщо аналітик відповідає по телебаченню на просте, здавалося б, питання на кшталт, який зараз рівень інфляції, відразу ж навздогін прозвучить наступне запитання (на яке економіст часто і відповідає сам, не чекаючи подальших розпитувань), а саме: чи такий рівень інфляції хороший чи поганий, чи інфляція не мала би бути вищою чи нижчою? Тож навіть у розмові про суто технічне питання аналітики відразу ж починають говорити про добро й зло і пропонувати нормативні оцінки: мала би бути нижчою (чи вищою). Тому що «якби економіка справді була абсолютно нейтральною в своїх оцінках, тоді логічно було б очікувати, що люди, дотичні до економічних професій, розробили цілу систему економічної думки»[13]. А цього, як ми знаємо, не було. Як на мене, то це на краще, але все одно можемо припустити, що економіка — це й справді насамперед нормативна наука.

На думку Мілтона Фрідмана, економіка мала би бути позитивною наукою, нейтральною до загальновизнаних цінностей і описувати світ таким, яким він є, а не таким, яким би мав бути. Проте сама фраза, що «економіка мала би бути позитивною наукою», — це нормативне твердження: вона не описує світ таким, яким той є, а яким би він мав бути. Економіка в реальності — не позитивна наука. Бо якби вона такою була, нам би не треба було намагатися її такою зробити. «Більшість науковців і ціла низка філософів, звісно ж, приймають позитивістську концепцію, аби тільки уникнути метафізики...»[14]. І, до слова, не мати жодної цінності — це вже само собою цінність, а для економістів навіть дуже вартісна. Парадоксально, що галузь, яка першочергово займається саме цінностями, намагається їх позбутися. А тут іще один парадокс: наука, яка вірить у невидиму руку ринку, хоче позбутися всіх містерій.

У цій книзі я ставитиму такі запитання: чи існує щось на кшталт економіки добра й зла? Чи окупиться добро, чи добро існує поза економічними розрахунками? Чи егоїзм — це вроджена риса людства? І якщо його можна виправдати, чи будуть врешті щасливі всі? І якщо економіка не повинна стати тільки просто механічно-алокаційною економетричною моделлю без будь-якого глибшого сенсу (чи застосування), тоді все ж варто ставити собі ці питання.

До речі, не варто боятися таких слів як добро й зло. Ми не збираємося моралізувати, використовуючи їх. У кожного з нас є свій етичний кодекс, відповідно до якого ми діємо. Так само кожен із нас у щось вірить (атеїзм — така сама віра, як і будь-яка інша). Схожа ситуація і з економікою. Як говорить Джон Мейнард Кейнс: «Люди-практики, які вважають себе вільними від будь-яких інтелектуальних впливів, зазвичай є рабськими послідовниками якого-небудь уже покійного економіста. ... Проте це саме ідеї, а не невід’ємні права, рано чи пізно стають небезпечними, хай вже вони несуть добро чи зло»[15].

Метаекономіка, або про що ця книга

Цю книгу розділено на дві частини. У першій ми вирушимо слідами економіки в міфах, релігії, теології, філософії та науці. У другій частині шукатимемо сліди міфів, релігії, теології, філософії та науки в економіці.

Щоб знайти відповіді на запитання, які нас хвилюють, доведеться пройтися по всій історії людства від самих початків нашої культури аж до сучасної постмодерної епохи. Ми не ставимо собі за мету відстежувати кожен момент, що певним чином долучився до зміни економічного сприйняття світу наступними поколіннями (включно з нашим), ідеться радше про зупинки в процесі розвитку як окремих історичних епох (часи Гільгамеша, ера юдеїв чи християн), так і визначних особистостей, які суттєво вплинули на розвиток економічного розуміння людини (Декарт, Мандевіль, Сміт, Кант, Г’юм, Мілль та ін.). Наша ціль — переповісти історію економіки.

Іншими словами, ми намагатимемося зафіксувати розвиток духу економіки. Поставимо собі запитання, які повинні прозвучати, перш ніж взагалі почнемо розвивати економічне мислення — чи то вже в філософському вимірі, чи, до певної міри, історичному. Так ми опиняємося в частині, яка лежить на абсолютному краю економіки — а часто навіть і взагалі поза її межами. Можемо назвати цю частину, скажімо, протоекономікою (запозичивши термін у протосоціології), або ж ще точніше — метаекономікою (запозичивши з метафізики)[16]. Тож у цьому значенні «вивчення економіки, якщо воно не доповнюється вивченням метаекономіки, стає надто обмеженим і розпорошеним для того, щоби наприкінці можна було зробити обґрунтовані висновки»[17]. Ще важливіші культурні елементи чи галузі пошуків, як, наприклад, економіку, можна знайти в загальних передумовах, що пасують до всіх можливих систем, які несвідомо передбачає кожна епоха. Як зауважив Альфред Н. Вайтгед у своїй книзі «Пригоди ідей», ці передумови здаються такими очевидними, що люди вже навіть не знають, що саме вони передбачають, адже їм навіть не відомі інші способи мислення.

Що ж ми власне робимо? І чому? Можемо (з етичного погляду) робити все, що нам (з технічного погляду) дозволено?[18] І в чому полягає призначення економіки? Для чого всі ці зусилля? У що ми справді віримо й звідки походить наша (здебільшого, непізнана) віра? Якщо наука — це «система цінностей, якій ми повністю віддані», то про які ж конкретно цінності йдеться?[19] З огляду на те, що сьогодні економіка стала ключовою галуззю, завдання якої — пояснювати та змінювати світ, потрібно поставити собі всі ці запитання.

Трошки уподібнюючись до стилю постмодернізму, ми спробуємо розглянути метаекономіку з погляду філософії, історії, антропології, культури й психології. Мета цієї книги — зрозуміти, як розвивалося сприйняття економічного виміру людства, осмислити цей розвиток і описати. По суті, усі ключові думки, з якими економіка (чи то свідомо, чи підсвідомо) працює, мають довгу історію, а їхнє коріння сягає зазвичай далеко за межі економіки, часто навіть зовсім за межі науки як такої. Спробуймо дослідити початки економічної віри, народження цих думок і їхній вплив на економіку.

Усі кольори економіки

Я стверджую, що економісти основної течії відмовилися від більшості кольорів економіки й зосередилися лише на чорно-білому культі homo oeconomicus, який ігнорує питання добра й зла. Ми осліпили самі себе і не бачимо найважливіших рушійних сил людської поведінки.

Наші міфи, релігія, поети й філософи можуть нам розповісти не менше, ніж усі точні математичні моделі економічної поведінки. Я стверджую, що економіка повинна шукати, відкривати й виносити на світло свої цінності, навіть попри те, що нас завжди вчили, що економіка — це наука, позбавлена цінностей. Я стверджую, що це неправда і що в економіці ми знайдемо набагато більше релігії, міфів та архетипів, ніж математики. Я стверджую, що в сучасній економіці надто багато уваги приділяють методу на шкоду самій сутності. Я стверджую й хочу це довести, що економістам, як і всім людям загалом, необхідно черпати відомості з набагато більшої кількості джерел, до яких належать, наприклад, «Епос про Гільгамеша», Старий Завіт, вчення Ісуса чи погляди Декарта. Набагато простіше відчитати сліди нашого способу мислення, якщо досліджувати від самих історичних початків, коли наше мислення було набагато відкритішим, більш оголеним, — так нам буде простіше дошукатися першоджерел цих думок. Лише таким чином зможемо віднайти наші основні (економічні) цінності — вони ховаються в заплутаних тенетах теперішнього суспільства, де хоч і дуже міцно закріпилися, проте лишаються непоміченими.

Аби людина була добрим економістом, їй потрібно бути або хорошим математиком, або тямковитим філософом, або ж і тим, і тим. Ми дали надто велику свободу математиці, і навпаки, аж надто витіснили на задній план нашу людяність. Внаслідок цього отримали викривлені штучні моделі, від яких нам не буде жодної користі, якщо захочемо застосувати їх у реальному світі.

Тому так важливо вивчати метаекономіку. Нам варто було би заглянути за лаштунки економіки й дізнатися, які ж цінності «ховаються за сценою», нам варто було би привідкрити думки, які стали домінантними, хай навіть часто невисловленими передумовами наших теорій. В економіці, як не дивно, багато різних тавтологій, про існування яких самі економісти дуже часто й не здогадуються. Я стверджую, що неісторична перспектива, яка зараз панує в економіці, — погана. Я стверджую, що для розуміння людської поведінки набагато важливіше вивчити історичний розвиток ідей, які нас формували.

Ця книга покликана долучитися до затяжного двобою між нормативною і позитивною економікою. Я стверджую, що роль, яку в часи середньовіччя відігравали нормативні міфи й параболи, сьогодні виконують наукові моделі. У цьому немає нічого поганого, треба тільки прийняти існування цього.

Економічні пошуки супроводжували людство задовго до народження Адама Сміта. Я стверджую, що пошук цінностей в економіці з приходом Адама Сміта не почався, а досяг кульмінації. Сучасний мейнстрім, який гучно називають наступником економіки Сміта, повністю ігнорує етику. Питання добра й зла завжди були на першому місці в класичних дебатах, проте сьогодні розмови про них сприймаються майже як єретичний проступок. Я стверджую, що загальноприйняте трактування робіт Адама Сміта — помилкове. Я стверджую, що його вклад в економіку набагато ширший й охоплює набагато більше, ніж концепт невидимої руки ринку й зародження егоїстичного самоцентричного homo oeconomicus (хоча сам Сміт не використовував цього терміна). Я стверджую, що найбільшим його внеском в економіку був внесок етичний. Усі інші його думки чітко сформульовано ще задовго до нього, чи то вже говоримо про спеціалізацію, чи про принцип невидимої руки ринку. Я хочу показати, що принцип невидимої руки ринку — набагато старший, і розвинувся задовго до Адама Сміта. Перші його сліди знаходимо вже в «Епосі про Гільгамеша», в юдейському вченні чи християнстві, а вже прямо про нього говорили Арістофан і Фома Аквінський.

Нарешті настав слушний момент переглянути наш підхід до економіки, тому що саме зараз, у часи боргової кризи, у людей з’явився до цього інтерес і вони згодні слухати. І хоч у нашому розпорядженні є різні софістичні математичні моделі, проте ми так нічого й не навчилися з тих найпростіших прикладів, про які нам розповідали на лекціях релігієзнавства, наприклад, з історії про Йосипа, чи притчі про фараона й сімох худих і товстих корів. Мені здається, нам варто ще раз зважити наш спосіб мислення, спрямований лише на зростання. Адже економіка може бути прекрасною наукою, якій є що сказати широкому загалу.

У певному розумінні мені йдеться про дослідження розвитку концепту homo oeconomicus та, передусім, пов’язаної з ним історії animal spirits. Ця книга ставить собі за мету дослідити розвиток раціональної, емоціональної та повністю ірраціональної сторін людини.

Межі допитливості та відмова від відповідальності

Якщо вже економіка всевладно дозволяє собі застосовувати власні зразки мислення у сферах, що традиційно належать до відомства релігієзнавства, соціології чи політології, чому б не піти протилежним шляхом і не розглянути економіку методами релігієзнавців, соціологів чи політологів? Якщо сучасна економіка не соромиться пояснювати функціонування храмів чи проводити економічний аналіз родинних стосунків (і часто це дає цікаві й нові спостереження), чому б не поглянути на теоретичну економіку як на систему релігій чи приватних стосунків? Іншими словами, чому б не спробувати розглянути економіку з погляду антропології?

Щоб ми могли таким чином розглянути економіку, спочатку треба віддалитися від неї. Умовно кажучи, потрібно пересуватися лише по граничній межі економіки чи ще краще — аж за нею. Чи, якщо використати порівняння Вітґенштайна: подібно до ока, яке дивиться на навколишній світ, але ніколи не зможе подивитися на себе, аби пізнати об’єкт, необхідно з нього вийти — а якщо це неможливо, то принаймні скористатися дзеркалом. У цій книзі ми використовуватимемо дзеркала антропологічне, міфологічне, релігійне, філософське, соціологічне, психологічне — загалом усе, що нам може показати зображення ззовні.

У цьому місці доцільно щонайменше двічі вибачитись. По-перше, коли ми дивимося на своє відображення в будь-чому, часто отримуємо розбите й непропорційне зображення. Тому й ця книга не претендує запропонувати комплексно цілісну систему — вже з тієї простої причини, що такої системи не існує. Наприклад, ми не розглядатимемо всю шумерську літературу, хоча в ній і можна знайти багато інспіративних думок. Ми говоритимемо про юдаїстське та християнське вчення лише в економічному аспекті, а не розбиратимемо повністю теологічну систему стародавнього світу чи середньовіччя. Ми намагатимемося вибрати ключові впливи та переломні думки, що сформували сучасний економічний модус вівенді. Хай виправданням для такого широкого й, на перший погляд, недоладного змісту буде думка, яку колись давно висловив Пауль Фейєрабенд: «Усе згодиться»[20]. Ми ніколи не вгадаємо, звідки наступного разу отримаємо стимул для подальшого розвитку нашої науки.

Друге вибачення стосується певного спрощення чи викривлення дотичних галузей, які здаються авторові економічно важливими, але при цьому належать до компетенції зовсім іншої науки. У наш час наука любить ховатися за стінами зі слонової кості, збудованими то з математики, то з латинської чи грецької мови, з історії, аксіом чи інших ритуалів посвячення, щоб науковці мали свій незаслужений спокій, надійно сховані від критики з боку інших дисциплін чи громадськості. Проте наука повинна бути відкритою, інакше, як влучно зазначає Фейєрабенд, вона стає елітною релігією для посвячених, справляючи враження тоталітарного монстра, для широкого загалу «ззовні». Чи, за словами американського економіста чеського походження Ярослава Ванека, «на жаль чи на щастя, наша цікавість не обмежується кордонами нашої професійної спеціалізації»[21]. Врешті-решт, якщо вдасться в цих суміжних галузях знайти інспірацію для нових відкриттів в економіці чи спровокувати дискусію, книга більш ніж виконає своє raison d’etre.

Це дослідження не претендує стати новим трактуванням історії філософії та економіки. Автор радше ставить собі за мету доповнити деякі розділи економічної думки ширшою перспективою і аналізом впливів, що часто лишаються поза увагою економістів, проте можуть зацікавити більше коло читачів.

І насамкінець, мабуть, доречно буде зауважити, що у книзі багато цитат та парафразів з оригінальних текстів різних мислителів. Основний аргумент — бажання якомога автентичніше донести до читачів цінні думки стародавніх часів словами самого мислителя. Якби ми просто переказували давні вислови, й автентичність, і дух того часу повністю б вивітрилися, — і це була б непоправна втрата. Посилання в посторінкових примітках допоможуть, якщо є бажання, глибше вивчити конкретну проблематику.

Зміст: сім епох — сім тем

Книгу поділено на дві частини. У першій ми слідкуватимемо за історичною лінією, де на семи зупинках розвитку історії зосередимося на семи темах, які потім підсумуємо в другій частині. Друга частина — тематична й коротша, вона пожинає плоди історичних тем та інтегрує їх. У цьому розумінні книга трохи матрична, ви можете відстежити теми історично чи тематично, чи й обома способами. Коротко про кожну з цих семи тем:

Швидко й жадібно: історія споживання та роботи

У цьому розділі ми відштовхуватимемося від прадавніх міфів, у яких робота постає як первісне призначення людини, робота як радість, згодом (через невситимість) як прокляття. Бог чи боги проклинають роботу (Книга Буття, грецькі міфи) або проклинають за надмірну роботу (Гільгамеш). Ми станемо свідками народження жаги, бажання, попиту. Трохи згодом розбиратимемо аскетизм у різних розуміннях. Від грецької, а згодом християнської аскези та нехтування цим світом естафету перебирає вчення Фоми Аквінського, який розвертає стрілки маятника, тож матеріальний світ знову опиняється в центрі уваги. Досі домінувало піклування про душу, а бажання чи потреби тіла та світу відходили на задній план. Згодом стрілка маятника перехиляється на протилежну, споживацьку індивідуалістично-утилітарну сторону.

Хай там як, від самого початку людина демонструвала себе як неприродне створіння, яке з дивних причин намагається оточити себе різними матеріальними пожитками. Невситимість, матеріальна й духовна, — це основна людська метахарактеристика, яка проявляється вже в найдавніших міфах та історіях.

Прогрес (природність і цивілізація)

Сьогодні ми всі зачаровані ідеєю прогресу, проте на самому початку такої думки взагалі не існувало[22]. Час був циклічним, людина не мала історичного поступу. Але згодом прийшли юдеї з лінійним часом, а після них — християни й передали нам ідеал (чи утвердили юдейський), до якого ми прагнемо. Після них класичні економісти секуляризували прогрес. Як же ми дійшли до сучасного прогресу заради прогресу, росту заради росту?

Економіка добра й зла

Ми розглянемо ключове питання: чи є добро економічно вигідним? Спершу почнімо з «Епосу про Гільгамеша», де моральності добра й зла, здається, не поєднувалися; згодом в юдейській філософії, навпаки, переважала етика як пояснювальний чинник історії, античні стоїки не дозволяли розраховувати рентабельність добра, а гедоністи, на противагу їм, вірили: все, що окуповується в результаті, стає хорошим і в правилах. Християнське мислення через Божу милість розбило чітку каузальність добра й зла, а відплату за добро чи зло перенесло в площину життя після смерті. Ця тема кульмінаційна у відомій сьогодні суперечці Бернарда де Мандевіля й Адама Сміта про приватні гріхи, які продукують загальне благо. Згодом на схожому гедоністичному принципі (тільки колективному) Джон Стюарт Мілль і Джеремі Бентам сформували свій утилітаризм. Протягом усієї історії етики панівним лишається бажання створити зразок для етичних правил поведінки. В останньому розділі ми розкриємо тавтологію Max Utility (максимізація корисності) та обговорюватимемо концепт Max Good (максимізація добра).

Історія невидимої руки ринку й homo oeconomicus

Скільки років ідеї невидимої руки ринку? Як задовго до Адама Сміта народився цей концепт? Я спробую продемонструвати, що прообрази невидимої руки ринку можна знайти майже всюди. Думка про те, що ми зможемо використати вроджений егоїзм і що це зло теж може приносити добро, — це прадавнє філософське й міфологічне уявлення. Ми також простежимо за розвитком концепту homo oeconomicus, поглянемо на народження «людини економічної».

Історія animal spirits — мрія ніколи не спить

У цьому розділі досліджуватимемо другий бік людської особистості — той, який непередбачуваний, часто ірраціональний і архетипальний. На наші animal spirits (щось на кшталт супротивного до раціональності) впливає архетип героя й уявлення про те, що є добро.

Математика

Звідки в економіку потрапило уявлення про цифру як праоснову світу? У цьому розділі спробуємо продемонструвати, як і чому економіка стала механістично алокативним велетнем. Чому ми вважаємо, що математика — це найкращий засіб для описання світу (навіть і світу соціальних інтеракцій)? Чи справді математика — це основа економіки, чи лише верхівка айсберга, лише вишенька на тортику наших економічних пошуків?

Майстри правди

У що вірять економісти? Яка ж релігія в економістів? І який характер правди? Бажання очистити науку від міфів переслідує нас ще від часів Платона. Економіка — це нормативна наука чи позитивна дисципліна? Спочатку правда була в віршах та історіях, сьогодні ж ми сприймаємо правду як щось наукове й математичне, щось віддалене. Де ж варто шукати правду? І хто в наш час є «носієм правди»?

Практичні питання та дефініції

Коли ми говоримо в цій книзі про економіку, то маємо на увазі її основний напрям, який, здається, найкраще репрезентує Пауль Самуельсон. Під терміном homo oeconomicus розуміємо його первісний концепт в економічній антропології. Він побудований на уявленні про розумного індивіда, який, ведений суто егоїстичними мотивами, приймає рішення так, щоб максимізувати свій зиск. Ми не зачіпатимемо питання, чи економіка (у прямому значенні слова) — це наука чи ні. Якщо ми її час від часу називаємо суспільною наукою, нам йдеться просто про галузь економіки. Термін «економіка» ми сприймаємо в ширшому значенні, аніж просто виробництво, дистрибуцію та споживання товарів чи послуг. Під економікою ми розуміємо вивчення зв’язків між людьми, які в деяких випадках можна виразити в цифрах, науку, яка досліджує і таке, що піддається обігу, майно, і те, чим не можна торгувати (дружба, свобода, ефективність, зростання).

У моєму житті було три дуже сильні враження. Я багато років працював в університеті, вчився, робив дослідження та викладав теоретичну економіку (і при цьому досліджував метаекономічні дилеми). Чимало часу я пропрацював і на посаді економічного радника уряду — чи то вже як радник колишнього президента Вацлава Гавела, чи міністра фінансів, чи якийсь час і прем’єр-міністра (у справі практичного впровадження економічної політики). У мої обов’язки та (здебільшого) маленькі втіхи також входить регулярно писати статті в газету Иовройагвке поуіпу, де я висвітлюю різні практичні і філософські аспекти економіки для широкого загалу читачів (і при цьому намагаюся окремі теми дещо спростити, краще висвітлити та запропонувати інший погляд на ту ж річ). Ці три досвіди продемонстрували мені ліміти й переваги окремих сторін економіки. Мене не полишає ця потрійна шизофренія (У чому полягає смисл економіки? Як її можна практично використовувати? Як можна зрозуміло поєднати її з іншими науковими дисциплінами?). І ця книга — результат, чи то вже поганий, чи хороший.

Частина I. Економіка Стародавнього світу

Гільгамешу, куди ти рвешся?

Життя, яке шукаєш, — не знайдеш ти...

Вдень і вночі — завжди будь веселий!

«Епос про Гільгамеша»

1. «Епос про Гільгамеша»

Про ефективність, безсмертя та економіку дружби

«Епос про Гільгамеша» було написано більш ніж чотири тисячі років тому[23], і це, безперечно, найдавніший літературний твір про людство, доступний самому людству. Саме з Месопотамії походять перші писемні записи та найстарша пам’ятка людства. До того ж не лише в межах нашої цивілізації, а людства загалом[24]. Його сюжетом послуговувалися при написанні багатьох пізніших історій, які в більш чи менш зміненому вигляді домінують у міфології й сьогодні, чи то вже йдеться про мотив потопу, чи про пошуки безсмертя. І в цьому прадавньому тексті важливу роль відіграють питання, які ми сьогодні вважаємо економічними — і якщо ми хочемо пройтися слідами економічних пошуків, то зануритися ще глибше в історію просто неможливо. Тут лежить основоположний камінь, дно всіх можливих пошуків.

З часів «до Гільгамеша» збереглися до наших днів лиш уламки матеріальних пам’яток, а з писемних артефактів — лише уривки, що стосуються ведення господарства, дипломатії, воєнних перемог, магії та релігії[25]. Економічний історик Ніл Ферґюсон коментує цей факт (дещо іронічно), що «перші писемні пам’ятки, створені людиною, нагадують нам, що вони стосувалися не історії, поезії чи філософії, а торгівлі»[26]. Втім, «Епос про Гільгамеша» свідчить про протилежне — хоча перші глиняні записані позначки (записки, примітки) наших предків, можливо, і були про торгівлю й війну, проте перша записана історія — передовсім про велику дружбу й пригоди. Як не дивно, про гроші чи війну в ній не буде ані слова; наприклад, жодного разу в ньому ніхто нічого нікому не продає[27]. Народи не прагнуть завойовувати один одного, ми не зустрічаємо тут навіть натяку на загрозу насилля — жодного разу людина не вбиває іншу людину, в епосі не зустрічається слово «ворог». Це історія про природу й цивілізацію, про геройство, бунт і боротьбу з богами, про мудрість, безсмертність, а також про марноту.

І хоча йдеться про текст світового значення, проте він повністю випав з поля зору економістів. Про цей епос немає економічної літератури[28]. Однак саме в цьому епосі ми знайдемо перші сліди економічного мислення нашої цивілізації; початки довірливо знайомих концептів, як-от ринок і його невидима рука, проблема використання природного багатства й прагнення до максимізації ефективності. Згадується в епосі й дилема про роль почуттів, поняття розвитку від природженого стану чи тема комплексного поділу праці, пов’язана з виникненням перших міст. І от зараз це перша, несмілива спроба зрозуміти «Епос про Гільгамеша» з економічно-антропологічного погляду.

Спершу лиш коротко нагадаємо сюжет історії (детальніше розкриємо його трохи згодом). Гільгамеш, володар Уруку, «на дві третини він бог, на одну — людина»[29].

Дія починається з опису досконалих, незнищенних мурів, які Гільгамеш зводить навколо міста. При цьому він мучить робітників і забороняє їм бачитися з їхніми дружинами чи дітьми. Люди скаржаться богам, і ті посилають покарання у вигляді дикого Енкіду, який має зупинити Гільгамеша. Проте вони стають друзями, утворюють непереможну пару й разом виконують різні героїчні вчинки. Згодом Енкіду помирає й Гільгамеш вирушає на пошуки безсмертя. Він подолає багато перешкод і пасток, та, зрештою, безсмертя вислизне в нього майже з рук і безповоротно зникне. Наприкінці хід історії повертається туди, звідки епос починався, — до величного оспівування мурів Уруку.

Непродуктивна любов

Основна зав’язка всієї історії — у прагненні Гільгамеша звести мури, рівних яким немає на світі. Він намагається будь-якою ціною підвищити продуктивність роботи своїх підданих, навіть забороняє їм контактувати з дружинами й дітьми. Тому люди скаржаться богам:

Лячно у спальнях мужам Урука:

«Батькові Гільгамеш не лишить сина...

Матері Гільгамеш діви не лишить,

Що зачав герой, що судилась мужу!»[30]

Який далекий нам принцип і який близький. І зараз ми часто живемо ще Гільгамешовими уявленнями, що інтимні стосунки — тобто сама людяність — ідуть на шкоду робочому процесу, що продуктивність людини зросла би, якби вона не витрачала свій час та енергію на непродуктивні справи. Ми переконані, що домен людяності (людських стосунків, любові, дружби, мистецтва тощо) — непродуктивний. Звісно ж, за винятком репродукції, яка єдина, дослівно, є (ре) продуктивною.

Таке бажання будь-якою ціною максимізувати ефективність, пригнічення людського на користь економічного редукує людину, обмежуючи всю її людяність, перетворює її на чисту виробничу одиницю. Прекрасне чеське слово робот[31] досконало передає це значення. Людина, зредукувавшись до звичайного роботника, стає всього лиш роботом. Цей епос свого часу чудово б згодився Карлу Марксові, який запросто би міг його використати як приклад першого в історії випадку редукції людини до робітника, праісторичний приклад експлуатації та відчуження індивіда від родини й від себе самого[32]!

Бажання управляти простими робітниками — мабуть, споконвічна мрія всіх тиранів. Кожен деспотичний володар вбачає в родинних і дружніх контактах конкурента ефективності. Спроби звести людину до одиниці виробництва й споживання (оскільки економіці нічого більше не потрібно, як це красиво — аж до болю — демонструє модель homo oeconomicus, яка теж усього лишень одиниця виробництва та споживання)[33] можна помітити й в застережливих суспільних утопіях, чи точніше — в дистопіях. Наприклад, Платон у своїх ідеальних уявленнях про державу не дозволяє батькам виховувати дітей, але відразу ж після народження віддає їх до спеціалізованих закладів[34]. Схожі описи знайдемо і в застережних утопіях О. Гакслі «Кінець цивілізації» та Дж. Орвела «1984». В обох романах наштовхуємося на заборону стосунків між людьми чи почуттів (зрештою, будь-яких проявів індивідуальності), за них суворо карають. Дружба чи любов вважаються не просто «зайвими» і непродуктивними, але й, навпаки, можуть бути для тоталітарної системи деструктивними (як це добре видно в романі «1984»)[35]. Дружба, з економічного погляду, теж зайва, тому що без неї й індивід, і суспільство здатні прожити. Як наголошує Клайв Стейплз Льюїс: «Дружба — це не необхідність, так само як філософія, так само як мистецтво, як сам всесвіт (оскільки в Бога не було потреби творити). Вона не становить жодної цінності для виживання; це одна з тих речей, які надають сенсу самому виживанню»[36].

На жаль, сучасна мейнстрімна економіка має дуже багато спільного саме з цим підходом. Моделі неокласичної економіки розглядають роботу як input до виробничої функції. Така економіка не вміє інтегрувати в свої рамки людську спільноту (тобто людину!), проте людиноподібні роботи вписуються в них просто досконало. Як говорить Йозеф Стігліц:

«Один з найкращих «трюків» (можна було би сказати, що йдеться про «розуміння відкриттів») неокласичної економіки полягає в тому, що до роботи вона підходить як до будь-якого іншого виробничого фактора. Результат виробництва описується як математична функція вхідних ресурсів — метал, верстати й робота. Математика трактує роботу як будь-який інший товар і намагається нав’язати нам думку, що робота — це такий самий товар, як і все інше, наприклад, метал чи пластик. Та тільки робота все ж інша. Робоче місце не має жодного впливу на сталь; тому про добробут робочого місця ми теж не дбаємо»[37].

Кедри вирубаємо

Утім, існує дещо інше, чим часто замінюють дружбу, що, навпаки, потрібно, чи навіть необхідно й суспільству, й економіці. Навіть найпримітивніші культури усвідомлювали цінність співробітництва для робочого процесу — тепер ми називаємо це колегіальністю, партнерством, чи хоча б терміном, який уже встиг стати профанацією, — співдружність. Такі дрібні зв'язки дуже потрібні й суспільству, і фірмі — роботу можна виконати набагато швидше й ефективніше, якщо люди можуть порозумітися й поза робочими питаннями та йдуть один одному назустріч. Чеська мова на позначення цього явища запозичила слово з англійської ! team. Командна робота ! запорука кращої продуктивності, тому керівництво наймає для тімбілдингу спеціалізовані фірми[38].

Однак справжня дружба, яка в «Епосі» стає однією з центральних тем, насправді зроблена зі зовсім іншого тіста, ніж партнерство. Дружба, як влучно описує К.С. Льюїс, | абсолютно неекономічний, небіологічний, цілком зайвий з погляду розвитку цивілізації й непотрібний зв’язок (наприклад, на відміну від еротичних почуттів чи любові матері, які нам потрібні зі суто репродуктивного погляду)[39]. Проте саме в дружбі часто виникають — до того ж повністю самовільно, ніби побічний продукт, щось на додачу | думки й вчинки, які разом здатні змінити обличчя суспільства[40]. Дружба здатна йти проти наїждженої системи там, де просто самому індивіду забракне сміливості.

Гільгамеш спочатку вважає саме дружбу (а не колегіальність) непотрібною і непродуктивною, аж доки сам через Енкіду не випробує її і не переконається, що дружба дає неочікувані результати. Відразу ж маємо чудовий приклад сили дружби, що здатна змінити (побороти) систему. Енкіду, якого спустили на землю боги як покарання Гільгамешові, зрештою, стає його нерозлучним другом, і разом вони вирушають на боротьбу з богами. Сам Гільгамеш ніколи б не наважився на щось подібне — й Енкіду також. У міфічній драмі часто знаходимо мотиви міцної дружби — друзі «бояться і підбадьорюють один одного перед боєм, шукають утіхи в своїх мріях і ціпеніють перед невідворотністю смерті»[41].

Гільгамеш, зв’язаний путами дружби й взаємної рішучості, забуває про будівництво свого оборонного муру (і відповідно відступається від своєї початкової найвищої мети) і вирушає далеко за межі міста, за свої безпечні мури, у дикі ліси, щоб відновити порядок у світі — вбити Хумбабу, втілення зла.

Живе в тому лісі лютий Хумбаба, —

Давай його вб’ємо разом з тобою,

Усе, що є злого, — проженемо зі світу!

Кедру я нарубаю, — поросли ним гори...[42]

На вирубці кедрів зупинімося детальніше. У старій Месопотамії дерево вважалося цінною сировиною. Експедиції за деревом були дуже небезпечними й вирушали в них лише найсміливіші. Небезпечність таких експедицій в епосі символізує якраз наявність у лісі Хумбаби. «Хумбаба, якого зіслав на землю Енліл, щоб той оберігав кедровий ліс, був покликаний відлякувати випадкових приблуд, які приходили шукати цінну кедрову деревину»[43]. В епосі сміливість Гільгамеша підкреслюється і його намірами вирубати кедровий ліс (і таким чином, окрім усього іншого, отримати величезне багатство).

До того ж кедр вважали священним деревом, а кедровий ліс був святилищем бога Шамаша. І так, завдяки дружбі, Гільгамеш та Енкіду наважилися повстати супроти самих богів та перетворити священне дерево в звичайнісінький (будівельний) матеріал, з яким можна робити майже будь-що — наприклад, побудувати частину міста, перетворити на будівельний матеріал цивілізації. Тобто вони «поневолили» те, що раніше було частиною природи. Ідеться про гарний протоприклад зміщення кордонів між святим і профанаційним (світським), ба й про прообраз уявлення, що природа нам дана лиш для того, щоб місту й людству постачати товар, матеріал, виробничий матеріал[44]. «Вирубка кедрів зазвичай оцінюється як «культурний успіх», оскільки в Уруку не було деревини для будівництва, і це щастя для міста, що Гільгамеш таким чином роздобув цінну сировину для свого міста. І цей вчинок передвіщає наші «культурні успіхи», пов’язані з перетворенням живих організмів (і мова йде не лише про дерева) на сировину, матеріал, товар... Перетворення космічного дерева на будівельний матеріал — це приклад, який нам подав Гільгамеш і за яким ми гарячково слідували»[45].

Так ми стаємо свідками важливої історичної зміни: люди почуваються природніше в неприродному середовищі міста, ми стали створіннями неприродно неприродними й неприродно природними. Природа — це вже не оселя людей, як це було в юдеїв, які за своєю натурою були радше кочівниками (що згодом і підтвердиться). Для месопотамців домівкою стає місто. І почалося все якраз у Вавилонії: людина переїздить у місто, оселю людей, а зовнішня природа стає лише постачальником сировини. Природа — це більше не сад, у якому створено людину, за яким вона повинна доглядати й у якому повинна жити, натомість природа стає лише резервуаром природних ресурсів.

У тій частині епосу, де розповідається про подорож Гільгамеша й Енкіду до Хумбаби, ховається ще одна причина такого звеличення Гільгамеша — легенди приписують йому відкриття кількох криниць у пустелі, які полегшили торговцям переїзд через територію старої Месопотамії. «Після того, як було знайдено достатню кількість криниць та оазисів, відкрилася дорога через пустелю з центрального Євфрату в Лівію, що означало справжню революцію для затяжних подорожей верхньою Месопотамією. І якщо традиційно вважається, що Гільгамеш першим пройшов цей шлях, прямуючи до кедрового лісу, тож цілком логічно, що йому приписують і всі заслуги з відкриття різних технік виживання, які дозволили йому подорожувати пустелею»[46]. Так Гільгамеш став героєм не лише через свою силу, але й завдяки відкриттям і вчинкам, значення яких було здебільшого економічним — прибуток від будівельного матеріалу в випадку з вирубкою кедрового лісу, зупинка Енкіду, який руйнував економіку Уруку, чи відкриття нових шляхів через пустелю під час подорожей.

Людина: між твариною і роботом

Поневолення дикої природи й стало тим відчайдушним вчинком, на який наважився Гільгамеш лише завдяки дружбі з Енкіду. Тож, зрештою, повстання проти богів парадоксально допомогло реалізувати один із планів богів: через дружбу з дикуном Енкіду Гільгамеш зовсім закинув будівництво муру. Разом з цим всупереч своєму бажанню і в досить парадоксальний спосіб Гільгамеш на власному досвіді підтвердив свою здогадку — що стосунки між людьми справді стоять на дорозі до будівництва його славного муру. Він лишає мур недобудованим і разом зі своїм другом вирушає за його межі. Відтепер Гільгамеш намагається знайти безсмертя не в будівництві муру, а в героїчних подвигах на життя і смерть разом зі своїм другом.

Дружба змінює обох. Гільгамеш з ненависного тирана перетворюється на вразливу людину — він забуває про свою осілу пихатість за досконалими стінами Уруку й з головою поринає в пригоди в дикому світі, піддається своєму animal spirit. І хоча Дж. М. Кейнс, який увів в економіку цей термін, розумів під ним спонтанну спонуку до дії чи натхнення в житті, і при цьому зовсім не обов’язково мав на думці нашу тваринність, та все ж у цьому контексті ми можемо на якусь мить задуматися над тваринною частиною нашого (нібито раціонально-економічного) я. У Гільгамеша вселяється частина анімалістичної сутності його друга Енкіду (він вирушає з міста в природу, піддається поклику пригод тощо).

А зміна Енкіду? Якщо Гільгамеш був символом майже божественної досконалості, цивілізованості й осілого міського тирана для своїх підданих, на місці яких він би з більшою радістю бачив машини, то Енкіду від самого початку стояв на абсолютно протилежних засадах.

Він був уособленням тваринного, некерованого, дикого. Він був уособленням тваринності, неприборканості й дикунства. Тваринність проявлялася навіть у його зовнішності, «укрите шерстю все його тіло... мов з небесного каменю, міцні його руки»[47]. А для Енкіду їхня дружба з Гільгамешом стає символом завершення процесу перетворення його на людину. Дружба змінює обох героїв, перетворюючи їх — хай і з різних полюсів — у людей.

У цьому контексті точно буде доречно згадати й про психологічний вимір історії: «Енкіду... є другим я Гільгамеша, темною, анімалістичною стороною його душі, наповненням його неспокійного серця. Коли Гільгамеш знайшов Енкіду, він перетворився з ненависного тирана в захисника свого міста... Наслідки дружби роблять обох титанів більш людяними, з напівбога й напівзвіра вони стають істотами, нам подібними»[48]. Здається, у кожному з нас заручилися дві тенденції. Одна — економічна, раціональна, яка намагається все контролювати, максималізувати, досягти ефективності тощо. Друга — дика, анімалістична, без жодного розрахунку, спонтанна, непередбачувана й сира. Здається, людина знаходиться десь поміж них або ж поєднує в собі обидві сторони водночас. До цієї теми ми ще повернемося в другій частині книги.

Сікеру пий — так світові судилось

Як Енкіду став частиною цивілізованого суспільства? На початку зміни була пастка, яку для нього підготував Гільгамеш, у вигляді блудниці Шамхат, яка повинна була «втіху ... (дати) йому, тіло жіноче»[49]. Через шість днів і сім ночей пізнавання її Енкіду встає, і вже все інакше...

Коли ж натішився вдосталь,

До звірини звернув лице він.

Уздрівши Енкіду, втекли газелі,

Степова звірина тіла його уникала.

Підхопився Енкіду, — ослабли м’язи[50],

Вклякли ноги, — і звірі пішли від нього.

Змирився Енкіду, — не побіжить, як бувало![51]

Та став він мудріший і розумом глибший.[52]

Після цього Енкіду втрачає свою тваринну природність, оскільки «стануть чужі йому звірі, що з ним виростали в пустелі»[53]. Його приводять у місто, одягають, подають хліб і сікеру:

Їж хліб, Енкіду, — так личить жити,

Сікеру пий — так світу судилось![54]

Так поступово дійшло до того, що Енкіду «уподібнився людям»[55]. Енкіду влився в (спеціалізоване) суспільство, яке запропонувало йому те, чого природа в її необробленому вигляді йому ніколи б не змогла дати. Він переселився з природи за мури. Став людиною. І зміна ця — незворотна, Енкіду більше ніколи не зможе повернутися до свого колишнього життя, оскільки «степова звірина тіла його уникала»[56]. Природа більше ніколи не прийме назад людину, яка покинула її лоно. Природа, звідки колись (людина) вийшла, залишається зовні за мурами. Відтепер вона буде йому чужою і радше ворожою»[57].

Отже, Енкіду стає розумнішим, проте розплачується за це втратою гармонії — і з природою, і зі своєю натурою. Схожий мотив пізнання (чи то вже морального, чи технічного), отриманого ціною обміну за гармонію, ми знаходимо в усіх трьох базових формативних культурах нашої західної цивілізації — тобто і в юдеїв (надкушування яблука з Дерева пізнання й вигнання з Раю) і греків (Прометей дарує людям technai, пізнання, а боги за це спускають на землю Пандору зі скринькою зла та нещасть, яка й порушує стару гармонію). До цього ми ще повернемося в другій частині книги.

Найстаріший епос, що зберігся до наших днів, у доволі імпліцитний спосіб дає нам дуже цінні підказки на прикладі переходу Енкіду зі стану тваринного до стану людського. Зокрема пояснює, у чому первісні культури вбачали початок цивілізації. Цей перехід відображає відмінності між людьми й тваринами, чи ще краще дикунами. «Епос...» непомітно описує акт створення, пробудження людини. Ми стаємо свідками емансипації людяності з тварини, подібно до того, як з каменя народжується скульптура. Зі стану первинного неопосередкованого використання природи лише задля індивідуального задоволення своїх потреб без жодних спроб змінити її Енкіду переїздить у місто — прототип цивілізації та життя в штучному середовищі поза природою. «І звідтоді він буде жити в місті, у світі, створеному людьми; житиме там довго, безпечно й комфортно, харчуватиметься хлібом і сікерою — дивовижними харчами, які приготували дбайливі людські руки»[58].

Від капризів природи до капризів людини

Протягом усієї історії людства домінувало бажання стати максимально незалежними від сил природи[59]. Що розвиненіша цивілізація, то більше захищений окремий індивід від впливів природи та краще вміє створювати навколо себе константне середовище для задоволення. Наше щоденне меню вже не залежить від урожаю, диких тварин чи пори року. Сучасна західна цивілізація вже навчилася підтримувати стабільний клімат і в люті зимові морози, і під час спекотного літа.

Перші спроби досягти такої бажаної константизації середовища для життя ми бачимо і в «Епосі про Гільгамеша» — найкраще саме на прикладі будівництва славнозвісної стіни навколо Урука, завдяки й якій місто могло стати колискою цивілізації[60]. Ця константизація стосується і людської діяльності, праці. Адже людина краще виконує одну роботу, на якій вона спеціалізується, а якщо вона ще й може покластися на роботу інших, що задовольнить усі інші її потреби, тоді суспільство збагачується. Уже давно зникла потреба у тому, щоб кожен умів собі пошити одяг і взуття; уполювати, виростити чи приготувати собі їжу; знайти джерело питної води й побудувати собі житло[61]. Ці ролі взяв на себе інститут спеціалізації (яка, звісно ж, діяла задовго до того, коли Адам Сміт описав її як одне з основних джерел багатства народів)[62]. Тобто кожен спеціалізується на тому, у чому буде для суспільства найкориснішим, а задоволення всіх інших своїх потреб він лишає за іншими.

Епос фіксує один із найбільших стрибків у розвитку розподілу праці. Урук — одне з найдавніших міст, тому в епосі відображається історичний крок уперед в спеціалізації — у напрямі нового суспільного міського упорядкування. Завдяки муру люди в місті можуть займатися іншими справами замість того, щоб піклуватися про власну безпеку, вони мають змогу ще більше й глибше спеціалізуватися. Не можна забувати також про стабільність, яку приносить з собою місто, обнесене муром. Життя людини в місті набирає нових масштабів і раптом уже природнішим здається займатися речами, що лишаться вартісними і після смерті людини: «Мур символізує і формує міцність міста як інституції, яка має проіснувати віки й запевнити своїх мешканців у повній безпеці, щоб і вони, думаючи про майбутнє, почали робити інвестиції з думкою про те, що лишиться після їхньої смерті далеким нащадкам. І саме на надійні мури Урука спиратиметься процвітання та багатство містян, які в селянина викличуть справедливий подив, а можливо, й заздрість»[63].

Отже, поява укріпленого міста, з економічного погляду, зумовила важливі зміни: окрім глибшої спеціалізації його мешканців, дала ще й «можливості займатися ремеслами та торгівлею, на яких можна досить легко розбагатіти — а також і збідніти. Можливість прогодувати себе навіть для тих, у кого немає своєї землі, для молодших синів, для тих, кого позбавили спадку, для винахідників та авантюристів звідусіль — з усього світу»[64].

Проте все має ціну: ніде в світі печені голуби не летять до губи. Навіть на заможному бенкеті, який нам організувала спеціалізація. І ціна, яку ми платимо за свою незалежність від явищ природи, — це залежність від нашого суспільства й цивілізації. Що софістичніше наше суспільство як цілісність, то менше здатні її члени як індивіди жити самі по собі, без суспільства. Що спеціалізованішим є наше суспільство, то більшою буде кількість тих, від кого ми залежимо[65]. І залежимо екзистенційно. Енкіду умів жити в природі незалежно й без будь-чиєї допомоги, вільно. Оскільки Енкіду

Ні людей, ні світу не відав (...)

Разом з газелями їсть він трави,

Разом із стадом водопою шукає,

Разом із звіром серце водою тішить[66].

Енкіду — мов звір, у нього немає свого народу й він не належить до жодної з країн. Своєю діяльністю він може задовольнити всі свої потреби сам, він без цивілізації, він — нецивілізований. І знову ми спостерігаємо принцип trade-off, тобто те або інше: Енкіду — самодостатній (як багато тварин), зате (чи саме тому) його потреби — мінімальні. Порівняно з потребами людини, потреби тварин геть незначні. Тоді як люди не здатні задовольнити свої потреби навіть зі всіма багатствами та технологіями ХХІ сторіччя. Можна сказати, що Енкіду був щасливим у природній стихії, адже всі його потреби було виконано. А людині, навпаки, здається, що більше вона має, що багатшою та розвиненішою вона стає, то більше зростає кількість її (задоволених і незадоволених) потреб. Коли споживач купує якусь річ, цим самим теоретично він би мав викреслити одну зі своїх потреб і зменшити на один пункт кількість речей, які йому потрібні. Втім, у реальному житті бачимо, що множина «хочу мати» розширюється разом із множиною «у мене є». На цьому місці доречно буде навести цитату Джорджа Стіґлера, який дуже добре усвідомлював людську невситимість: «Основна річ, якої прагне звичайна пересічна людина, — це не задоволення своїх потреб, вона прагне нових і кращих потреб»[67].

Власне, зміна зовнішнього середовища (перехід з природи в місто) в «Епосі про Гільгамеша» йде майже впритул зі зміною внутрішньою — перетворення дикуна в цивілізовану людину. Окрім усього іншого, стіна навколо міста Урук — це й символ внутрішнього віддалення від природи, символ бунту проти підпорядкування законам, які не підвладні людині, які людина може, щонайбільше, відкрити й використати у власних інтересах.

«Практичне призначення стіни у зовнішньому світі має свою паралель і у внутрішньому світі людини: зароджуване еґо-усвідомлення ніби відокремлюється захисною стіною, яка відділятиме його від решти психіки. Дефензива (англ. Defensiveness) — це визначальна характеристична риса еґо. Тож Гільгамеш передбачає ізоляцію людини від природного середовища — як зовнішнього, так і внутрішнього»[68]. З іншого боку, ця ізольованість дає можливість сформуватися новим, досі не знаним формам розвитку людини, а в контексті — і всього міського середовища. «Експансія людського потенціалу, нарощування еґо людини... та диференціація на різних рівнях структури міста стали всі разом аспектами одної-єдиної трансформації: підйому цивілізації»[69].

Природна природність...

Якщо ми говоримо про місто й природу, можна вести наші роздуми ще в одному напрямі, який, зокрема, чудово зарекомендує себе порівняно з пізнішими єврейською та християнською філософіями. Задумаймося над символікою природи як природнього стану (тобто стану, у якому чи в який ми народжуємося) та міста як символу абсолютно протилежного (цивілізації, штучної зміни природи, а також прогресу).

Від усього «Епосу...» віє невисловленим пророцтвом: цивілізація й прогрес відбуваються в місті, яке стає «природно неприродним» надміром людей. Зрештою, місто стає надміром не тільки людей, а й богів, оскільки:

Шуріппак, місто, яке ти знаєш,

Що лежить на березі Євфрату, —

Це місто давнє, близькі йому богове.[70]

Навпаки, у природі живуть тварини, там над усім панує дикун Ен-кіду. У природу ходять полювати, природа сприймається як сатуратор наших потреб і нічого більше. У природі мешкає зло. Хумбаба живе в кедровому лісі, який, до речі, саме з цієї причини потрібно повністю викорчувати. У природі народжується дикий Енкіду, який виглядає як людина, але за своєю суттю він — тварина: не живе в місті, він неприборканий[71] і робить шкоду. Місто як символ людей, цивілізації, не-природи потрібно відділити від навколишнього світу міцною стіною. Енкіду стає людиною, переїхавши до міста.

При-роджений, при-родний стан речей зовсім не досконалий, поганий. Природність потрібно змінити, цивілізувати, окультурити, боротися з нею. Символічно ми можемо поглянути на цю ситуацію ще з такого ракурсу: людська природність — неповноцінна, погана, зла, і доброю (людською) вона стає тільки після відокремлення, емансипації від природи (від природності) та після окультурення, виховання. Людяність вбачається у цивілізації.

Порівняймо дуальність міста й природи з пізнішою юдейською думкою. У Старому Завіті цей зв’язок розглядається зовсім інакше. Людину (людство) створено в природі, в саду. Людина мала б піклуватися про сад Едем і жити в гармонії з природою і тваринами. Відразу ж після створення людина ходить голою і їй не соромно, de facto як і всім іншим тваринам. Що характерно — людина одягається (самої при-родженості створення їй вже не достатньо), закриває[72] (буквально й дослівно) своє природження аж до падіння[73]. Одяганням, яке просочується із сорому за свою природність, за своє при-родження, за свою голизну, людина відрізняється від тварин і від свого природного, в-родженого стану. Трохи згодом, коли пророки Старого Завіту говоритимуть про повернення до Раю, то описуватимуть його, знову ж таки, як гармонію з природою:

Тоді вовк буде жити разом з ягням, і барс буде лежати разом з козеням; і теля, і молодий лев, і віл будуть разом, і мале дитя буде водити їх.

І корова буде пастися з ведмедицею, і дитинчата їх будуть лежати разом, і лев, як віл, буде їсти солому. І немовля буде гратися над норою аспида, і дитя простягне руку свою на гніздо змії[74].

...і грішна цивілізація?

І навпаки — відразу до міської цивілізації, до осілого способу життя можна поміж рядків прочитати в багатьох біблійних притчах. Саме «поганий» землероб Каїн (землеробство передбачало осілий, міський спосіб життя) убиває пастуха Авеля (мисливці й пастухи були кочівниками, вони не засновували міст, навпаки — стиль їхнього життя вимагав безупинного переміщення з одних мисливських угідь чи пасовищ на інші). Можливо, схожий підтекст має і розповідь про осілого Якова, який обманює[75] свого старшого брата, мисливця Ісава, та відбирає в нього благословення батька, присвоївши його собі[76]. Часто міста (принаймні в старих єврейських текстах) були символом гріха, занепаду й декадансу — не-людяності. Первісно євреї були кочовим народом, який оминав міста. Тож не випадково, що перше важливе місто[77], яке згадується в Біблії, — це пихатий Вавилон[78], який, зрештою, Бог ущент зруйнував. Коли Авраамові й Лоту стане замало пасовищ, Лот обирає собі для майбутнього життя міста (Содому й Гоморру), а Авраам іде кочувати в пустелю. Мабуть, не варто нагадувати про занепад обох міст.

Старий Завіт послуговується поетикою, яка возвеличує природу. У «Епосі про Гільгамеша» ми не знайдемо нічого такого. У старозавітній «Пісні пісень» взаємні почуття двох коханців описуються через природну символіку. Тому не випадково, що всі позитивні моменти з життя коханців розігруються в природі — на виноградниках, у саду. А неприємні моменти, навпаки, відбуваються у місті: сторожа побила й осоромила коханцеву любку, закохані не можуть знайтися.

Натомість на природі, у виноградниках — безпечно й коханці там самі, удвох, їм ніхто не заважає, як вони цього й хочуть.

Одним словом, природа й природність для юдеїв були позитивною величиною, а міська цивілізація — негативною. Первісно Божий «вівтар» був мандрівний і на зупинках його розміщували тільки в наметі (звідси поняття Скинії, Божого намету). Цивілізація ніби псувала людину — що ближчою остання була до природи, то більше була людиною. Людській натурі тут не потрібна цивілізація, щоб вона могла бути хорошою чи поганою. На відміну від епосу, зло, у розумінні юдеїв, ховалося всередині міських мурів і в цивілізації.

Такий погляд на природність і на цивілізацію мав в історії єврейської (і нашої) культури складний шлях розвитку. Юдеї теж оберуть собі короля і, попри однозначний протест Божих пророків, осядуть по містах, куди нарешті помістять Скинію і побудують тут для неї церкву. Згодом місто Єрусалим посяде вагоме місце в релігії загалом. Тож і в юдейському світогляді місто (місце розташування храму) займає важливе місце. Пізніше схильність до міської моделі зростає ще більше — бачимо це вже в ранні часи християнства. Досить буде почитати Об’явлення Івана Богослова, і одразу стає зрозуміло, як розвинулося уявлення про Рай з часів глибоко старозавітних, коли Раєм був сад. Іван у своєму видінні вже описує небо як місто — Рай у Новому Єрусалимі, місті, де до деталей описано параметри стіни (!), золоті вулиці й брами з перлин. І хоча тут росте дерево життя й через це місто протікають річки, проте про природу в останній книзі Біблії вже немає і згадки.

І це явище досконало описує зміни в сприйнятті людини та його природності, що відбувалися в цей час. Адже християнство (завдяки і впливу антики) не вважає людську природність однозначно хорошою, а його ставлення до природи вже не таке ідилічне, як у старозавітних пророків.

Як це стосується економіки? Насправді набагато більше, ніж ми собі можемо уявити. Якщо розглядати людську природність як щось хороше, тоді суспільству потрібна слабша рука правителя для здійснення колективних дій. Якби людям самим була притаманна тенденція (тяжіння) до всього доброго, не було б потреби, щоб цю роль підміняла держава, володар, чи, якщо хочете, Левіафан[79] Гоббса. Якщо ж ми, навпаки, приймемо Гоббсове бачення людської природи як стан безперервного латентного насилля та війни всіх проти всіх, homo homini lupus, де людина людині вовк (тварина!), тоді необхідно людину цивілізувати (і з вовків зробити людей) з сильної руки управителя. Якщо ж схильність до добра не дається людині від самого народження, тоді потрібно її насадити згори силою, чи хоча б погрозами. Адже в природному стані «немає місця для старанності, оскільки плоди її — не визначені; тут ніхто не обробляє ґрунт, немає мореплавства... ні мистецтва, ні писемності...», а життя «усамітнене, вбоге, жахливе, звірине й коротке»[80]. Та й економічна політика могла би бути набагато вільнішою, якби правитель вірив у людську природу, яка за своєю суттю хилиться до всього хорошого, і якби потрібно було це добро лише оберігати, координувати його спрямування та підтримувати (наприклад, законами).

З погляду розвитку економічної думки, цікаво звернути увагу й на інші відмінності між Старим Завітом і «Епосом про Гільгамеша», особливо в позірно схожих сюжетах. Наприклад, в епосі кілька разів мова заходить про світовий потоп, який помітно нагадує потоп біблійний:

Шість днів, сім ночей гуляє вітер,

Буря потопом вкриває землю.

Із приходом сьомої днини

Буря з потопом війну урвали,

Ті, що билися, наче військо.

Упокорилось море, затих ураган, потоп упинився.

Я відкрив віддушину — лягло світло на вид мій,

Я поглянув на море — запала тиша,

І все людство глиною стало!

Наче дах, пласкою стала рівнина[81].

У «Епосі про Гільгамеша» потоп відбувається задовго до безпосередньо головної історії. Вижити вдалося тільки Утнапішті — завдяки тому, що він побудував корабель, на якому врятував усе живе.

Навантажив його всім, що мав я,

Навантажив його всім сріблом, що мав я,

Навантажив його всім золотом, що мав я,

Навантажив його всім живим, що мав я,

Підняв на корабель всю родину, весь рід мій,

Звірину степову й худобу, підняв всіх майстрів я[82].

Проте на відміну від Ноя, Утнапішті насамперед вантажить золото й срібло, про які в біблійній оповіді навіть не згадується. Тому якщо в «Епосі...» місто зображується як місце захисту від «зла за мурами», то логічним здається і первинно позитивне ставлення до багатства. З огляду на те, що багатство зосереджено саме в місті. Зрештою, і Гільгамеш отримав частину своєї слави тим, що вбив Хумбабу, — коли, окрім усього іншого, він ще й отримав багатство у вигляді деревини зрубаних кедрів.

Приборкування дикого зла й прообрази невидимої руки ринку

Повернімося ще раз до олюднення дикого Енкіду, тобто до процесу, який, маючи хоч трішки фантазії, можна сприймати за первозародок принципу невидимої руки ринку, а отже, й паралелі з однією із центральних схем економічної теорії.

Енкіду був непереможним страховиськом для всіх людей, нищив їм урожай, перешкоджав полювати, не давав обробляти землю. Словами одного із потерпілих мисливців:

Страшусь його я, підступитись не смію!

Я вирию ями — він їх засипле,

Я пастки наставлю — він їх понищить,

Звірину степову мені з рук забирає,

Він мені в степу не дає трудитись![83]

Хай там як, після його олюднення настає кардинальна зміна:

Пастухи вночі спочивали.

Левів долав і вовків змагав він —

Великі пастирі спали:

Енкіду — на варті, муж невсипущий[84].

У результаті окультурення, «доместикації» Енкіду людство приборкало неконтрольоване дике й хаотичне зло, яке раніше принципово лише шкодило й працювало проти добробуту міста. Енкіду нищив (зовнішню, за мурами) діяльність міста. А згодом його загнуздали, відтоді він воює на боці цивілізації проти природи, природності, природного стану речей. Цей момент має дуже важливу для економістів інтерпретацію. Енкіду робив шкоду й ніхто не міг його перемогти. Проте з допомогою пастки це зло вдалося перенаправити в інше русло, і тепер воно активно допомагає цивілізації.

Ідеться, звісно ж, про образ поганої «в-родженої» природи людини (наприклад, егоїзм, піднесення власних інтересів над інтересами ближнього). Енкіду не можна перемогти, проте його можна використати для служіння добру. Схожий мотив прочитується і в словосполученні, яке виникне тисячоліттями пізніше, і його навіть неекономісти вважатимуть основоположною ідеєю економіки: невидима рука ринку. Інколи простіше чорта — тобто зло — запрягти в плуг, аніж з ним боротися. Замість того, щоб генерувати величезну енергію для боротьби зі злом, краще використати його власну енергію для досягнення потрібних нам цілей; побудувати на бурхливій річці млин замість того, щоб марно намагатися перекрити потік. Точно так діяв і святий Прокіп у одній із найдавніших чеських легенд[85]. Згідно з нею, святий Прокіп корчував ліс (!) та обробляв розчищену таким чином землю (тобто цивілізував природу), і якось люди побачили, що він оре дияволом, запряженим у плуг[86]. Тобто Прокіп умів порозумітися з небезпечними силами зла, які наганяють страх на звичайну людину. Він дуже добре усвідомив, що розумніше й вигідніше правильно використовувати стихійні хаотичні сили зла, аніж марно, як Сізіф, намагатися їх приборкати, знешкодити й знищити. До певної міри він навіть був обізнаний із «прокляттям» зла, про яке в трагедії Ґете «Фауст» говорить диявол Мефістофель:

Я — тої сили часть,

Що робить лиш добро, бажаючи лиш злого[87].

Майкл Новак аналізує проблему перетворення зла в продуктивну силу в своїй книзі «Дух демократичного капіталізму»[88]. За його словами, лише демократичний капіталізм, на відміну від усіх інших альтернативних систем — часто утопічних — зрозумів, наскільки глибоко в душі людини прижилася природа зла, й усвідомив, що викорінити цей «гріх» не під силу жодній із наявних систем. Система демократичного капіталізму може «цей гріх підкорити — тобто перенаправите його енергію в продуктивну силу (і так найкраще помститися Сатані)[89].

Схожий приклад (перетворення чогось тваринно-дикого та не-культивованого в здобуток цивілізації) використовує в своєму вченні й Фома Аквінський. Кількома століттями пізніше ця думка вже повністю емансипується в Мандевіля та його «Байці про бджіл, або приватні вади — суспільні вигоди». Економічні й політичні аспекти цієї думки — часто незаслужено — приписують Адамові Сміту. Ідея, завдяки якій він став відомим у всьому світі, говорить про суспільне добро, яке проростає на благо всіх з егоїзму м’ясника, який прагне заробити та отримати прибуток[90]. Однак Сміт стоїть на позиції набагато прогресивнішій та критичнішій, аніж сьогодні зазвичай вчать і вірять. І до цього ми перейдемо трохи згодом.

Тут не можна опустити одне незначне спостереження. У легенді про святого Прокопа лише святий володів достатньою трансформаційною силою, щоб запрягти зло й переламати його, змусити служити на користь загального блага[91]. У наш час цю здатність присуджують невидимій руці ринку. У сюжеті про Гільгамеша дике зло змогла перенаправити в продуктивне русло повія[92]. Тож, здається, невидима рука ринку отримала собі в придане й цю історичну спадщину — жити між двох крайнощів: святого й проститутки.

Пошуки BLISS POINT[93]

У Гільгамеша, зважаючи на його божественне походження, було покликання — вершити великі справи. Крізь увесь епос червоною ниткою проходить його бажання здобути безсмертність[94]. Давня ціль par excellence, досягти якої раніше наважувалися лише герої[95], набуває в епосі відразу кількох форм. Спершу Гільгамеш намагається забезпечити собі вічну славу у досить простий спосіб — побудувавши стіну навколо свого міста Урук. У другій стадії, коли він вже знайшов собі побратима Енкіду, Гільгамеш лишає стіну стіною й вирушає за межі міста, щоб максимізувати геройство й героїзм. «Під час своєї... дороги за безсмертям Гільгамешові доведеться пройти через низку найдивніших страждань та виконати надлюдські подвиги»[96].

Індивід більше не намагається максимізувати свої статки чи зиск, оскільки йому йдеться лише про увічнення свого імені в пам’яті людства формою героїчного вчинку чи вчинків: пригодами. Функцію споживчої корисності витісняє міра максимізації пригод та слави. Таке трактування безсмертності дуже тісно пов’язане з виникненням писемності (історію необхідно зафіксувати для наступних поколінь, тоді ж як стіна залишиться для нащадків стіною і без писемних записів), а Гільгамеш таким чином був взагалі першою людиною, яка спробувала здобути безсмертя (тобто «вічну славу») у формі писемного запису — хай там як, йому першому це вдалося. «Славне ім’я репрезентує нове розуміння безсмертя, яке пов’язане з писемністю та культом слова: ім’я й зокрема записане ім’я проживе довше за тіло»[97].

Однак до класичної максимізації прибутку в епосі ще теж дійде черга. У результаті подорож Гільгамеша не така успішна, як її собі герой уявляв. Помирає його побратим Енкіду, і він уперше чує фразу, яка згодом тягнутиметься за ним упродовж решти епосу як відлуння марності його починань: «Гільгамешу, куди ти рвешся? Життя, яке шукаєш, — не знайдеш ти!»[98]. Після стількох розчарувань герой приходить до урвища над морем, де живе чашниця Сідурі. Як ліки від його смутку й туги вона пропонує сад блаженності, щось на кшталт гедоністичної фортеці carpe diem, де людина може змиритися зі своєю смертністю та принаймні протягом решти свого життя максималізувати земні втіхи та радощі.

Гільгамешу, куди ти рвешся?

Життя, яке шукаєш, — не знайдеш ти!

Боги, коли творили людину, —

Смерть вони судили людині,

Життя собі залишили.

Ти ж, Гільгамешу, наповнюй утробу,

Вдень і вночі — завжди будь веселий,

Учту справляй щоденно,

Вдень і вночі грай і танцюй ти!

Хай вбрання твоє буде чисте,

Волосся чисте, омивайся водою,

Дивись, як дитя твою руку тримає,

Своїми обіймами втішай подругу —

Іншого діла немає в людини![99]

Яку ж відповідь дасть Гільгамеш на цю пропозицію, на цю, за сучасними мірками, максимум консьюмерізму? Напрочуд неочікувано він її відкидає (Гільгамеш до чашниці мовить: «Тепер, чашнице, — де шлях до Утнапішті?»[100]), а в самій пропозиції вбачає тільки затримку, перешкоду на своєму шляху до Утнапішті — єдиної людини, яка пережила великий потоп і в кого Гільгамеш сподівається знайти ліки від смертності.

Герой заперечує гедонізм як смисл максимізації земних утіх та вирушає на пошуки чогось довговічнішого за самого себе. Так в епосі одним помахом руки з ніг на голову перевертається вся прибутко-максимізаційна роль, яку мейнстрімні економісти безупинно намагаються приписати людині як одну зі складових її природи[101].

Після того, як Гільгамеш знаходить Утнапішті, він отримує бажану квітку з морського дна, яка має довіку йому дарувати молодість. Проте герой засинає й втрачає квітку: «Гільгамеш не зміг здолати найніжнішого, він піддався сну, братові смерті, скрадливому знесиленню, котре, як і втома та старіння, супроводжує життя»[102].

Змія зачула квітковий запах,

Піднялася з нори, викрала квітку,

Назад повернулася, скинула шкіру[103].

Тож і в одинадцятій, останній, табличці Гільгамеш знову втрачає те, що шукав. Наче Сізіф, він розминувся з ціллю вже майже на самій вершині, і так і не знайшов своєї омріяної bliss point. Хоча безсмертним Гільгамеш, зрештою, таки стає — його ім’я пам’ятають і сьогодні.

І хай би яку важливу роль відіграла випадковість в історичному розвитку цих подій, проте зрозуміло одне: Гільгамеша ми сьогодні пам’ятаємо завдяки історії його героїчної дружби з Енкіду, а зовсім не стіни, яка вже давно не підноситься до своїх монументальних висот.

На завершення: колиска економічних пошуків

У першому розділі ми спробували взагалі вперше розглянути найстаріший збережений текст нашої цивілізації з економічного погляду. Ми наважилися на цей крок у надії, що через найдавніший епос дізнаємося щось нове і про самих себе, про суспільство, яке протягом чотирьох тисяч років розвинулося в надзвичайно складний організм та заплутаний клубок. Зорієнтуватися в сучасному суспільстві, ясна річ, набагато важче, тому складно втриматися від спокуси прослідкувати основні риси нашої цивілізації тоді, коли загальна картина була набагато читабельнішою — у час, коли наша цивілізація тільки-но зароджувалася й була ще напівголою. Іншими словами, ми намагалися дістатися найпершого основоположного каменя нашої цивілізації, під яким уже взагалі нічого немає.

Чи було для нас чимось корисне дослідження епосу? Чи показало щось нове про нас самих в економічному плані? І чи актуальне щось із того всього й сьогодні? Чи знайшли ми в Гільгамеші ті архетипи, що живуть у нас досі?

У цьому розділі ми намагалися продемонструвати, що й у міфічного підходу до світу є свої «правди». І хоча сьогодні ми сприймаємо ці правди досить критично та поблажливо беремо їх у лапки, однак тільки подумайте, що майбутні покоління так само немилосердно «залапкують» наші правди сьогоднішнього дня. У давні часи на всі запитання люди відповідали історією, оповіддю. Зрештою, саме грецьке слово міф означає «оповідь». «Міфом є будь-яка оповідь, якій передує яке-небудь “чому”»[104]. А до того, чим оповідь міфічна відрізняється від оповіді математичної чи наукової, ми невдовзі в цій книзі повернемося.

Першим спостереженням можна вважати саму наявність питань, подібних до наших сучасних, економічних. Первісні писемні міркування тогочасних людей, як не дивно, не надто відрізнялися від сучасних. Іншими словами: епос нам зрозумілий, ми можемо з ним ототожнитися. Інколи аж занадто, наприклад, коли йдеться про намагання зробити з людей роботів. Усе ще живе з нами думка про те, що все людське в нас лиш гальмує роботу (над стіною)[105]. Сучасні основні напрями економіки часто з цього користають і намагаються ігнорувати все людське, поміщати за межі моделі чи дискурсу. Думка про те, що все людське шкодить ефективності, приблизно того ж віку, що й саме людство, — і як ми продемонстрували, піддані без емоцій — це ідеал багатьох тиранів. Ми також стали глядачами самого початку окультурення людини — великої драми, яка полягає в звільненні та наступному віддаленні від природного стану. Гільгамеш наказує побудувати стіну, яка відділяє місто від дикої природи й формує простір для першопочатку людської культури. Відлунням до нас повертається усвідомлення Гільгамеша, що «навіть сміливі витвори цивілізації не здатні задовольнити людських бажань»[106]. Ми з вами можемо це сприймати як пересторогу щодо нашої непосидючості, ненаситності, успадкованої невдоволеності та пов’язаної з цим не-зосередженості. Мабуть, ці характеристики просто властиві людині, якщо вони протрималися впродовж більш ніж чотирьох тисячоліть, і ще й сьогодні нам настільки близьке почуття марності. Можливо навіть, що ми відчуваємо його ще гостріше й сильніше, ніж Гільгамеш чи сам автор епосу.

Згодом епос ламає це уявлення на прикладі дружби Гільгамеша й Енкіду. Дружба — ця біологічно найнепотрібніша любов, яка, на перший погляд, здається непотрібною і для суспільства. Адже для ефективного економічного виробництва досить лише стати членом команди, особливо не включаючись у неї емоційно. Проте для зміни системи, для того, щоб зламати чинний порядок і вирушити в похід проти богів (щоб прокинутися від наївності, прозріти) потрібна дружба. Для маленьких учинків (спільне полювання, робота на заводі) достатньо маленької любові: дружби. Дружби, яка випадає з канону економічного мислення щось за щось. Дружба дається, один друг (повністю) дається за другого, це дружба на життя й смерть, і в жодному разі не за прибуток та власну вигоду. Дружба показує нам нові, незнані досі пригоди, дає можливість покинути стіни, не бути ані її будівником, ані її частиною — не бути однією з багатьох цеглин у стіні, як співають Pink Floyd.

В іншому значенні можна прирівняти стосунки Гільгамеша та Енкіду до цивілізованого та звіриного начала людини. (Пізніше Енкіду помирає, але в певному значенні і далі живе в Гільгамешові.) У контексті цього ми досить коротко зупинилися на терміні Кейнса animal spirits, який не-економічно й досить часто ір-раціонально жене нас назустріч пригодам: будівник Гільгамеш — той, хто відокремлює людство від його примітивного тваринного начала й приносить цивілізовану (аж хочеться сказати «стерильну») культуру, ось цей схований за стінами та обережний володар — зав’язує дружбу з диким Енкіду й вирушає підкорювати досі незайману природу.

Одночасно із виникненням феномену міст зародилася й спеціалізація та накопичення багатства. Ми спостерігали, як священна природа перетворилася в постачальника ресурсів, а також як емансипувалося індивідуалістичне еґо людини. Втім, як не парадоксально, це зумовило і підвищення залежності однієї людини від інших членів суспільства, хоч цивілізована людина й почувається самостійною та вільнішою. Що незалежнішою від природи стає цивілізована, міська людина, то більше вона залежить від решти суспільства. Ми проміняли (як Енкіду) природу на суспільство; гармонію з (непередбачуваною) природою на гармонію з (непередбачуваною) людиною.

Далі ми порівняли це бачення з баченням старих юдеїв, філософії яких ми присвятимо наступний розділ. Юдеї переселилися в міста значно пізніше й більша частина Старого Завіту ще описує народ, який жив більш-менш у гармонії з природою. Що тут природніше?

Чи є людина природно (повноцінною) людиною ще в стані природному, чи стає нею лише в межах (міської) цивілізації? Людська (природна) природа — хороша чи погана? Ці питання й сьогодні лишаються ключовими для економічної політики: якщо ми віримо, що людина зла від своєї природи, тобто що за самою своєю суттю людина людині — вовк (тварина), тоді доречною здається і сильна рука правителя. Якщо ж ми віримо, що люди від природи тяжіють до добра, тоді можна попустити віжки й жити в суспільстві, яке більшою мірою laissez-faire[107].

І наостанок ми продемонстрували, що прообраз принципу, який кількома тисячами років пізніше закріпився в економіці як «невидима рука ринку», можна знайти вже в Гільгамеші, а саме в образі приборкання дикого зла, яке згодом почало служити на благо людства. Під час нашої подорожі ми зустрінемо ще цілу низку прообразів невидимої руки ринку. І врешті наприкінці розділу зустрічаємося навіть з предтечею грецького гедонізму — у пропозиції чашниці Сідурі. Проте Гільгамеш від цієї пропозиції відмовляється, повністю її прийме й освоїть вже тільки економічний напрям утилітаризм.

Увесь епос закінчується невтішно циклічним посланням, у якому, власне, нічого не змінилося, не відбулося ніякого прогресу, і після невеличкої пригоди все повертається на старі рейки. Епос — циклічний, закінчується там, де й почався, — а саме будівництвом стіни. Історія нікуди не розвивається, усе відбувається в циклічному ритмі, повторюється з невеличкими змінами, як ми це бачимо в природі (повторення пір року, місячних циклів) чи в нашій щотижневій рутині. До того ж природу, яка з давніх-давен оточувала людей, уособлювали різні непередбачувані божества, у яких були такі самі слабкі місця й примхи, як і в людей (відповідно до епосу, потоп наслали боги за те, що від людей було надто багато шуму, який дратував богів). Природу ніхто не обожнював, нікому не спадало на думку її науково досліджувати, а тим паче в неї втручатися (щоправда, якщо тільки людина — не на три чверті бог, як Гільгамеш), адже проводити систематичні, ретельні (і наукові) дослідження володінь непередбачуваних і настроєвих богів — це не завжди безпечно. Людство дочекалося концепту історичного розвитку, обожнення героя, володаря та природи лише з приходом юдеїв. Уся історія єврейського народу супроводжується чеканням на Месію, який має прийти в історичному часі, точніше — у його кінці.

Вартніший довготерпеливий, аніж звитяжець, і той, хто гнів опановує, ніж той, хто здобуває місто[108].

\ Біблія, Старий Завіт

2. Старий Завіт

Приземленість та добро

Незважаючи на те, що старозавітні євреї[109] зіграли у формуванні сучасної євро-американської культури та її економічної системи ключову роль, ані в підручниках з історії економічної думки, ні в інших економічних текстах їм не приділяють належної уваги[110]. Макс Вебер вірив, що зародженням капіталізму ми завдячуємо протестантській етиці[111]. Майкл Новак, навпаки, виносить на перше місце вплив католицької моралі та сприйняття людини[112], втім, на думку Зомбарта[113] за зародженням капіталізму стоїть віра єврейська.

Усі ключові учасники цієї дискусії визнають за єврейською культурою її провідну роль. Не може бути жодних сумнівів щодо важливості впливу, що його єврейське вчення справило на формування сучасної капіталістичної економіки. Тому в нашому дослідженні донаукових економічних поглядів без Старого Завіту ніяк не обійтися. І не лише тому, що на ньому сформувалося християнство, яке згодом суттєво вплинуло на формування капіталізму та економічної науки, але й через характерний внесок у зміну сприйняття економічної антропології та етосу.

До того ж у багатьох сферах єврейські економічні звички випереджають розвиток сучасної економіки. Ще в «темні» середньовічні часи євреї активно користувалися економічними інструментами, які багато в чому випередили свій час і стали ключовим елементом сучасної економіки набагато пізніше[114].

Позичали гроші, торгували різним... і зокрема займалися торгівлею акцій ринку капіталів, працювали в сфері обміну грошей та часто фігурували посередниками різних грошових операцій..., фігурували як банкіри й брали участь в емісіях найрізноманітніших видів. Що ж стосується капіталізму новітніх часів (на відміну від часів античних, середньовічних...), то в деяких формах ця діяльність ще й досі лишається успадкованою (і неодмінно) присутньою — до того ж і з погляду економічного, і правового[115].

Про ці аспекти зазвичай говорять і ті, кому єврейські традиції не до душі. Як зауважив Ніал Ферґюсон, «сам Маркс у статті “До єврейського питання” писав, що кожен капіталіст без огляду на віровизнання — “справжній єврей”»[116]. А на думку одного з головних післявоєнних підбурювачів расистської пропаганди Гайнріха Клясса[117], євреї були «народом, народженим для торгівлі грошима та товаром»[118]. Звідки такі ідеї? Де взявся цей єврейський торговельний етос в первісно кочового народу? І чи справді можна юдеїв вважати творцями цінностей, які визначили напрям розвитку економічної думки нашої цивілізації?

Прогрес — секуляризована релігія

Одне з понять, яке автори Старого Завіту присвоїли людству, це поняття прогресу. Старозавітні історії розвиваються в часі, вони змінюють історію єврейського народу, продовжують одна одну. У євреїв лінійне розуміння часу, у нього є свій початок і свій кінець, а отже — і свій розвиток, а звідси — й смисл. Євреї вірять в історичний прогрес, а саме прогрес на цьому світі. Прогрес може завершитися приходом Месії, який навіть досить часто в різних хіліазмічних уявленнях приміряє на себе конкретну політичну роль[119]. Тож юдейська релігійність досить міцно пов’язана з цим світом, а не світом абстрактним, а той, хто радіє земним багатствам, не робить апріорі нічого поганого.

В юдаїзмі виконання Божих заповідей гарантує людині не перехід у якийсь неземний світ, а радше надмір матеріальних благ (Буття 49:25-26, Левит 26:3-13, Повторення закону 28:1-13) ... Тут ніхто погрозливо не махає пальчиком у бік тих, що ведуть звичайну економічну діяльність з метою отримання матеріального прибутку. Тут немає ні відлунь аскетизму, ні заклику до очищення та пропаганди спіритуалістичного ефекту бідності. Тому логічно, що засновники юдаїзму — патріархи Авраам, Ісак та Яків — були багатими чоловіками[120].

До лінійного сприйняття часу панувало його циклічно-сізіфівське сприйняття. У «Епосі про Гільгамеша» історія нікуди не рухається, усе циклічно повторюється з незначними змінами, як ми це спостерігаємо в природі. Події розгортаються за цією часовою петлею: історія Гільгамеша закінчується там, де почалася. Тут бачимо схожість з грецькими міфами та оповідями: у кінці історії не відбувається ані переходу на вищий рівень, ані суттєвої історичної зміни, історія не має жодної часової прив’язки, жодного часового лімбу. Власне, ця історія могла б статися будь-коли й повторюватися мільйон разів, тому що після того, як вона закінчилася, не змінилося абсолютно нічого й все повернулося на свої старі рейки[121].

І лише завдяки лінійному розумінню історії виникла ідея прогресу[122], яка згодом стане рушійною силою зародження науки та надією для нашої цивілізації загалом. Якщо в історії є початок і закінчення, і вони перебувають не в одній точці, тоді раптом з’являється потреба проводити дослідження і в тих областях, де плодів дочекаються вже аж наступні покоління. Прогрес набуває нового значення.

Тому ідеєю прогресу наша цивілізація завдячує, зокрема, євреям. Однак сама ідея прогресу в ході історії зазнала багатьох змін й сьогодні ми її сприймаємо зовсім інакше. На відміну від первісних духовних уявлень, ми трактуємо прогрес майже винятково в економічному чи науково-технічному дусі[123]. До того ж економічний прогрес став уже майже передумовою сучасної функції суспільства. Ми очікуємо зростання, сприймаємо його автоматично. Якщо нічого не відбувається, якщо ріст ВВП декілька кварталів стоїть на місці, ми вже вважаємо це аномалією.

Але так було не завжди. Як майже сто років тому написав Дж. М. Кейнс, сильне зростання та суттєвий матеріальний прогрес лишаються з нами тільки останні три століття:

Від найдавніших часів, відколи в нас лишилися писемні свідчення, скажімо, від другого тисячоліття до Христа, аж до початку дев’ятнадцятого століття не відбулося жодних великих змін в стандартах життя звичайних людей, які живуть в цивілізованих областях нашої планети. Ясна річ, були певні стрибки, людині доводилося протистояти найрізноманітнішим епідеміям, голодоморам і війнам. Так само приходили й періоди розквіту. Тим не менше, не було жодних виразних, драматичних змін. За час періоду, що тривав приблизно до 1700 року нашої ери (тобто майже чотири тисячі років), деякі часи були, мабуть, і на п’ятдесят відсотків кращі за інші (максимально на сто відсотків).

А в якийсь із періодів на зорі історії — можливо, навіть в один із найсприятливіших періодів перед останнім льодовиковим періодом — мав настати період прогресу й розвитку, який можна порівняти з нашим сьогоднішнім. Проте в більшій частині відомої нам історії нічого подібного не ставалося[124].

Після того, як нам вдалося звільнитися від циклічного розуміння часу, ще багато століть поспіль видиме зростання стандартів життя упродовж одного чи двох поколінь лишалося для людства явищем незвіданим і незвичним. Можна доповнити цитату Кейнса, що за чотири тисячі років знаряддя домашнього вжитку пересічних людей майже не змінилися. Якби людина заснула десь далеко в періоді до нашої ери й прокинулася в сімнадцятому столітті, то навряд чи б зафіксувала якісь помітні зміни в побуті. Тільки зараз ми почали жити в епоху, коли прокинутися на покоління пізніше несе за собою повну дезорієнтацію в обслуговуванні звичайної побутової техніки. Однак з приходом науково-технічної революції (тобто часу, коли зародилася економіка як самостійна дисципліна) матеріальний прогрес став автоматичною передумовою. Попри те, що Кейнсу, мабуть, удалося найвлучніше сформулювати нашу надію в задоволення власних потреб, проте віра в сприятливий вплив матеріального прогресу притаманна більшості діячів економічної думки нашого часу. Тому нам необхідно постійно рости, адже рай на землі — це саме те, чого ми прагнемо. Оскільки зараз турботу про душу замінила турбота про зовнішній світ, як пише чеський філософ Ян Паточка, — у наш час економісти стали мегаважливими[125]. Від них очікують уміння інтерпретувати дійсність і надавати послуги провидців (макроекономічні прогнози), і трансформовувати реальність (пом’якшення наслідків кризи, прискорення росту) та врешті-решт ролі лідерів на шляху до землі обітованої — раю на землі. Поль Самуельсон, Мілтон Фрідман, Гері Беккер, Френк Найт та багато інших стали пристрасними євангелістами економічного прогресу, який вони застосовували не лише у своїх країнах, але й щодо інших культур. До цієї теми ми детальніше повернемося в другій частині книги.

Реалізм та антиаскетизм

Окрім ідеї прогресу, євреї зробили ще один дуже важливий внесок у нашу культуру, а саме — десакралізували героя, природу й володаря. Трохи перебільшуючи, можна сказати, що єврейська філософія — найприземленіший, найреалістичніший світогляд зі всіх тих, що якимось чином вплинули на нашу культуру[126]. Абстрактний світ ідей був чужим для євреїв. Адже й до сьогодні їм заборонено зображувати Бога, людей та тварин на полотнах, у скульптурах, картинах чи символах. Їм не дозволялося створювати заміщувальні символи та репрезентації (тобто власні моделі) реальності:

І будете ви сильно стерегти свої душі, бо не бачили ви того дня жодної постаті, коли говорив Господь до вас на Хориві з середини огню, щоб ви не зіпсулися, і не зробили собі ідола на подобу якогось боввана, зображення самця чи самиці, зображення всякої худобини, що на землі, зображення всякого крилатого птаха, що літає під небом, зображення всякого плазуючого по землі, зображення всякої риби, що в воді під землею, і щоб ти, звівши очі свої до неба і побачивши сонце, і місяць, і зорі, усе військо небесне, щоб не був ти зведений і не вклонявся їм, і не служив їм; бо Господь, Бог твій, приділив їх усім народам під усім небом[127].

На відміну від християнства, євреї не розвивали уявлення про неземний Рай чи небеса[128]. Рай ізраїльтян — Едем — спочатку був тут, на землі, у конкретному місці в Месопотамії[129], у конкретний час, який виміряється точною генеалогією від Адама й Єви. Зрештою, євреї й досі ведуть літочислення від створення світу. Так само концепт небес майже зовсім не розпрацьовано, принаймні ніхто ним аргументовано (в теології) не оперує. І Вольтер пише, що «це безперечний факт, поза всілякими сумнівами, що Мойсей ніде не обіцяє євреям винагороди чи покарання в майбутньому житті, що він їм ніде не говорить про безсмертя їхніх душ, не тішить їх надією про життя на небесах, не погрожує їм пеклом; усе земне»[130].

Зовсім чужим був для старозавітних євреїв керований аскетизм, зокрема вправляння в бідності чи гордування всім матеріальним чи тілесним, що побачимо пізніше в Греції нібито під впливом традиції, що сформується на творах Сократа й Платона[131]. Згодом ця грецька аскетична традиція перейде і в християнство, власне, через вчення апостола Павла та неоплатоніста Августина (354-430 рр.), які все ж частково відмежовувалися від неї. (До грецьких і середньовічних християнських учень у контексті теми аскетизму ми ще повернемося.)

Макс Вебер теж підмітив єврейську приземленість, пишучи, що «юдаїзм — орієнтований на світ бодай у тому розумінні, що він заперечує не світ як такий, а тільки панівне соціальне упорядкування світу... Юдаїзм відрізняється від пуританства лише (як і завжди) відносною відсутністю систематичного аскетизму... Дотримання єврейських законів має досить мало спільного з аскезою»[132]. Євреї вважають світ справжнім — це не тінь якогось кращого світу десь у хмарах ідей, як це приписує Платону класичний виклад історії. Душа не бореться з тілом, а тіло — це не в’язниця душі, як згодом писатиме Августин. Навпаки, тіло й матеріальний — тобто економічний — світ є для євреїв творінням доброго Бога. Земля, світ, тіло, матеріальна реальність — це для євреїв суверенна сцена Божої історії, пік створення.

Ця думка — це conditio sine qua non[133] розвитку самої економіки, тобто цілком земного «поспіху», законного й обґрунтованого, хоч сам по собі він, на перший погляд, і не має «духовного виміру», але служить для задоволення абсолютно земних потреб і бажань[134].

Старозавітне вчення майже не знає погордування багатством чи звеличування бідності й простоти. Радикальну погорду багатством ми знайдемо вже тільки в Новому Завіті — див., наприклад, притчу про Лазаря. Те, що людині щастить (економічно) у житті, євреї досить часто тлумачать як прояв Божої милості. Зрештою, дуже влучно це описує соціолог-економіст Зомбарт:

Почитайте єврейську літературу, зокрема Святе Письмо та Талмуд, і знайдете лише кілька пасажів, які звеличують бідність і підносять її як щось вище й шляхетніше за багатство. Натомість знайдете сотні пасажів, у яких багатство вважається Божим благословенням, а також застереження проти того, щоб людина цим багатством зловживала[135].

Разом з концептом приземленості пов’язано й кілька обезбож-нень, які євреї зробили. У старозавітному вченні герої, володарі й природа були позбавлені божественних рис. Це все відіграє важливу роль для змін у економічному мисленні.

Архетип героя

Поняття героя набагато важливіше, ніж нам здається. Можливо, саме тут криються витоки animal spirits Кейнса, тобто прагнення наслідувати певний внутрішній архетип, що його конкретний індивід сприйматиме за власний, а суспільство поважатиме. Очевидно, у всіх нас є свій «принц Баяя»[136], тобто внутрішній зразок для наслідування (чи то свідомо, чи несвідомо). І дуже важливо, що саме це за архетип, тому що його роль — переважно ірраціональна, і змінюється залежно від часу та конкретної цивілізації. Це наш внутрішній аніматор, внутрішній рушій, який ніколи не спить і впливає на нашу поведінку — включно з економічною — набагато більше, ніж ми того хочемо.

Спершу зауважимо, що Старий Завіт оперує набагато радикальнішим і більш пластичним архетипом героя, ніж інші цивілізації навколо. Єврейські «герої», наприклад, на відміну від «Епосу про Гільгамеша» чи грецьких міфів та легенд, — абсолютно реалістичні й пластично представлені люди. Про шумерські уявлення про героя ми вже знаємо, тож зупинімося тепер детальніше на іншій культурі, яка суттєво вплинула на євреїв — а саме, на культуру єгиптян. У Єгипті євреї прожили кілька століть на початку своєї історії, і пішли з цих територій десь за часів правління славного Рамзеса ІІ[137]. З письмових джерел, що збереглися до наших днів (якщо хтось і засновував традицію чиновників та записувачів, то це були єгиптяни), ми можемо сформувати для себе картинку, як би мав виглядати герой у тогочасних уявленнях. Тоді вже досить добре розвинулася міфологія короля-героя, яку Клер Лалует зводить до кількох основних характеристик: краса (ідеальне обличчя, на яке «приємно глянути», але й краса, що називається єгипетським словом nefer, і передбачає не лише естетичний вигляд, а й моральні якості)[138], мужність і сила[139], знання та інтелігентність[140], мудрість та розум, пильність і продуктивність, знаменитість і слава (слава, якою він перемагає своїх ворогів, оскільки «тисяча осіб не встояли б міцно на ногах у його присутності»)[141], він хороший пастир (який дбає про своїх підлеглих), він — міцні укріплення, щит землі, героїчний захисник. Не треба забувати, що єгипетський володар, подібно до шумерського, теж був напівбог, адже він був сином бога[142].

У Торі ми майже не знайдемо схожих напівбогів, красивих силачів, наділених надлюдськими фізичними вміннями та покликаних вершити великі справи. Єдиний виняток — це підкачаний Самсон, проте й він отримав свою надлюдську силу від Бога. Герої Тори (якщо взагалі можна використати цей термін) часто помиляються і їхні помилки в Торі дуже детально документуються — можливо, саме тому, щоб нікого з них не прирівняли до Бога[143].

За прикладами не треба ходити далеко: Ной напився так, що наробив всім сорому, Лот у подібному стані сп’яніння дозволяє власним донькам звабити себе. Авраам бреше й продає свою дружину в наложниці. Яків обманює свого батька Ісака та відбирає в свого брата Ісава благословення первородженого сина. Мойсей — убивця єгиптянина, король Давид блудить із дружиною свого воєначальника, а потім наказує його вбити. Соломон на старості повертається до своїх поганських ідолів і т. ін.[144]

У кожного суспільства й кожної епохи — свій ідеал, відповідно до якого ми підсвідомо поводимося, здебільшого скомбінований з того, що вже було. Антропологія знає кількох архетипів героя. Наприклад, американський антрополог польського походження Пол Радін досліджував міфи північноамериканських індіанців, і в своїй найвідомішій книзі «Трікстер»[145] з 1956 р. він описує їхні чотири основні архетипи героя. Найстаршим був т. зв. трікстер (шахрай) — обманщик; потім носій культури — заєць; герой-силач на ім’я Червоний Ріг та зрештою найрозвиненіша форма героя: двійнята. Наприклад, у Гільгамеша є знаки всіх архетипів Радіна: двійням, що його доповнює, став Енкіду[146]. До певної міри, навіть можна було б сказати, що євреї — а пізніше християнство — додали ще один архетип, архетип героя-мученика[147]. Таким є, наприклад, Йов чи Ісая. (У християнстві цей ідеал, звісно ж, уособлює Ісус Христос, який демонструє свою силу в слабкості, перемогу — у поразці, а вищість — покорою на хресті. Складається враження, що його роль полягала в тому, щоб вказати шлях і спокутно страждати). Як ми вже бачили з переліку вище, єврейські герої мали більше схожого з трікстерами, носіями культури й двійнятами. І при цьому вони зовсім не схожі на домінантний символ класичного героя — божественного силача, як ми його зазвичай уявляємо при слові «герой».

Це дуже важливо для демократичного капіталізму, тому що єврейський архетип героя набагато краще підготовлює ґрунт для розвитку пізнішого феномену краще пристосованих до життя героїв, як ми їх знаємо сьогодні. «Герої відклали зброю і подалися в підприємці, щоб розбагатіти»[148]. А для бізнесу, як відомо, не потрібні ні м’язи, ні краса, ні тим паче статус напівбога, вистачить розуму й кмітливості.

Героям, які посунули нашу цивілізацію на той рівень розвитку, де вона зараз, більше притаманний геройський архетип розумного трікстера, носія культури й мученика.

Десакралізація природи

Окрім десакралізації героя, у Старому Завіті зроблено акцент ще й на десакралізації природи[149]. Природа — це Божий витвір, і хоч вона має в собі божественні риси, проте вже не залежить від настрою різних божеств, як ми це спостерігаємо, наприклад, у «Епосі про Гільгамеша»[150]. Проте десакралізація не означає заклик до розорення чи, можливо, осквернення, людина мала піклуватися про природу (див. притчу про сад Едем чи символіку називання тварин). Такий захист і опіка над природою пов’язані й з ідеєю прогресу, яку ми розбирали на початку цього розділу. Адже при лінійному сприйнятті часу просто сама набивається думка про передачу спадку майбутнім поколінням. «Юдаїзм позитивно розцінює економічний розвиток, а природа йому підпорядковується. Хай там як, зростання обов’язково повинно мати свої ліміти. Потрібно брати до уваги потреби майбутніх поколінь. Зрештою, все людство стоїть на варті Божого світу. Тому марнування природних ресурсів — природних чи державних — суворо заборонене»[151].

Десакралізація правителя

У схожому історичному контексті старозавітне вчення також провело десакралізацію правителя, тобто носія економічної політики. Через Мойсея Господь закликав євреїв повстати проти волі фараона — нечувана на той час річ. Правитель прирівнювався до бога чи щонайменше до Сина Божого — зрештою, дещо схоже до Гільгамеша, правителя Уруку, який був на дві третини бог. Але в старозавітному контексті фараон уже стає звичайною людиною (з яким можна не погоджуватися, проти якого можна повстати!).

Наступним ізраїльським королям пророки теж невпинно нагадували, що вони не всемогутні, не рівня Богові, що вони його підлеглі. Зрештою, ідея політичного правителя повністю суперечила Божій волі, і про це чітко й детально йдеться в Торі. Бог однозначно бачив суддю як найвищу форму правління — тобто інституцію, яка зможе розсудити людей, але не буде безпосередньо правити в сучасному розумінні виконавчої влади[152]. Євреї сприймали правління королів майже буквально як інструмент, який вони побудували з нуля, і саме з такої позиції його й розглядали. Для євреїв ця інституція аж ніяк не була божественною, королювання вважалося абсолютно земною справою. З цього часу покірність у правителів (тобто визнання Божої сили над собою, а не в собі) вважається однією з найважливіших чеснот. Король Давид, найвизначніший з ізраїльських королів, пише в Псалмі 147, авторство якого йому часто приписують: «Господь підіймає слухняних, безбожних понижує аж до землі»[153]. Політика втратила свій характер божої безпомилковості, тепер у правильності політичних рішень можна було сумніватися. Економічна політика може бути предметом досліджень.

Інститут королювання представлено в Старому Завіті як те, чого не рекомендують й перед чим застерігають. Перш ніж ізраїльтяни вибрали (жеребкуванням) короля, в Ізраїлі «правили» судді, які навіть приблизно не мали такої виконавчої сили, як королі. У наступній цитаті Господь вустами пророка Самуїла попереджає народ не встановлювати над собою королів:

і сказав: Оце буде право царя, що царюватиме над вами: він візьме синів ваших і поставить собі в колесниці свої та серед їздців своїх, і вони будуть бігати перед колесницею його; і щоб поставити собі тисячників та п’ятдесятників, і щоб орати орку його, і щоб жати жниво його, і щоб робити зброю військову його та колесничні приладдя його. А дочок ваших забере за мироварниць, і за кухарок, і за пекарок.

І він позабирає поля ваші, і виноградники ваші, та кращі ваші оливки, і пороздає своїм слугам.

А з вашого посіву та з ваших виноградників братиме десятину, і даватиме своїм євнухам та своїм слугам.

І він забере рабів ваших, і ваших невільниць, і найліпших ваших юнаків, і ваших ослів, і буде вживати їх на роботу свою.

Він братиме десятину з вашої отари, а ви станете йому за рабів.

І ви будете кликати того дня проти вашого царя, якого собі вибрали, та не відповість вам Господь того дня!

Та народ відмовився слухати Самуїлового голосу, та й сказав: Ні, нехай тільки цар буде над нами![154]

Тож так в Ізраїлі й без благословення зароджується інституція правителя як носія виконавчої влади. Уже на самому початку, коли Господь повністю дистанціюється від цієї думки, він стверджує, що в політиці немає нічого святого, а тим більше божественного.

Правителі допускаються помилок, і їх можна нещадно критикувати. Що, зрештою, у Старому Завіті досить часто і без перебору й відбувається з вуст різних пророків.

Хвала порядку й мудрості: людина як співавтор створення

У створеного світу є певний порядок, який ми, люди, можемо пізнати, що дуже важливо для методології науки й економіки, оскільки не-порядок, хаос, досить складно досліджувати науково[155]. Віра в певний раціональний і логічний порядок у системі (суспільстві, економіці) — це мовчазна передумова будь-якого (економічного) дослідження.

На початку створення, здається, було зовсім інакше — усе було в прямому значенні слова лиш однією безформною і безбарвною масою; не було жодних імен чи визначень, усе зливалося в одне ціле[156]. Спершу Бог словом творить і тільки через кілька днів відділяє світло від темряви, воду від суші, день від ночі і т. д. — і впорядковує світ[157]. Світ створювався по порядку — його створено мудро, розумно, тобто раціонально. Хід світу влаштовано так, що принаймні частково[158] його можуть дешифрувати будь-які інші наділені розумом істоти, які дотримуються раціональних правил. Можна навіть науково досліджувати принципи, якими керується цей світ. У Книзі Приповістей декілька разів чітко наголошено, що саме мудрість стоїть біля витоків створення світу. Персоніфікована Мудрість звертається:

Господь мене мав на початку Своєї дороги, перше чинів Своїх, спервовіку, відвіку була я встановлена, від початку, від правіку землі. Народжена я, як безодень іще не було, коли не було ще джерел, водою обтяжених. Народжена я, поки гори поставлені ще не були, давніше за пагірки, коли ще землі не вчинив Він, ні піль, ні початкового пороху всесвіту. Коли приправляв небеса, я була там, коли круга вставляв на поверхні безодні, коли хмари уміцнював Він нагорі, як джерела безодні зміцняв, коли клав Він для моря устава його, щоб його берегів вода не переходила, коли ставив основи землі, то я майстром у Нього була[159],

Далі цитата продовжується:

...і була я веселощами день у день, радіючи перед обличчям Його кожночасно... радіючи на земнім крузі Його, а забава моя із синами людськими! Тепер же, послухайте, діти, мене, і блаженні, хто буде дороги мої стерегти! Навчання послухайте й мудрими станьте, і не відступайте від нього! Блаженна людина, яка мене слухає, щоб пильнувати при дверях моїх день у день, щоб одвірки мої берегти! Хто бо знаходить мене, той знаходить життя, і одержує милість від Господа. А хто проти мене грішить, ограбовує душу свою; всі, хто мене ненавидить, ті смерть покохали![160]

Тому Бог, а з ним і Мудрість буквально заохочують досліджувати світовий порядок. Неправда, що цей світ для нас геть незрозумілий. Передусім, досліджувати не заборонено. Те, що мозок людини може осягнути порядок, — це ще одна автоматична передумова, основоположний камінь будь-якого наукового дослідження. Заохочень до набуття мудрості в Старому Завіті набагато більше:

Кличе мудрість на вулиці, на площах свій голос дає, на шумливих місцях проповідує, у місті при входах до брам вона каже слова свої:

Доки ви, нерозумні, глупоту любитимете? Аж доки насмішники будуть кохатись собі в глузуванні, а безглузді ненавидіти будуть знання?[161]

Чи кілька розділів далі:

Початок премудрости мудрість здобудь, а за увесь свій маєток здобудь собі розуму![162].

Дослідження світу, отже, діяльність абсолютно легітимна, і навіть жадана для Бога — ідеться про певну співучасть у творінні[163]. Покликання людини — зрозуміти себе й своє оточення, і використовувати ці знання для добра. Природа існує для людини, вона відкрита до можливостей досліджувати її й змінювати, до чого Бог і закликає людину, якщо тільки не для цього її й створив.

Єврейська культура заклала фундамент для наукового дослідження світу. Тож важлива заувага полягає в тому, що дослідження природи розумом, як не дивно, бере початок з релігії. Попри те, що в нашому світі завжди існуватиме багато таємниць, на які ми ніколи не знайдемо відповіді розумом, ми живемо в світі, який можемо до певної міри (проте, мабуть, ніколи повністю) зрозуміти за допомогою комбінації інтуїції, розуму, досвіду та емоцій.

Людина як завершувач створення

Створення світу, як це трактує єврейське вчення, описується в Книзі Буття. Бог тут 1) творить, 2) відділяє й 3) називає:

На початку Бог створив Небо та землю... відділив світло від темряви.

І Бог назвав світло: День, а темряву назвав: Ніч. І Бог твердь учинив, і відділив воду, що під твердю вона, і воду, що над твердю вона. І сталося так. І назвав Бог твердь Небо. 10. І назвав Бог суходіл: Земля, а місце зібрання води назвав: Море[164].

Без називання не існує реальності, вона народжується разом з мовою. Вітґенштейн у своєму трактаті дуже точно зауважив: «межі моєї мови означають межі мого світу»[165]. Правда й те, що ми не можемо думати невисловлювано, тобто в наших думках немає замісного символу (ім’я, знак тощо). Те, про що ми не вміємо думати, ми, відповідно, не вміємо назвати[166], і навпаки.

Саме ж називання традиційно належить до коронного акту творця, це ніби grand finale[167] роботи майстра, останні штрихи перед закінченням полотна, підпис. У Книзі Буття описано один вартий уваги момент: останню краплю створення, тобто тварин, називає людина, а не Бог. Людині дозволили закінчити створення, яке почав Господь:

І вчинив Господь Бог із землі всю польову звірину, і все птаство небесне, і до Адама привів, щоб побачити, як він їх кликатиме. А все, як покличе Адам до них, до живої душі воно ймення йому. І назвав Адам імена всій худобі, і птаству небесному, і всій польовій звірині [168].

Про називання, кликання та йменування в одному абзаці згадано аж чотири рази. Бог передає своє творіння людині в дещо незавершеному стані (навіть хочеться сказати — в стані напівфабрикату) та дає людині своє творіння дотворити. Називання — це символічне вираження творення. Право називати в єврейській культурі було (і так є й зараз у нашій культурі) суверенним правом й належало, наприклад, відкривачеві (нового місця), винахіднику (нового принципу) чи батькам (дитини). Тобто тому, хто стояв при народженні, біля витоків. І це право Господь передав людям. Мотив до-творення зустрічається і в самій формі саду, тобто місця, яке людина повинна облагородити, тобто дотворити. Людину помістили саме в сад, а не в джунглі, ліс чи на луг. За садами потрібно весь час доглядати, тоді як джунглі, ліс і луг можна лишити й просто так[169].

Яким чином це стосується економіки? Сама реальність, наш «об’єктивний» світ, стає с-твореним; людина сама долучається до с-твореного, яке вона безупинно спів-творить.

Реальність — це не даність, не пасивний стан. Сприймання реальності вимагає активної участі людини. Саме людина повинна зробити останній крок, дію (зверніть увагу на подібність слів дія та дійсність), щоб далі почала формуватися дійсність. Реалізаційна дія з нашого боку — це створення конструкту, ми насаджуємо смисл і порядок (і це дуже гарно передано саме біблійним називанням, тобто категоризацією, сортуванням, упорядкуванням). Наші моделі до-створюють реальність, тому що вони її 1) інтерпретують, 2) дають явищам імена, 3) уможливлюють сортування світу і явищ відповідно до логічної форми, і 4) ми де-факто сприймаємо реальність через ці моделі. Через такий (нами насаджений) порядок реальність починає справді бути, без цього вона позбавлена сенсу. «І те, що не дає ніякого смислу, взагалі не показується»[170].

Людина за допомогою своїх теорій не лише відкриває природу, але й створює. Не лише в значенні перетворення природи (підвищення ефективності, тобто плодючості через, наприклад, орні поля, селекціонування рослин, будівництво дамби), але й в глибшому онтологічному розумінні. Людина, винаходячи нові лінгвістичні рамки чи аналітичні моделі, або ж припиняючи використовувати старі, формує чи змінює реальність. Моделі існують лише в наших головах, їх немає в «об’єктивній реальності». У цьому розумінні Ньютон винайшов (а не просто відкрив!) гравітацію[171]. Він вигадав (фіктивні й повністю абстрактні рамки!), які всі прийняли й схвалили, а невдовзі «перехрестили» в реальність. Так само Маркс вигадав, сформулював поняття класової експлуатації. Його думки змінили сприйняття історії та реальності більшої частини світу майже на століття.

Тепер уже ми переходимо до суто економічної тематики. Повернімося до до-творення реальності людиною в простому (немодельному) значенні слова. Найвідоміший коментар на цю тему належить Джону Локку, який розробляв тему «доданої вартості» людської праці та опіки:

— Ти віриш у духів?

— Ні, — кажу.

— Чому ні?

— Тому що духи — це не-на-у-ко-во... у них немає матерії, немає енергії, а, отже, за законами науки вони існують тільки в людських думках.

«Наприклад, нам здається абсолютно нормальним припущення, що гравітаційний закон і гравітація існували й до Ньютона. Було б не надто розумно вважати, що гравітація до сімнадцятого століття не існувала... Я тебе запевняю, що з якого боку ти б на це не подивився, зрештою дійдеш одного-єдиного розумного висновку, а саме: що ані гравітаційного закону, ані самої гравітації не було до Ньютона, усі інші висновки не матимуть сенсу... це означає, що вони існують не деінде, а тільки в головах людей. Це дух! Ми всі доволі самовпевнені, якщо йдеться про духів інших людей, але коли йдеться саме про наших, то ми такі ж необізнані, варварські й забобонні, як і вони. ... Не маю нічого проти того, коли говорять, що духи існують лише в думках людей. Мені не подобається тільки «лише». Наука існує лише в наших думках — і в цьому немає нічого поганого».

Бо один акр обгородженої та обробленої землі дає врожай (якщо мати на увазі один і той самий продукт) у десять разів більший, ніж дає один акр такої самої плодючої землі, коли вона лежить необробленою у спільному володінні. ... Я оцінив тут оброблену землю дуже низько, вираховуючи її продукт як десять до одного, тим часом як це співвідношення швидше сто до одного[172].

Майкл Новак навіть говорить про сире створення[173], тобто створення в певному «природному стані», яке пускають на самоплин, людина не займається «в поті чола» його селекцією. Людину призначено бути господарем над створеним світом, вона стає відповідальною за доведення створення до повного його розквіту. Так Бог нібито крізь сире (не повністю готове) створення світу поєднує людину зі завданням стерегти й охороняти сад Едем, і цим самим спів-творить культурний пейзаж. Красиво це описує і чеський філософ Зденєк Нойбауер: «Дійсність настільки глибока, що залюбки кристалізується в світи. Тому визнаю, що дійсність — це витвір, а не місцезнаходження об’єктивної даності»[174].

І в цьому погляді можемо побачити, що мислення євреїв — містичне: вони визнають роль неосяжного. Тому і попри свою приземленість єврейська думка впадає в містику й остерігається механістично-каузального пояснення світу: «Спосіб мислення євреїв, на думку Т.Б. Веблена, підкреслює духовне, дивовижне, неосяжне. Язичники, навпаки, бачать усе більш механічно й науково»[175]. Багато років по тому зі схожої мисленнєвої каденції вступає в історію економічної думки Кейнс, головним внеском якого в економіку якраз і було нове оживлення неосяжного — наприклад, у формі animal spirits чи невпевненості. Економіст П’єро Міні навіть списує сумнівний й аксіоматично бунтарський підхід Кейнса на його майже талмудне виховання[176].

Зло й добро в нас: моральне обґрунтування достатку

Ми бачили, що в «Епосі про Гільгамеша» питання добра й зла ще не вирішується систематично на моральному рівні. І хоча в епосі є згадка про зло, проте воно подається як щось, що відбувається екзогенно, поза нами. Утілення зла, Хумбаба, живе за містом у кедровому лісі; Енкіду був злом, яке шкодило поза містом — а після переселення в місто він, навпаки, починає приносити користь.

Читач епосу не уникне відчуття, що зло корелює з природою, а добро — з містом, цивілізацією, прогресом. До речі, подібного обожнення природи дотримувалися й єгиптяни, для яких міста були божественними об’єктами, у єгипетських текстах та віршах міста ототожнюються з божеством, яке в них живе[177]. Але в епосі добро й зло не сприймаються морально, зло чи добро — це не результат (а)морального вчинку. Зло не поєднувалося з вільною моральною поведінкою чи волею людини. Мова йшла не про морально-людське, а про певне природне зло. Зло й добро нібито були зовсім не позначені моральністю. Зло просто відбувалося, і все.

Єврейська думка, навпаки, досить інтенсивно займається питанням морального зла й добра. Залучає до своїх сюжетів компонент моралі[178]. Ба більше, у єврейській думці на цьому будується історія і оцінюється вона теж саме з перспективи моралі. Для євреїв історичні події розвиваються відповідно до того, наскільки морально поводяться їхні актори. Людський гріх впливає на історію, і саме завдяки цьому автори Старого Завіту розробили складний моральний кодекс, який повинен гарантувати кращий світ. Зло більше не перебуває за містом, десь у природі чи в лісі, не в нас. У багатьох сюжетах можемо підсвідомо відчитати абсолютно протилежне — зло не десь назовні, воно в нас самих. Навколишня природа символізує все добре й гармонійне, тоді як місто й міська цивілізація, оселі людей, дуже часто означають зло.

Проте зла не можна позбутися, вирушивши з експедицією в ліси, як це задумали Гільгамеш та Енкіду, коли вирушили «убити Хумбабу й вирубати кедри». Шумери вірили в дуальність — є божества добрі й злі, а людська держава стає їхнім пасивним місцем боїв. Євреї вірили в протилежне. Світ створив добрий Бог, зло в ньому з’явилося в результаті аморальних людських вчинків. Тому зло накликала людина[179]. Історія відштовхується від моральності людських вчинків. Як приклад можемо взяти вигнання з Раю: воно сталося після того, як Єва й Адам не послухалися Бога[180]. Найкраще цю різницю окреслює історія про потоп. Старий Завіт як причину потопу вказує людський занепад, розмноження аморального зла:

І бачив Господь, що велике розбещення людини на землі, і ввесь нахил думки серця її тільки зло повсякденне[181].

На противагу цьому, в епосі потоп стається тому, що люди поводяться надто шумно й цим заважають богам[182]. Епос не надає потопу жодного морального значення, а Книга Буття, навпаки, (а) моральністю потоп пояснює. Таких прикладів, коли (а) моральна поведінка випереджає історію, ми в Старому Завіті знайдемо безліч. Содом і Гоморру знищено за тяжкі гріхи цих міст[183], сорок років у пустелі перед приходом в землю обітовану стали покаранням за бунт на горі Синай[184] тощо. Уся історія єврейського народу інтерпретується як наслідок моральності.

Моральний економічний цикл та економічні пророцтва

В історії єврейського народу ми натрапляємо і на перше розуміння економічного циклу — та ще й одразу в двох значеннях. По-перше, у Книзі Буття знаходимо першу згадку про економічний цикл в історії взагалі. А в значенні другому, пізнішому, йдеться про першу спробу цей цикл пояснити.

Існує дуже багато теорій щодо економічних циклів, а економісти й досі не дійшли згоди щодо причин їх виникнення. Дехто звинувачує психологічні фактори, розходження заощаджень та інвестицій, інші ж переконані в монетарній сутності циклу чи вбачають причину в плямах на Сонці (унаслідок яких був поганий врожай). Євреї прийшли з думкою, що економічний цикл, тобто хороші й погані роки, — це наслідок моралі. Але це вже ми забігаємо наперед.

Сон фараона: Йосип і перший економічний цикл

А щоб усе не здавалося аж таким простим, взагалі перший економічний цикл пов’язано з таємницею. Йдеться про відомий сон про сім товстих і сім худих корів, який наснився фараонові й який йому витлумачив Йосип, син Якова. Йосип розтлумачив йому сон як певну макроекономічне передбачення: після семи років достатку настане сім років бідності, неврожаю та голоду.

І сталося по закінченні двох літ часу, і сниться фараонові, ось він стоїть над Річкою. І ось виходять із Річки семеро корів гарного вигляду й ситого тіла, і паслися на лузі. А ось виходять із Річки за ними семеро корів інших, бридкі виглядом і худі тілом. І вони стали при тих коровах на березі Річки. І корови бридкі виглядом і худі тілом поз’їдали сім корів гарних виглядом і ситих. І прокинувся фараон[185].

Згодом Йосип тлумачить фараонові сон:

Ось приходять сім літ, великий достаток у всім краї єгипетськім. А по них настануть сім літ голодних, і буде забутий увесь той достаток в єгипетській землі, і голод винищить край[186].

Після цього Йосип пропонує фараонові кілька порад, як не допустити цього пророцтва — як запобігти не лише голоду, а й де-факто семи рокам надлишку:

А тепер нехай фараон наздрить чоловіка розумного й мудрого, і нехай поставить його над єгипетською землею. Нехай учинить фараон, і нехай призначить урядників над краєм, і нехай за сім літ достатку збирає п’ятину врожаю єгипетської землі. І нехай вони позбирають усю їжу тих добрих років, що приходять, і нехай вони позбирають збіжжя під руку фараонову, на їжу по містах, і нехай бережуть. І буде та їжа на запас для краю на сім літ голодних, що настануть в єгипетській землі, і край не буде знищений голодом[187].

У цьому ми заввиграшки впізнаємо пізнішу кейнсіанську проти-циклічну фіскальну політику. До конкретного практичного застосування цього правила в сучасній економічній політиці ми перейдемо в другій частині книги. Якби ми дотримувалися принципів, як у порадах Йосипа, нам би досить просто вдалося уникнути багатьох проблем.

Самовбивче пророцтво

І ще кілька спостережень: з допомогою оподаткування[188] на рівні 1/5 урожаю (тобто двадцяти відсотків[189]) у роки достатку та відкриття засіків у голодні роки вдалося де-факто перешкодити пророцтву справдитися (у роки достатку були встановлені обмеження й вдалося не допустити голоду — і все завдяки попередникові фіскальної стабілізації). Це хороший приклад того, що коли пророцтво «правдиве», влучне, то часто напророчене й не стається (через «фіскальні» заощадження в роки достатку було створено запаси на голодні роки, тому ніякого голоду взагалі не було). І тут парадокс: якщо ми здатні передбачити проблеми, то вони навіть не обов’язково повинні настати[190]. Тому старозавітні пророцтва були зовсім не детермінованими поглядами в майбутнє, а радше попередженнями й стратегічними варіантами можливого розвитку, розрахованими, зокрема, на якусь реакцію з боку людей. І якщо ця реакція буде адекватною, напророчене не справдиться взагалі[191]. Цей принцип «прокляття пророка» чи «самовбивчого пророцтва» ми знову ж таки знаємо зі сюжету про пророка Йону. Йому, очевидно, було відомо про цю особливість (якщо до пророцтва дослухаються, то воно переважно не станеться), і тому не хотів бути пророком: зрештою, місто Ніневія не було знищено попри те (чи радше саме тому), що Йона це передбачив[192].

Коли нас заздалегідь попереджають про якусь загрозу, ми можемо повністю чи хоча б частково її уникнути. Ні Йосип, ні фараон не були настільки всемогутні, щоб змінити ситуацію з врожаєм чи неврожаєм (у цій ситуації інтерпретація сну була правдивою, а бачення майбутнього — містичним), але їм вдалося уникнути наслідків та імплікації пророцтва (у цій ситуації інтерпретація сну не відповідала майбутньому: адже, зрештою, голоду в Єгипті так і не було якраз завдяки застосуванню розумної й цілком зрозумілої людям економічної політики)[193]. Іншими словами, ніхто не знає майбутнього — навіть пророки, і все тільки тому, що люди певним чином реагують на будь-яку інформацію щодо майбутнього, а це змінює і саме майбутнє, і дійсність пророцтва. Цей принцип стоїть відразу ж навпроти концепту самовиконуваного пророцтва[194], відомого концепту соціології. Деякі пророцтва після їхнього озвучення (і увірування в них) справджуються, а інші ж озвучуванням відвертають майбутні події.

Зверніть також увагу, що перший макроекономічний прогноз історичного майбутнього з’являється у сні. Сон — це ірраціональне, образне й складне для розуміння явище, яке серйозні люди дуже довгий час ігнорували, а останнім часом його реабілітувала лише психологія — стає носієм економічного майбутнього.

До кінця не зрозуміло, чому сьогодні ми хочемо від економістів, щоб вони передбачали майбутнє. Зі всіх соціологічних наук, чи, можливо, навіть і всіх гуманітарних наук економіка найбільше налаштована на майбутнє, інші дисципліни займаються майбутнім набагато менше[195]. Можливо, це взаємопов’язано — адже може скластися враження, що рай економістів знаходиться в майбутньому, тоді як рай соціологів, екологів чи навіть психологів лежить у ностальгійному минулому (де людина жила в гармонії, чи то вже з родиною, природою чи своєю психікою).

Але повернімося назад до Тори. Зверніть також увагу, що в цій історії ніде не вказується жодна причина, чому цей цикл відбувається (це ще прийде згодом). Просто будуть роки достатку, а після них настануть роки голодні. А це в Біблії, яка майже на все має якесь пояснення (здебільшого моральне), досить рідкісний випадок. Власне, тут вона трохи нагадує «Епос про Гільгамеша»: зло (чи добро) просто відбуваються, і наші вчинки не мають на це жодного впливу. Тобто весь цикл жодним чином не пояснюється, власне, навіть не відповідає на запитання «чому»[196].

Моральне пояснення економічного циклу

Воно суттєво відрізняється від пізнішої єврейської інтерпретації, згідно з якою єврейський народ намагається запропонувати причини, чому йому живеться добре чи погано. І причини ці — моральні. Якщо народ чи його представники (найчастіше королі чи священики) живуть згідно з Божими заповідями, тоді Ізраїль виграє в боях[197], його поважають сусідні народи[198], а найважливіше — він економічно процвітає:

І станеться, за те, що ви будете слухатися цих законів, і будете додержувати, і будете виконувати їх, то й Господь, Бог твій, буде додержувати для тебе заповіт та милість, що був присягнув батькам твоїм.

І буде Він любити тебе, і поблагословить тебе, і розмножить тебе, і поблагословить плід твоєї утроби та плід твоєї землі, збіжжя твоє, і сік твій виноградний, і сік твоїх оливок, порід биків твоїх і котіння отари твоєї на тій землі, яку присягнув батькам твоїм дати тобі. Ти будеш благословенний поміж усіма народами, не буде серед тебе безплідного та безплідної, також і між худобою твоєю. ... І ти винищиш всі ті народи, що Господь, Бог твій, дає тобі[199].

Без тіні сорому тепер можемо сказати, що йдеться про першу в світі задокументовану спробу пояснити економічний цикл. Його принцип, який досі лишається загадкою для економістів, пояснюється в Старому Завіті мораллю. У ті часи, коли Ізраїль дотримувався законів і правосуддя, не утискав удів і сиріт, виконував Божі заповіді, цей народ процвітав. Інакше наставала економічна й суспільна криза.

Жодної вдови та сироти не будеш гнобити; якщо ж ти справді гнобитимеш їх, то коли вони, взиватимуть до Мене, то конче почую їхній зойк, і розпалиться гнів Мій, і повбиваю вас мечем...[200]

Ще одним прикладом може стати такий пасаж:

Двадцятого й третього року Йоаша, ... зацарював над Ізраїлем у Самарії Єгоахаз, син Єгу, на сімнадцять літ. І робив він зло в Господніх очах, і ходив у гріхах Єровоама, Неватового сина, що вводив у гріх Ізраїля, і не відхилявся від того. І запалився гнів Господа на Ізраїля, і Він дав їх у руку Газаїла, царя сирійського, та в руку БенГадада, Газаїлового сина, на всі ті дні[201].

З нашої сьогоднішньої перспективи можемо стверджувати, що моральний вимір на досить довгий час повністю зник з економічного мислення, зокрема через введення концепту Мандевілля про приватні вади, які, навпаки, приносили суспільну вигоду (про Мандевілля в мене буде цілий окремий розділ). У такій системі індивідуальна мораль є абсолютно іррелевантною, тому що те щось, що пізніше почали містично називати невидима рука ринку, перетворює в суспільну вигоду навіть приватні вади.

І лише останнім часом економісти знову почали усвідомлювати важливість моралі та довіри, зокрема вимірюючи якісність інституцій, рівня справедливості, бізнес-етики, корупційності тощо та досліджуючи їхній вплив на економіку чи на економічне зростання. Але ж як консолідувати ці дві конфліктні інтерпретації економічного циклу: чи винна в цьому етика, чи ні? Чи можемо ми своїми вчинками впливати на реальність навколо себе, чи є в етики майбутнє? Цим самим ми переходимо до одного з найважливіших питань етики та економіки.

Економіка добра й зла: чи окуповується добро?

Очевидно, що це найскладніше моральне запитання, яке ми тільки могли поставити. Уже тільки те, що ми ставимо це питання посеред розповіді про єврейську філософію, підказує, що на нього існує, мабуть, більше відповідей, аніж учасників дискурсу. Ми також натякаємо, що не в силах цієї книги дати відповідь на це запитання; якщо ж нам вдасться хоча б окреслити основні контури можливих пошуків відповіді, ця спроба не буде марною.

Із вказаного вище тексту випливає, що хороша поведінка економічно вигідна. Мораль для євреїв була найбільшою інвестицією, яку тільки вони могли зробити. Найбільше їхній економіці допоможе дотримання справедливості, нічого більше. Дотримуватися законів та жити згідно з мораллю їм багато воздасться матеріально[202]. Не забуваймо, що в євреїв не було простої відповіді на це питання. У Старому Завіті детально не описуються ані небеса, ані пекло; розплату за добро чи зло не можна було (як алібі) виразити в формі посмертної справедливої розплати (як це, зрештою, робить християнство, див. далі). Про справедливість ми говоримо в контексті життя тут, на землі, моральна розплата мала настати ще за земного життя, це не можна було відкласти на потім, на загробне життя: «Коли праведний ось надолужується на землі, то тим більше безбожний та грішний!»[203]

Схоже спостереження робить також Зомбарт:

Найстаріші форми юдаїзму не мали найменшого розуміння про життя після життя, тоді ще не знали нічого про потойбічне життя. Тому всі відплати й біди могли статися лише на цьому світі.

Якщо Бог вирішить покарати чи нагородити, то повинен це зробити ще за життя людини. Тому всі чесні отримують нагороди на цьому світі, а всі грішники на цьому світі гріхи спокутують.

«Уважно послухай слово моє, — говорить Господь, — щоб міг ти довго жити й процвітати на землі, яку тобі я, Господь Бог Твій, дав Тобі». Тому Йов починає гірко нарікати: «Чого несправедливі живуть, доживають до віку, й багатством зміцняються? Він дорогу мою оточив і я не перейду, Він поклав на стежки мої темряву!

Він стягнув з мене славу мою і вінця зняв мені з голови! Звідусіль Він ламає мене, і я йду, надію мою, як те дерево, вивернув Він...

І на мене Свій гнів запалив, і зарахував Він мене до Своїх ворогів.

Чому на мене припало це зло, адже я весь час ходжу лише його стежками?»[204]

Що ж стосується винагороди за добро, можемо знайти цікаву паралель в іншому контексті, а саме в питанні віддачі десятини:

Прокляттям ви прокляті, а Мене обманили, о люду ти ввесь! Принесіть же ви всю десятину до дому скарбниці, щоб страва була в Моїм храмі, і тим Мене випробуйте, промовляє Господь Саваот: чи небесних отворів вам не відчиню, та не виллю вам благословення аж надмір? І ради вас насварю Я все те, що жере, і воно не понищить вам земного плоду, і не заб’є винограду вам на полі, говорить Господь Саваот. І будуть всі люди вважати вас блаженними, бо будете ви любим Краєм, говорить Господь Саваот[205].

Проте не такі прості пошуки економіки добра й зла. Що тоді робити з Кантовим «моральним виміром етики», якщо етика раптом окуповується? Якщо ми робимо добро заради корисності, то питання етики стає всього лиш питанням раціональності. Іммануїл Кант, найвизначніший сучасний мислитель в галузі етики, навпаки, відповідає, що якщо ми зробимо «моральний» вчинок на основі економічного розрахунку (тобто проведемо гедоністичне розмірковування, див. нижче), очікуючи за це пізніше відплати, мораль з цього вчинку вивітрюється. На думку суворого Канта, відплата анулює етику.

Це питання, у всій своїй гостроті, фігурує ще в Торі. Пошуки «алгоритму розплати за гріх»[206], тобто пошуки правила Божої справедливості на цій землі, стали центральною темою єврейського вчення. Набожні хасиди й їхні послідовники фарисеї, яких ми знаємо переважно з Нового Завіту, вбачали свою набожність у дотриманні визначених, дуже суворих правил. Проф-етичні школи, на противагу їм, основний акцент робили на тому, що немає жодного алгоритму між добром та відплатою за нього. Хороший приклад ми знайдемо у найгарнішій — і водночас найскладнішій — книзі Старого Завіту, у книзі Йова. Роль адвоката диявола (природно) тут приписується Сатані (до речі, це єдине місце в Старому Завіті, де диявол з’являється ось так експліцитно)[207].

І сказав Господь до сатани: Чи звернув ти увагу на раба Мого Йова?

Бо немає такого, як він, на землі: муж він невинний та праведний, що Бога боїться, а від злого втікає. І відповів сатана Господеві й сказав:

Чи ж Йов дармо боїться Бога? Чи ж Ти не забезпечив його, і дім його, і все, що його? Чин його рук Ти поблагословив, а маєток його поширився по краю. Але простягни тільки руку Свою, і доторкнися до всього, що його, чи він не зневажить Тебе перед лицем Твоїм?[208]

Після пережитих Йовом трагедій (до речі, три з чотирьох потрясінь стосувалися його статку), які повинні були довести, що Йов не робить добро ради прибутку, за Йовом приходять його друзі. Їхня суперечка (яскравий зразок періоду розквіту єврейської поезії та філософії) більш-менш крутиться навколо того, як «друзі» намагаються переконати Йова, що він повинен був якось згрішити, і цим заслужив Божу кару. Вони не здатні уявити ситуацію, у якій би Йов, будучи невинним, страждає без причини. Втім, Йов наполягає на своєму, що покарання він не заслужив, оскільки нічим не провинився: «Знайте тоді, що Бог скривдив мене, і тенета Свої розточив надо мною!»[209].

Ця думка, на перший погляд, збігається зі згаданою вище тезою справедливої відплати. Проте Йов лишається справедливим, навіть якщо йому це невигідно:

Ось Він мене вб’є, і я надії не матиму, але перед обличчям Його про дороги свої сперечатися буду![210]

І далі:

Ось я суд спорядив, бо я справедливий, те знаю! Хто той, що буде зо мною провадити прю? Бо тепер я замовк би й помер би...

Йов живе морально не тому, що це вигідно. Він не згрішить, навіть якби його єдиною нагородою була смерть. Яку економічну вигоду він з цього може мати?

Добро outgoing, добро incoming

Проте в житті буває, що справедливі страждають, а несправедливі живуть у добрі й достатках. Тож який онтологічний статус у добра? Яка логіка? Чи корелює добро й зло, яке робимо ми, (outgoing) з добром і злом (справедливою відплатою), які з нами стаються (incoming)? З вказаного вище здається, що цей зв’язок виникає випадково. Чому тоді краще робити добро, ніж зло (outgoing), якщо кінцевий результат (incoming) — абсолютно випадковий? Окрім книги Йова, автор найбільше помічає цю властивість також у біблійній Книзі Еклезіястовій:

Є марнота, яка на землі діється, що є справедливі, що лихо спадає на них, мов за вчинок безбожних, а є безбожні, що добро спадає на них, мов за чин справедливих! Я сказав, що марнота й оце!..[211]

Це ж саме вповні й з усією гіркотою усвідомлює і псалміст:

А я, мало не послизнулися ноги мої, мало не посковзнулися стопи мої, бо лихим я завидував, бачивши спокій безбожних, бо не мають страждання до смерти своєї, і здорове їхнє тіло, на людській роботі нема їх, і разом із іншими людьми не зазнають вони ударів[212].

Чому ж тоді робити добро? Адже часто наділом багатьох біблійних персонажів були страждання. Відповідь може звучати лише одна: для самого добра. Сила добра в тому, що воно може бути винагородою саме по собі. Добро знаходить свою відплату, яка може, але не повинна набувати матеріального втілення, втім, про мораль у справжньому значенні слова не можна говорити в економічному вимірі продуктивності та розрахунків. Завданням кожного єврея було робити добро, без огляду на те, чи це окупиться, чи ні. Якщо добро нам повертається, то це радше бонус[213], а не причина творити добро. Добро й відплата не корелюють між собою.

У Старому Завіті ця думка набуває нового значення. Ми вже отримали своє добро (incoming). Тому ми повинні робити добро (outgoing) з вдячності за добро (incoming), яке нам було дано в минулому[214].

Ще одна невелика заувага до моралі та аскези. Як ми побачимо трохи згодом, зокрема в контексті вчення стоїків і епікурейців, важливу роль в економіці добра й зла відіграє питання, чи може людина насолоджуватися земним життям. Тобто чи є в неї право очікувати максималізації зиску? Чи може вона претендувати на матеріальну чи емоційну винагороду за зроблене добро? Іммануїл Кант дотримувався думки, що якщо за добро (outgoing) нам відплатять добром (incoming), тоді ми не зробили нічого похвального чи морального, оскільки підвищення нашої корисності (без різниці — з розрахунку чи заплановано) заперечує моральність нашого вчинку.

Євреї пропонують цікавий компроміс між ученнями стоїків та епікурейців. Ми ще говоритимемо про них детальніше, тому поки що лише коротко: стоїкам було заборонено шукати вигоди для себе чи корисності, вони не могли орієнтуватися чи розраховувати на неї. Вони повинні були просто жити відповідно до правил (найслабшим місцем цієї школи було пояснити, звідки ці екзогенно дані правила беруться і чи вони універсальні) та лишатися байдужими до результатів своїх учинків.

Епікурейці ж діяли з ціллю максимізувати корисність та не зважали на правила (правила ендогенно розвивалися відповідно до того, що збільшувало корисність — це один з основних тріумфів епікурейської школи); їм не потрібні були екзогенно дані норми, вони стверджували, що зможуть «вирахувати» їх для кожної даної ситуації зі самої ситуації).

Єврейська віра пропонує компромісний варіант:

Тішся, юначе, своїм молодецтвом, а серце твоє нехай буде веселе за днів молодощів твоїх! І ходи ти дорогами серця свого й видінням очей своїх, але знай, що за все це впровадить тебе Бог до суду![215]

Іншими словами, існують чіткі (екзогенно) встановлені правила, яких потрібно дотримуватися, які не можна порушувати. Проте в межах цих кордонів можна й навіть потрібно покращувати свою корисність. Якщо говорити термінами сучасної мейнстрімної економіки, індивіду радять провести оптимізацію корисності, яка лімітується бюджетними обмеженнями. Іде заклик до обмеженої оптимізації. Існує також певний симбіоз між легітимністю пошуків власної вигоди (тобто насолоджування життям) та дотриманням правил, які не обговорюються та які не є предметом оптимізації. Релігія Старого Завіту не сприймалася як аскетична віра, що забороняє земні радощі. Навпаки, людині було дано цей світ чи, якщо хочете, життя, щоб вона черпала з нього корисність. Проте здобування вигоди для себе не може шкодити екзогенно встановленим правилам. «Завдання юдаїзму — тренувати та виховувати безмежне бажання багатства так, що ринкова активність та споживання діяли в межах Богом встановленої моралі»[216].

Пізніше християнство знову повернулося до більш аскетичного погляду[217] на пошуки корисності, тобто насолоджування життям. Серед багатьох інших хорошим прикладом може стати притча про Лазаря:

Один чоловік був багатий, і зодягався в порфіру й віссон, і щоденно розкішно бенкетував. Був і вбогий один, на ім’я йому Лазар, що лежав у воріт його, струпами вкритий, і бажав годуватися крихтами, що зо столу багатого падали; пси ж приходили й рани лизали йому... Та ось сталось, що вбогий умер, і на Авраамове лоно віднесли його Анголи.

Умер же й багатий, і його поховали. І, терплячи муки в аду, звів він очі свої, та й побачив здаля Авраама та Лазаря на лоні його. І він закричав та сказав: Змилуйся, отче Аврааме, надо мною, і пошли мені Лазаря, нехай умочить у воду кінця свого пальця, і мого язика прохолодить, бо я мучуся в полум’ї цім!.. Авраам же промовив: Згадай, сину, що ти вже прийняв за життя свого добре своє, а Лазар так само лихе; тепер він тут тішиться, а ти мучишся.[218]

Іншими словами, тут ніби говориться: багатий чудово прожив життя на землі, а тому він страждатиме після смерті, і навпаки, бідний буде благословенний на небі, тому що не дочекався добра на землі. Врешті-решт ми так і не знаходимо жодних згадок про моральність багатія Лазаря (ми лише екстраполюємо її з історії, втім, сама історія не вважає цей параметр важливим). Єдина відмінність між ними полягає в тому, що багатій насолоджувався високим рівнем достатку ще на землі, тоді як Лазар страждав.

До відносин між добром, яке ми робимо, і добром, яке отримуємо, ми ще повернемося в окремому розділі в другій частині книги, де різні погляди на етику та мораль помістимо на символічні вісі добра та зла.

Любити закон

Євреї мусили не лише дотримуватися завіту (влучніше було б вжити слово договір), а й любити його, тому що він хороший. Відносини зі завітом мали бути відносинами не обов’язку[219], а вдячності, любові. Євреї повинні були робити добро (outgoing), тому що з ними добро (incoming) вже сталося.

І сказав був до мене Господь: Устань, іди в похід перед народом. І ввійдуть вони, і посядуть той Край, що Я присягнув був їхнім батькам дати їм. А тепер, Ізраїлю, чого жадає від тебе Господь, Бог твій? Тільки того, щоб боятися Господа, Бога твого, ходити всіма Його дорогами, і любити Його, і служити Господеві, Богу твоєму, усім серцем своїм і всією душею своєю, виконувати заповіді Господа та постанови Його, що я наказую тобі сьогодні, щоб було тобі добре. Тож належить Господеві, Богу твоєму, небо, і небо небес, земля й усе, що на ній.

Тільки батьків твоїх уподобав Господь, щоб любити їх, і вибрав вас, їхнє насіння по них, зо всіх народів, як бачиш цього дня. І ви обріжете крайню плоть свого серця, а шиї своєї не зробите більше твердою, бо Господь, Бог ваш Він Бог богів і Пан панів, Бог великий, сильний, та страшний, що не подивиться на обличчя, і підкупу не візьме. Він чинить суд сироті та вдові, і любить приходька, щоб дати йому хліба й одежу. І будете ви любити приходька, бо приходьками були ви самі в єгипетськім краї. Господа, Бога свого, будеш любити, Йому будеш служити, і до Нього будеш горнутись, а Йменням Його будеш присягати. Він хвала твоя, і Він Бог твій, що з тобою зробив був великі та страшні діла, які бачили очі твої. Сімдесятьма душами зійшли були твої батьки до Єгипту, а тепер, щодо численности, Господь, Бог твій, зробив тебе, як зорі на небі![220]

Це повна протилежність сучасної правової системи, у якій природно не фігурує навіть натяк на любов чи вдячність. Проте Господь очікує повної інтерналізації заповідей та їхнього виконання саме з любові, а не обов’язку. У жодному разі це не могло відбуватися на основі настільки поширеного в сучасній економіці cost-benefit аналізу, аналізу зисків і витрат, який визначає, де окупиться порушення закону, а де ні (розраховується на основі вірогідності бути впійманим та розмірі штрафу vis-à-vis[221] потенційного прибутку). Наведімо кілька прикладів:

І покладете ви ці слова Мої на свої серця та на свої душі, і прив’яжете їх на знака на руці своїй, і вони будуть пов’язкою між вашими очима[222].

І псалміст більше говорить про любов до закону, ніж про його рабське виконання: «Як я кохаю Закона Твого, цілий день він розмова моя!.. Тому я люблю Твої заповіді більш від золота й щирого золота»[223]. Чи в іншому місці: «Блажен муж, що... в Законі Господнім його насолода, і про Закон Його вдень та вночі він роздумує!»[224]. Цей мотив багато разів повторюється в Старому Завіті, а принцип робити добро (outgoing) на основі апріорі отриманого добра (incoming) перейняв і Новий Завіт. Спокутування загалом ґрунтується на апріорному принципі, усі наші вчинки виходять із попереднього добра. Зомбарт теж звертає увагу на любов і повагу у ставленні євреїв до Закону:

Найвлучніше це описав Йосип [Флавій]: «Запитайте першого єврея, якого зустрінете, про його закони, і він вам їх перерахує, мовби з рукава сипав, краще, ніж власне ім’я. Пояснення цьому криється в науці, яку проходить кожна єврейська дитина, а також те, що важливу частину їхнього богослужіння становлять читання та тлумачення уривків зі Святого Письма. За рік Тора прочитується від початку до кінця. До того ж основний обов’язок кожного єврея — вчити Тору. “І пильно навчиш цього синів своїх, і будеш говорити про них, як сидітимеш удома, і як ходитимеш дорогою, і коли ти лежатимеш, і коли ти вставатимеш.” (Повторення Закону 6:5)... Талмуд для єврея становив найбільше багатство, це було дихання його життя; сама його душа»[225].

Наведена вище цитата гарно ілюструє, що закони й правила відіграють центральну роль у єврейській релігії. Проте їх абсолютне сприйняття є типовим лиш для правил і законів, що вказуються в Торі — законі, визначеному Богом[226].

Наступна відмінність теж дуже показова: єгиптяни повинні були любити своїх правителів[227], тоді як євреї — Господа і його завіт. Закони, дані Богом, — обов’язкові для єврея, а Бог — абсолютне джерело всіх цінностей, тому має існувати шлях, як подолати закони людські. У сусідніх культурах домінував божественний (і майже всесильний) статус правителя, тоді як у євреїв приму грав закон[228]. Людські закони, якщо вони конфліктують з обов’язками, які встановив Бог, підпадають під особисту відповідальність, і єврей не може просто так доєднатися до більшості, навіть якщо це дозволено законом. Етика, концепт добра, у цій культурі має вищість над усіма іншими місцевими законами, правилами й звичками. «Не будеш з більшістю, щоб чинити зло. І не будеш висловлюватися про позов, прихиляючись до більшости, щоб перегнути правду»[229].

Свобода номадів та зв’язаність міст

У контексті звільнення з єврейського рабства ключовою цінністю в єврейському світогляді стає свобода та відповідальність. Євреї, первісно номадське кочове плем’я, перш за все цінували розкутість та виростали в постійній свободі руху. Вони віддавали перевагу саме такому стилю життя перед осілим сільськогосподарським життям міським, який, їм здавалося, зв’язує їх[230]. Євреї були пастухами — а сільськогосподарське життя вимагає осісти на одному місці.

Єврейський ідеал — це райський сад Едем, а не місто[231]. Гребування міською цивілізацією чи тенденція бачити в ній огріхи та спосіб життя, який зв’язує їх, виражається в Старому Завіті різними натяками та недомовками в багатьох місцях. Будівництву славнозвісної вавилонської вежі передує преамбула: «І сказали вони: Тож місто збудуймо собі, та башту, а вершина її аж до неба. І вчинімо для себе ймення, щоб ми не розпорошилися по поверхні всієї землі»[232]. Авраам вибирає собі пасовища, тоді як Лот осідає в (на жаль, грішних) містах Содомі та Гоморрі[233]. Численні натяки з’являються навіть у «Пісні пісень», де коханці можуть насолоджуватися своєю любов’ю в садах та винарнях за містом, тоді як епізоди, які розігруються в місті, справляють гнітюче враження.

Мандрівний єврейський етос досить часто починається з Авраама, який залишив халдейське місто Ур через наказ Господа: «І промовив Господь до Авраама: Вийди зо своєї землі, і від родини своєї, і з дому батька свого до Краю, який Я тобі покажу»[234]. Уміння бути мобільним, не сковувати себе багатством — дуже цінна характеристика. Такий спосіб життя несе за собою, ясна річ, величезні економічні наслідки. По-перше, таке суспільство поєднували набагато тісніші зв’язки, де нікому б і на думку не спало почати сумніватися, що всі залежать один від одного й всі разом залежать від свого Господа. По-друге, їхні часті подорожі також передбачали, що людина не може мати більше, ніж вона здатна забрати з собою, накопичення матеріальних статків не мало особливої ваги — саме тому, що фізична вага (маса) речей прив’язує до одного місця.

До того ж вони чудово розуміли двосторонність тонкого зв’язку між власником і власністю. Матеріальні статки, які нам належать, до певної міри володіють нами й зв’язують нас. Якщо ми колись звикнемо до певного матеріального комфорту, потім буває дуже складно з ним розлучитися, піднятися й іти далі. Ми знаходимо дилему свободи й комфорту ще в історії з пустелі Синай. Після того, як ізраїльтян вивели з єгипетського рабства, вони починають ремствувати на Мойсея:

А збиранина, що була серед нього, стала вередувати, і також Ізраїлеві сини стали плакати з ними та говорити: Хто нагодує нас м’ясом?

Ми згадуємо рибу, що їли в Єгипті задарма, огірки, дині, і пір, і цибулю, і часник. А тепер душа наша в’яне, немає нічого, тільки манна нам перед очима[235].

Один із найбільших подвигів Мойсея полягав у тому, що йому вдалося пояснити своєму народу раз і назавжди, що краще лишатися голодним і вільним, аніж стати рабом з «їжею задурно»[236]. Якщо вже ми згадали про «обід на дурняк», то варто пам’ятати, що весь народ був переконаний, що отримує їжу задарма, і ніхто не здогадався, що ця безкоштовність коштувала їм їхньої власної свободи, а до певної міри й життя загалом.

Літо милості, підбору, десятин та милостині, або як уникнути содому

У Старому Завіті знаходимо вражаючий комплекс соціально-економічних положень, які не так часто зустрінемо в інших народів того часу. Адже окрім індивідуальної корисності, в єврейському вченні вперше проглядаються і натяки на концепт максимізації корисності загальносуспільної, що втілена в талмудичному принципі Kofin al midat S’dom, який можна перекласти як «не потрібно поводитися на спосіб Содому» і не забувати піклуватися про слабших членів суспільства. У цьому розділі ми говоритимемо про десятини, милостиню, роки милості та інші обов’язки, які мали формувати стабільніше суспільне середовище та базове соціальне страхування.

Шабат — літо милості

Один із таких соціальних заходів — це інститут милосердного літа. Про цю систему більш-менш детально пояснює, зокрема, 25-й розділ Книги Левит:

Промовляй до Ізраїлевих синів, та й скажеш їм: Коли ви ввійдете до землі, що Я даю вам, то святкуватиме земля та суботу для Господа. Шість літ будеш засівати своє поле, і шість літ обтинатимеш свого виноградника, і збиратимеш урожай його, а сьомого року субота повного відпочинку буде для землі, повний відпочинок, субота для Господа: поля свого не будеш обсіювати, а виноградника свого не будеш обтинати. Саморослого колосу жнив твоїх не будеш жати, а ґрон з необрізаних виноградин твоїх не збиратимеш, рік повного відпочинку буде для землі[237].

Через кожні 49 років[238] настає літо милосердя, коли вся нерухома власність повертається в руки її перших власників (згідно з початковим планом, відповідно до якого країну було розділено між окремими племенами, які прийшли в Ханаан)[239]. У ювілейному році треба було прощати борги[240], а ізраїльтяни, які через свої борги опинилися в рабстві, мали вийти на свободу[241]. До речі, на цей рік також скасовували обов’язок сплачувати податки.

На ці положення можна дивитися як на тогочасний антимонопольний та соціальний запобіжний захід. Очевидно, економічна система вже тоді мала тенденцію до нагромадження багатства, а отже, й сили. Здається, такі положення мали би перешкоджати цьому процесу (без необхідності в регуляційному органі). П’ятдесят років приблизно відповідає середньому віку тогочасних людей, тому, очевидно, мало би йтися про ліквідацію проблеми заборгованості, що переходить з покоління в покоління. Нащадок бідного батька чи батька, що вліз у борги, отримував назад свою ділянку та міг почати господарювати заново. Огріхи батьків (погане господарювання) уже не звалювалися на голови їхніх синів та доньок. Так само й успіхи не успадковувалися лінійно, як у звичайній економічній системі. У шумерському Кодексі Хамурапі була схожа практика: регулярно прощалися борги, до того ж кожні три роки[242]. Це дуже цікаве спостереження, тому що здається, що в найстарших суспільств, які (з легкою підозрою) схвалювали позику під відсотки, разом з тим були й інструменти милосердя, які анульовували борги (через певний час)[243]. Тобто коли потрібно було «продати» землю, це був не продаж, а оренда. Ціна (оренда) нерухомості залежала від того, через скільки років буде милосердне літо. Отже, тогочасні люди усвідомлювали, що вони можуть обробляти землю, але в останній інстанції ми все ж усього лиш «гості та зайди», які тільки на деякий час орендують цю землю. Значить, усю землю й багатство нам дає Господь. «Господня земля, і все, що на ній, вселенна й мешканці її»[244]. Тому людина на землі — лише орендар, а весь маєток — тимчасовий. За оренду потрібно розраховуватися, платячи десятини та дотримуючись законів, визначених Господом. Літо милосердя — це нагадування про те, що земля насправді не належить її людським власникам.

У році того ювілею вернетесь кожен до своєї посілости. А коли продасте що своєму ближньому, або купите з руки свого ближнього, не обманюйте один одного. За числом років по ювілеї купиш від ближнього свого, за числом років урожаю він продасть тобі.

За многістю літ побільшиш ціну тієї купівлі, а за малістю літ зменшиш ціну тієї купівлі, бо він продає тобі число літ урожаю[245].

На всю продану землю чи людей, яких продали в кабалу, поширювалося правило, що новий власник зобов’язаний перепродати назад землю чи раба, як тільки в початкового власника чи в проданого в рабство з’являлася можливість відкупити втрачене самому чи з допомогою родичів. А якщо ж він не здатен цього зробити, тоді раб повинен чекати п’ятдесят років і в милосердне літо його відпустять на волю безкоштовно. «А земля не буде продаватися назавжди, бо Моя та земля, бо ви приходьки та осілі в Мене»[246].

Ця фраза дуже точно передає переконання, що нікого з ізраїльтян не можна назавжди позбавити свободи й спадку. І не в останню чергу ця система нагадує нам, що ми не будемо вічними власниками, і поле, яке ми оремо, не наше, а Господа. Літо милосердя ще раз наголошує, що ми тут лише подорожні, і ніщо матеріальне з цього світу нас не врятує, ми нічого з собою не візьмемо, і все, що в нас є, — це лише певний тип оренди. Ми лиш проходимо через цей світ. Матеріальні багатства тут залишаться, тоді як нас уже тут не буде.

Підбирати залишки

Важливою частиною соціального устрою того часу було також право підбирати залишки, що в часи Старого Завіту забезпечувало найбіднішу верству населення принаймні основною стравою. Будь-хто, у чиїй власності було поле, мав за обов’язок не збирати врожай до останньої зернини, а залишити рештки на полі для бідних.

А коли ви будете жати жниво вашої землі, не дожинай краю поля твого, а попадалих колосків жнива твого не будеш збирати, для вбогого та для приходька позоставиш їх. Я Господь, Бог ваш![247]

Або ж:

Коли будеш жати жниво своє на своїм полі, і забудеш на полі снопа, не вернешся взяти його, він буде приходькові, сироті та вдові, щоб поблагословив тебе Господь, Бог твій, у всім чині твоїх рук[248].

Десятини й рання соціальна мережа

Обов’язком кожного ізраїльтянина було віддавати десяту частину зі всього врожаю. Він мав розуміти, від кого отримав усе своє майно, і цим самим віддячити йому. Якщо мова йшла про врожай, Богові належали перші збори врожаю. Усе, що ізраїльтяни продукували, вони не вважали лише своєю власністю, а кожен десятий сніп віддавали Господу. Ці десять відсотків ішли на храм. А кожного третього року ці десятини розділялися між левитами, вдовами, сиротами та приїжджими[249]. Згодом і в християнській ері церковні інституції багато століть поспіль виконували функцію соціальної мережі.

Тож таким чином в ізраїльтян ми можемо знайти корені не лише традиційно поширеного на заході перерозподілу багатства на користь найбідніших, але й добре обґрунтований концепт економічного регулювання, тісно пов’язаний зі соціальною політикою. Адже в юдаїзмі благодійність сприймається не як прояв доброти, а як обов’язок. Таке суспільство має право регулювати свою економіку так, щоб вона могла компенсувати обов’язок милосердя. «Якщо перед суспільством стоїть обов’язок забезпечити нужденних їжею та речами першої необхідності, дати дах над головою, значить, воно має й моральне право та обов’язок збирати з цією метою у своїх громадян податки. Для виконання цього обов’язку також може регулювати ринок, ціни та боротьбу конкурентів таким чином, щоб захистити інтереси найслабших своїх членів»[250].

Ще один фактор, який посилював соціальну мережу, — це інститут подання милостині та інші прояви жалості щодо бідних. Господь неодноразово нагадував своїм людям через пророків, чого він хоче: «Бо Я милости хочу, а не жертви»[251]. Йшлося про добровільні внески, донор безпосередньо контактував з отримувачем, а отже, знав, кому він дає гроші, кому вони і як потрібні, як він їх використає.

За Мойсеєвими законами, члени родини повинні були попіклуватися про тих, у кого помер годувальник (вдови, сироти). Брат повинен був взяти за дружину вдову по своєму небіжчику-брату. Перший син, який у них народжувався, вважався сином покійного чоловіка, і він догодовував матір на старості. Що цікаво: вдови нічого не успадковували від небіжчиків-чоловіків, і часом їм доводилося після овдовіння повертатися до своїх батьків. У воєнні часи у вдів було право на частину військових трофеїв, а їхні гроші в період загрози зберігалися в храмі, де вони дуже часто й працювали помічницями левитів. По всьому Старому Завіті, і зокрема в книзі Повторення Закону, є згадки про вдів та сиріт. Вони перебувають під особливим Божим захистом і тим, хто до них погано ставиться, загрожує Божий суд.

Підіймає нужденного з пороху,

підносить убогого зо смітників,

щоб посадити з вельможами

й престол слави їм дать на спадщину,

бо Господні основи землі,

і на них Він поставив вселенну[252].

Хто тисне нужденного,

той ображає свого Творця,

а хто милостивий до вбогого,

той поважає Його[253].

Хто вухо своє затикає від зойку убогого,

то й він буде кликати, та не отримає відповіді[254].

А приходька не будеш утискати та гнобити його,

бо й ви були приходьками в єгипетськім краї.[255]

Окрім вдів та сиріт, Старий Завіт бере також під свій соціальний захист і переселенців[256]. На них мали поширюватися ті самі правила, що й на ізраїльтян — не можна було їх дискримінувати за їхнє походження: «Суд один буде для вас, приходько буде як тубілець. Бо Я Господь Бог ваш!»[257]. В іноземців було таке саме право підбирати залишки, як і в будь-якого ізраїльтянина. Що також цікаво, у Біблії іноземці жодного разу не називаються приходьками чи чужинцями, чи будь-яким іншим неприємним словом[258]. Усюди вони згадуються як гості. І в цьому контексті досить часто звучить нагадування для ізраїльтян, що й вони колись були рабами в Єгипті. Вони ще пам’ятають про свої найгірші часи, а тому повинні люб’язно ставитися до своїх рабів, а тим більше до гостей. «А виноградника свого не вибереш до решти, а попадалих ягід виноградника свого не будеш збирати, для вбогого та для приходька позостав їх»[259].

Усі описані вище правила свідчать про те, що спільнота та її співдружність відіграють центральну роль у єврействі. Однак маючи стільки обов’язків, досить складно добитися їх реального виконання. Тому в тих випадках, де це можливо, виконання обов’язків відбувається поступово, шар за шаром. У Талмуді благодійна діяльність ділиться відповідно до кількох цільових груп з різним ступенем пріоритетності, які розміщаються, можна сказати, згідно з правилом субсидіарності.

Юдаїзм розрізняє різні ступені відповідальності щодо нужденних.

При тлумаченні обов’язку позичати гроші нужденним (Вихід 22:24) з Талмуду випливає, що перший обов’язок кожної людини — забезпечити фінансово членів своєї родини. Забезпечивши їхні потреби, людина повинна попіклуватися про потреби свого міста. І лише потім, забезпечивши потреби свого міста, людина повинна піклуватися про інші міста (Baba Mezia 71a)[260].

Найяскравіше ці відмінності проглядаються на прикладі обов’язків щодо по-різному суспільно віддалених груп, зокрема у випадку позичання під процент, де лінією розмежування є (не) приналежність боржника до єврейської спільноти.

Абстрактні гроші, заборонені відсотки й наша бо(р)гова епоха

Складається враження, що сучасний світ базується на грошах та боргах і, можливо, колись ми увійдемо в історію як боргова епоха. І в майбутньому всі з великим зацікавленням стежитимуть за розвитком цього процесу. Гроші, борг, відсотки — це все те, без чого ми вже навряд чи уявляємо суспільство. Кейнс навіть вважає відсоткову ставку та накопичення капіталу рушійною силою сучасного прогресу[261]. Проте вже на самому початку їхній розвиток був тісно пов’язаний з етичними правилами, вірою, символікою та довірою.

Перші гроші були в формі глиняних табличок, на які в Месопотамії записували борги. Борги були переносними, тому борги перетворилися в оборотний капітал. Зрештою, «зовсім невипадково, що англійське слово credit, кредит, походить від латинського credo, вірю»[262]. До нас дійшли таблички, написані ще п’ять тисяч років тому, і таким чином стали найдавнішими писемними пам’ятками, які збереглися до нашого часу. Монети з’явилися лише в 600 р. до н. е., їх знайшли неподалік від храму Артеміди в місті Ефес. Монети нічим особливо не відрізнялися від сучасних, на них було зображення лева, обличчя богині Артеміди чи сова. У Китаї монети запровадили лише в 221 р. до н. е[263]. До певної міри навіть можна сказати, що початковою валютою був кредит, тобто довіра. Вона упредметнюється, матеріалізується, втілюється в монетах, але ж очевидно, що «гроші — це не метал», навіть якщо це дуже рідкісний метал, мова йде радше про «матеріалізацію віри»[264], а гроші взагалі не мають нічого спільного зі своїм носієм (металом, глиняною табличкою чи папером). «Гроші — це питання довіри, чи навіть віри»[265]. Це дуже гарно передає чеське слово на позначення кредитора, věřitel, що дослівно означає «той, хто вірить (боржникові)». Гроші — це чистий соціальний абстракт. Це суспільна домовленість, неписаний договір[266]. Використання золотого стандарту має те ж значення, що й використання глиняного стандарту. Ще первісні народи зрозуміли, що валюта, засіб обміну, немає зі своїм носієм абсолютно нічого спільного. Інколи метали бувають носіями довіри, але так само це може бути й земля. Земля, найпоширеніший «товар», який є всюди, лежить у нас під ногами — ця сама земля, «порох землі», з якого в Старому Завіті Бог створив Адама. Перша людина й перший гріш були плодами пороху землі[267].

Ще одна цікавинка. Взагалі першу згадку про першу грошову операцію, яка згадується в Старому Завіті, ми знайдемо в історії про Авраама, з якою пов’язаний також досить дивний випадок. Ідеться про продаж поля, яке Авраам купує в хетейців, щоб поховати там свою дружину Сару[268]. Проте хетейці хотіли його подарувати, а не продати. Аж до цього місця всі задокументовані в Старому Завіті майнові операції були негрошовими, а майнові права змінювалися через дар[269]чи силою (Авраам отримує досить великий військовий трофей від королів, які напали на Содом і Гоморру)[270]. І під час цієї першої грошової операції Авраам наполягає, що хоче купити поле за «гроші повної ваги», і відмовляється від пропозиції подарувати йому місце для гробу, та ще й двічі. Аж дивно, наскільки детально описується цей процес, і при цьому ані словом ніхто не обмовляється про саму ціну. Про символіку подарунків ми поговоримо трохи далі в розділі, присвяченому християнству.

З первісним кредитом, тобто грошима, нерозривно пов’язані відсотки. Для євреїв проблема відсотків була соціальною темою: «Якщо позичиш гроші народові Моєму, бідному, що з тобою, то не будь йому, як суворий позичальник, не покладеш на нього лихви»[271]. Дискусія про те, чи це гріх — брати лихву, чи ні, тривала тисячоліття. У Старому Завіті на євреїв поширюється очевидна заборона обкладати відсотками їхніх братів-євреїв.

Не будеш позичати братові своєму на відсоток срібла, на відсоток їжі та всякої речі, що позичається на відсоток. Чужому позичиш на відсоток, а братові своєму не позичиш на відсоток, щоб поблагословив тебе Господь, Бог твій, у всьому, до чого доторкнеться рука твоя на тій землі, куди ти входиш на володіння її[272].

Християни пізніше цю заборону поширили й на себе, і досить довго брати відсотки за позику було заборонено й публічно каралося. Хай там як, часом позичати доводилося кожному, а без відсотків ніхто би не позичив. А оскільки християни нечистим народом вважали саме євреїв (ще один приклад парадоксу історії), тому християнські авторитети дозволяли, чи радше схвалювали те, що євреї позичають під відсотки. Адже це була одна з тих небагатьох професій, яку вони могли виконувати в середньовічній Європі.

Зрештою, яскраве свідчення про це нам залишив Вільям Шекспір у п’єсі «Венеціанський купець», де один з основних анти(героїв) — це єврей Шилок, який у разі несплати позики хоче в заставу фунт м’яса з тіла поручителя. Євреї у Венеції у IV столітті були кредиторами. Як зауважив економічний історик Ніал Ферґюсон, коли Шилок говорить про Антоніо: «Антоніо хороша людина», він має на увазі не його моральні якості, а здатність виплачувати (і все одно він страхує ризик, який усе ще лишається, немонетизованим способом, а саме фунтом його м’яса). Це було якраз у ті часи, коли євреї навчилися виконувати це ремесло краще, ніж будь-хто інший. Зрештою, термін банк походить від італійського banci, тобто лавки, на яких сиділи єврейські кредитори[273].

Однак євреї ставилися обережно не лише до відсотків, але й до боргів загалом. Окрім уже згаданого прощання боргів, існували й чітко визначені рамки, за які не можна було заходити при встановленні поруки чи несплаті боргів. Не можна було допускати, щоб хтось влазив у борги настільки, щоб це загрожувало йому втратити джерело своїх засобів для існування: «Ніхто не візьме в заставу долішнього каменя жорен або горішнього каменя жорен, бо він душу взяв би в заставу»[274].

Проте повернімося до старозавітної заборони вимагати відсотки. Початково її задумували як соціальний інструмент. Тоді позичали бідні, у яких не було іншої можливості, тобто йшлося про соціальні позики (на відміну від нашого часу, коли ми позичаємо не через необхідність, але для достатку). Коли ж бідний позичає з нужди, його б не мали ще більше обтяжувати відсотками.

А коли збідніє твій брат, а його рука неспроможною стане, то підтримаєш його, приходько він чи осілий, і житиме він із тобою. Не візьмеш від нього лихви та прибутку, і будеш боятися Бога свого, і житиме брат твій з тобою. Срібла свого не даси йому на лихву, і на прибуток не даси їжі своєї[275].

Проте упродовж історії значення позики змінилося, і позичали, зокрема, багаті для подальшого інвестування, так само як це було в випадку Шилока та поручителя Антоніо (Антоніо був купцем, його багатство саме десь пливло в морі). Але в такому випадку забороняти відсотки вже не мало великого етичного сенсу. Про щось подібне пише й Фома Аквінський. Саме в роки його життя почала послаблюватися сувора заборона позичати з лихвою, частково й його заслугами.

Сьогодні гроші та борг зайшли так далеко та досягли такого домінантного становища в суспільстві, що, оперуючи боргом (фіскальна політика), відсотком чи грошовим резервом (монетарна політика), можна до певної межі впливати на ситуацію в суспільстві загалом. Гроші більше не відіграють лише своєї класичної ролі (засіб обміну, носій цінності тощо), проте й мають значення набагато більше, сильніше: вони можуть стимулювати, підганяти (чи, навпаки, сповільнювати) всю економіку. Існує навіть одна економічна школа, яка слово «гроші» винесла собі в назву, — монетаризм. Відповідно до вчення цієї школи, яку представляє, зокрема, Мільтон Фрідман, управління грошовими резервами — це первинний спосіб регулювання економічної активності. Подібні процеси можуть відбуватися лише в високо монетарному суспільстві, ключовою характеристикою якого є залежність від боргів та відсотків.

До речі, купюри та монети (тобто символічні носії оборотних засобів) нам не належать[276]. Це власність національних банків, тому, наприклад, ми не можемо їх знецінювати (чи навіть їх друкувати, тут конкуренція взагалі не діє)[277]. Ба більше: ви не можете вирішити не приймати гроші, не схвалювати їх, не поважати.

Гроші як енергія, а ВВП як внутрішній борговий продукт

Розпочнімо з того, що осудливе ставлення до лихви було прерогативою не лише старозавітної релігійності. У цього явища сильна антична традиція, яка походить ще з-під пера Аристотеля. Аристотель засуджував відсотки[278] не лише з моральної точки зору, але також і з причин метафізичних. Фома Аквінський теж розділяв схожі побоювання щодо відсотків і стверджував, що час нам не належить, а отже, ми не можемо претендувати на відсотки.

І саме цей зв’язок грошей та часу дуже цікавий. Адже гроші можна вважати енергією, яка вміє подорожувати, окрім усього іншого, ще й в часі. Ця енергія дуже корисна, але водночас і небезпечна. Куди б ви її не помістили в часопросторовому континуумі, всюди почне щось відбуватися. Гроші як форма енергії можуть подорожувати в трьох вимірах: соціально-вертикально (той, у кого є капітал, позичає тому, у кого його немає, покупець — продавцеві і т. д.), горизонтально (швидкість і вільність горизонтального, тобто географічного руху стала супровідним явищем — чи рушійною силою? — глобалізації). Проте гроші можуть (на відміну від людей) рухатися і в часі. Просте й швидке переміщення грошей у цьому третьому вимірі простору якраз і можливе завдяки відсоткам. Гроші — це абстрактний конструкт, а тому їх не пов’язує ані матерія, ані простір, ані навіть час. Тобто гроші ніби й не існують у матеріальній дійсності, вони існують на іншому рівні, на рівні загальноприйнятої (й утримуваної за рахунок довіри) соціальної фікції. Буде достатньо слова, наприклад, письмової чи усної обіцянки («починайте працювати, я заплачу»), і в Дубаї почнеться будівництво велетенського хмарочосу. Звісно ж, банкноти й монети не можуть подорожувати в часі, але це лише символи, матеріалізація чи інкарнація маленької частини цієї енергії. Завдяки цій властивості грошей ми можемо енергетично розкрадати майбутнє на користь сучасності. Борг уміє переміщати енергію з майбутнього в сучасність[279]. І навпаки, заощадження можуть акумулювати енергію з минулого в сучасне чи майбутнє. Фіскальна й монетарна політика — це ніщо інше, аніж розпоряджання цією енергією.

Якщо ж ми повернемося в наш час, то досить добре можна проілюструвати характер енергії грошей на статистиці ВВП. Через часову невизначеність грошей дебати про зростання ВВП часто перетворюються на повну нісенітницю. Адже на зростання ВВП можна запросто вплинути з допомогою боргів (зокрема фіскальною політикою в формі дефіциту чи профіциту бюджету)[280] або ж з допомогою відсоткової ставки (монетарна політика). Який тоді сенс у статистиці ВВП за ситуації в кілька разів більшого дефіциту на його тлі? Навіщо вимірювати багатство, якщо я на нього позичив?[281]

Євреї та Аристотель дуже обачно ставилися до лихви. Проблематика відсотків/лихварства — це тема однієї з перших економічних дискусій. Старі євреї, ще навіть анітрохи не здогадуючись про майбутню роль економічної політики (фіскальної чи монетарної), на підсвідомому рівні відчули, що в відсотковій ставці вони описують дуже сильну зброю, яка може бути хорошим слугою, а може — й паном (буквально). Фіскальна й монетарна політики — це сильна зброя, але дуже підступна, а ми запросто піддамося обману.

Це майже так само, як із водосховищем. Будуючи його, ми убезпечуємо себе від періодів засухи та від повеней у низинах; ми захищаємо себе від примх природи й великою мірою запобігаємо непередбачуваним природним циклам. За допомогою дамби ми можемо регулювати протікання води майже до константної величини. Цим кроком ми підкорюємо річку (а з водосховища навіть здатні отримувати енергію), окультурюємо її — вона перестає бути дикою, починає поводитися так, як цього хочемо ми. Принаймні так нам певний час буде здаватися. Якщо ж ми розумно не регулюватимемо рівень води, цілком вірогідно, що водосховище переповниться й дамбу прорве. Зазвичай ситуація низинних міст стає набагато гіршою, ніж якби там ніколи не було ніякого водосховища.

Схожу ситуацію маємо і з регулюванням енергії грошей, тобто з фіскальною та монетарною політикою. Маніпулювання профіцитом чи дефіцитом державного бюджету, маніпуляція з централізованою відсотковою ставкою — це дари цивілізації, які нам можуть довго служити й робити справжні дива. Втім, якщо ми користуватимемося ними нерозумно, це матиме набагато гірші наслідки, ніж якби їх узагалі не було.

Робота й відпочинок: шабатна економіка

На відміну від негативного сприйняття роботи, яке панувало серед стародавніх греків (працювати руками повинні лише раби)[282], у Старому Завіті робота не вважається чимось принизливим. І навпаки, підкорення природи вважалося навіть призначенням від Бога, мовляв, це була одна із перших справ, на яку люди отримали благословення.

І поблагословив їх Бог, і сказав Бог до них: Плодіться й розмножуйтеся, і наповнюйте землю, оволодійте нею, і пануйте над морськими рибами, і над птаством небесним, і над кожним плазуючим живим на землі![283]

І лише після гріхопадіння людини робота стала прокляттям[284]. Навіть можна було б сказати, що йдеться про одне конкретне й специфічне прокляття, яке впало на Адама (expresis verbis) з вуст Господа. Замість того, щоб піклуватися про сад Едем, тепер «у поті свойого лиця ти їстимеш хліб»[285]. Приємна, змістовна, така, що приносить розслаблення і наповнює сенсом, робота (якою багато хто й сьогодні займається, вважаючи це своїм хобі, наприклад, садівництвом) після гріхопадіння стала прокляттям, у якому мало приємного. Якщо до цього людина жила в гармонії з природою, то після падіння вже радше змушена з нею боротися, природа нібито налаштована супроти неї, а людина супроти неї і тварин. Сад перетворюється на поле (бою).

Можна тільки здогадуватися, до якої міри нам сьогодні, через стільки років після написання цих рядків у Старому Завіті, вдалося звільнитися від первинного прокляття роботи. Можемо сказати, що люди в сучасному розвиненому світі вже переважно не повинні «у поті свойого лиця їсти хліб», утім, ми все ще надто далекі від того, щоб отримувати від роботи таку ж радість, як від роботи у своєму саду. Хто сприймає саме так свою роботу, тому, можна сказати, вдалося звільнитися з-під цього первинного прокляття. Робота первісно повинна була бути тим, що приносить нам радість, наповнює, що ми вважаємо приємним, бути нашим призначенням.

До того ж робота — це не лише джерело радості, але й суспільний статус, її вважають однією з чеснот. «Ти бачив людину, моторну в занятті своїм? Вона перед царями спокійно стоятиме, та не встоїть вона перед простими»[286]. Мабуть, у жодній іншій культурі так не цінувалася робота. Ідея гідності роботи в єврейській традиції — унікальна[287]. Одне з найчастіших благословень звучало так: «Щоб поблагословив тебе Господь, Бог твій, у всім чині твоїх рук»[288].

І Платон, і Аристотель вважали роботу необхідним елементом для виживання, проте виконувати її мала нижча верства населення, щоб еліти не обтяжувалися цим і могли займатися «справами суто духовними — мистецтвом, філософією і політикою». Аристотель навіть вважає роботу «скорумпованою втратою часу, яка лише ускладнює людям шлях до справжніх чеснот»[289].

Старий Завіт займає щодо роботи абсолютно іншу позицію. У багатьох абзацах він її просто прославляє:

Ледача рука до убозтва веде, рука ж роботяща збагачує[290].

Сон солодкий в трудящого, чи багато, чи мало він їсть, а ситість багатого спати йому не дає[291].

Пожадання лінивого вб’є його, бо руки його відмовляють робити[292].

З іншого боку, і праця як виробнича одиниця мала свої обмеження. І все одно вона вважалася головним призначенням людини. Єврейська філософія вирізнялася суворим розділенням святого та мирського. Одним словом, у житті існують певні теми, які вважаються святими і в яких заборонено економізовувати, раціоналізовувати чи максимізувати ефективність[293]. Добрим прикладом може слугувати заповідь про суботу. У цей день було заборонено працювати абсолютно всім, хто дбав про свою репутацію віруючого єврея.

Пам’ятай день суботній, щоб святити його! Шість день працюй і роби всю працю свою, а день сьомий субота для Господа, Бога твого: не роби жодної праці ти й син твій, та дочка твоя, раб твій та невільниця твоя, і худоба твоя, і приходько твій, що в брамах твоїх. Бо шість день творив Господь небо та землю, море та все, що в них, а дня сьомого спочив, тому поблагословив Господь день суботній і освятив його[294].

І хоча з економічного погляду сьомий день безперечно можна було би провести набагато продуктивніше, проте вся суть заповіді про суботу й полягає в тому, що люди від початку створювалися не для роботи. Хай як парадоксально, саме ця заповідь у наші дні порушується найчастіше. Щодо цього Старий Завіт кардинально відрізняється від філософії Гільгамеша, який, навпаки, з людей, своїх підданих, намагався сформувати роботників, які працюють постійно, роблячи лиш вимушені паузи для відпочинку. Єврейська субота — зовсім не той тип вимушеного відпочинку, без якого де-факто не можна обійтися, як без перепочинку для втомленого механізму чи перегрітої пилки. Чи й нам теж, ніби пилці після невпинної роботи, потрібен короткий перепочинок після тяжкої роботи, щоб трохи перепочити, щоб не перегрітися й після короткої паузи знову продовжити працювати, (чи якщо використати зворот з «Колгоспу тварин» Орвела) «працювати дужче»[295]? У цьому полягає сенс відпочинку? Підвищувати ефективність? Запобігати травматизму на робочому місці?

Суботу призначено вихідним днем не для того, щоб підвищувалася ефективність. Йшлося про справжній онтологічний відпочинок за Божим прикладом, який відпочивав на сьомий день створення світу. Подібно до того, як Господь відпочивав не через втому чи для відновлення сил, а тому, що він до-робив, і тепер смакував, насолоджувався створеним. Сьомий день створення світу — це день радості, утіхи. Шість днів Господь створював світ, і шість ми повинні його вдосконалювати. У суботу світ не можна удосконалювати, хай яким недосконалим він є. Шість сьомих свого часу будь незадоволеною і змінюй світ за образом своїм, людино, а одну сьому відпочивай і нічого не змінюй. Насолоджуйся створеним, насолоджуйся витвором рук своїх.

Святість суботи несе в собі повідомлення про те, що сенсом створення не було творення як таке, тобто безкінечна діяльність, зусилля ради самих зусиль. У створення також був певний кінцевий пункт, ціль. А процес створення був лише процесом, а не ціллю. Будь-яке буття створювалося для того, щоб ми знайшли в ньому відпочинок, завершеність, радість. Смисл, кульмінація створеного полягає не в подальшому творенні, а у відпочинку посеред створеного. Якщо перекласти на мову економіки: сенс продукування, виробництва полягає не в тому, щоб постійно збільшувати набутки, а щоб відпочивати в уже набутому. Чому ми вчимося, як постійно збільшувати свої прибутки, а не вчимося їх усвідомлювати, насолоджуватися ними? Нібито ми здатні користуватися добробутом лише тоді, коли він постійно зростає, а не коли він незмінний (хоч і на високому рівні).

Цей вимір уже повністю вивітрився із сучасної економіки. Економічні прагнення не мають цілі, досягнувши якої можна було б перепочити. У наш час ми вже знаємо лише зростання заради зростання, а якщо наш бізнес процвітає, це стає не приводом для перепочинку, а тільки стимулом до підвищення продуктивності[296]. Якщо ми сьогодні й віримо в якийсь відпочинок, то з зовсім інших причин. Ідеться про відпочинок втомленої машини, відпочинок для слабких та тих, хто не може впоратися з темпом. Тому не дивно, що сьогодні слово відпочинок не використовується (і стало словом майже лайливим), а його місце посіло слово відпустка. Нібито нас відпускають на відпочинок, нібито ми маємо проситися відпустити нас у свого начальства (чи в системи чи у нас самих?).

Адміністративний нагробок з нещодавніх ще часів тоталітарного режиму на чеських бланках замовлення відпусток звучить дуже красномовно, бланки називалися žadanka o dovolenou na zotavenou («прохання про оформлення відпустки на відновлення»). Цікаво також, що дні, коли нам не потрібно покращуватися, пов’язані в чеській мові (принаймні словесно) з терміном «порожнеча», prâzdnota. Канікули чеською мовою будуть prâzdniny, чи теж англійською — vacation (тобто вільний час, звільнення, дозвілля, або ж чеською —prâzdno), чи, наприклад, у французькій les vacances, у німецькій die Freizeit, тобто вільний час, свобода, але також порожній час. Так ніби йдеться про пусті дні. Коли ми беремо собі відгул, то часто говоримо «красивою чеською», що «беремо day-off». Тобто в вільному перекладі — викреслений день, день поза, день мимо.

Під час знайомства з одним моїм теперішнім другом, я запитав у нього, як це в нас прийнято, чим же він, власне, займається. Він відповів мені з усмішкою: «Нічим, я вже все завершив». І при цьому він не якийсь там мільйонер чи рантьє. Чому ж ми не вміємо думати саме так замість того, щоб складати безкінечні «to do списки»? У нашого покращення, у економіки нашої цивілізації немає цілі, у якій нарешті можна було б перепочити, проголосити щось завершеною справою. Виконання одного завдання означає для нас негайно ж бігти робити щось інше. Ми не в змозі припинити ні виробляти, ні споживати; ми залежимо від зростання. Коли ж ми нарешті скажемо, що все готово?

Підсумок: між насолодою та принципом

Не можна повністю оцінити вплив єврейського світогляду на розвиток ринкової демократії. Ключовою спадщиною для нас став неаскетичний погляд на світ, повага до законів та приватної власності, а також підвалини соціальної мережі, сформовані цим світоглядом. Євреї ніколи не відмовлялися від матеріальних багатств; навпаки, єврейська віра покладає на управління власністю велику відповідальність. Також ідея прогресу та лінійного сприйняття часу, за яке ми вдячні Старому Завіту, наділяють наше (економічне) життя сенсом. Ми також спробували показати, як Тора позбавила святості три важливі сфери нашого життя: правителя, природу та розуміння героя. Я намагався показати, що пошуки неба на землі (повернення в райський сад, де панували гармонія та достаток усього) — у їхній світській формі дуже подібні до завдань, які супроводжують найбільші економічні цілі та економістів упродовж усієї нашої історії.

Також ми розглядали питання добра і зла та їхнього зв’язку з корисністю. Який зв’язок між добром та злом, які ми робимо (outgoing), та корисністю чи некорисністю, які ми очікуємо отримати в нагороду чи покарання (incoming)? Як ми бачимо, єврейське вчення пропонує дві можливі відповіді — у першій добро економічно окуповується (добро — хороша інвестиція), проте в другій ця формула більше не діє (а добро, яке ми робимо з економічного розрахунку, не вважається добром).

У Старому Завіті ми також знайшли першу згадку про економічний цикл, який є найстарішим економічним циклом у зафіксованій історії нашої цивілізації. Передбачення швидкого економічного зростання та наступної кризи (щось на кшталт першого економічного прогнозу) навіть явилося фараонові уві сні. Ми також проаналізували першу спробу (можна навіть сказати кейнсіанську) збалансувати ці (зовнішні) коливання. Ми бачили, що євреї намагалися пояснити економічний цикл з допомогою етики та моралі. Адже для євреїв моральність була основним рушієм історії.

Також ми зупинилися на принципі відпочинку в шабат, який ставить під сумнів мантру ефективності будь-якою ціною, а також певним чином нагадує нам, що ми все ж не створені для безперервної роботи й що в житті існують місця та моменти (шабат), які святі й заборонено їх використовувати для максималізації нашої продуктивності чи благополуччя. І хоча за єврейським вченням, покликання людини полягає в тому, щоб закінчити створення, почате Богом, люди мають доглядати сад Едем, однак працювати потрібно у визначених межах. Нам призначили роль завершителів створення — у дослівному й дещо абстрактному онтологічному значенні. Також ми згадали про принципову відмінність між незалежним кочовим життям та цивілізованим містом. Кілька сторінок ми присвятили й історії абстрактних грошей, які можуть, завдяки принципу відсоткової ставки, подорожувати в часі як (споживацька) енергія.

Проте ми не прощаємося з єврейською економічною думкою, до багатьох інших моментів ми ще повернемося в другій частині книги, де спробуємо інтегрувати деякі ключові думки єврейського вчення з іншими спостереженнями з історії економічної думки та, зрештою, і в них шукати натхнення, підказок століть і тисячоліть для сучасної ситуації та виснувати з них якісь висновки.

У наступному розділі, присвяченому економічній думці Давньої Греції, ми зосередимося на двох екстремальних підходах до правил та законів. Тоді як для стоїків закон був абсолютно обов’язковим, а корисність в їхній філософії відігравала дуже непомітне значення, епікурейці, принаймні в класичному історичному трактуванні, виносили корисність на перше місце — правила мали встановлюватися на основі саме корисності. Неможливо не помітити, що євреї знайшли певний компроміс між цими двома принципами. Тора стоїть на першому місці й вона недоторканна, проте вона дозволяє збільшувати корисність в рамках наперед встановлених правил — законів Тори.

Європейську філософську традицію можна вважати лиш серією прикінцевих приміток до того, що написав Платон.

\ Альфред Н. Вайтгед

3. Антична Греція[297]

В античності зародилися європейська філософія, основи євроатлантичної цивілізації, та й економіка знайшла в ній багато інспіративних думок. Ми не зможемо в повному обсязі зрозуміти сучасну економіку, не розуміючи суті суперечки між епікурейцями та стоїками. Це саме гедонізм філософа Епікура згодом зазнає точної економізації та технічної математизації в руках Дж. Бантама та Дж. С. Мілля. Ми ж від грецької цивілізації — насамперед завдяки Платону — успадкували основи раціональної ідеалізації та тему наукового прогресу, вираженого математикою, які в сумі посприяли виокремленню та подальшому розвитку економіки.

Найважливіший і найтривкіший внесок Платона в формальну думку — це підвищення математики до головного інструменту наукових пошуків. Усі науки, які послуговуються математичним аналізом, — і економіка тут не виняток, — повинні зрозуміти сутність платонів-ського ідеалізму, якщо вони хочуть правильно оцінити значення та ліміти математики у своїй галузі[298].

Однак спочатку ми коротко зупинимося на інших ранніх філософах, а почнемо взагалі з античної традиції дофілософської, поетичної.

Від міфів до поетів правди

На етапі зародження грецької цивілізації велику роль відігравала поетична традиція, вершиною якої стали епоси Гомера «Іліада» та «Одіссея». Бельгійський історик Марсель Детін у своїй книзі «Майстри правди в архаїчній Греції» вказує на один цікавий факт. Перед початком розвитку грецької софістичної та філософської традицій поетика відігравала набагато вагомішу роль, ніж сьогодні ми собі можемо уявити.

Традиція, що базувалася на усній подачі матеріалу та розвитку складних мнемотехнік, несла з собою геть інше розуміння правди та справедливості — поряд з міфологією та мистецтвом вона містила й філософію. І тільки набагато пізніше писемна традиція «вирвала» правду та справедливість з ексклюзивної власності поетів і вони перекочували у володіння філософів. Наприклад, Платон вважає поетів не «колегами з іншої галузі, які ставлять перед собою інші цілі, а небезпечними суперниками»[299]. Перші філософи намагалися боротися з міфами, позбутися нарації, побудувати пізнання на незмінних константах — щоб таким чином вони самі могли стати «майстрами правди». Пізніше цю роль візьмуть на себе священики та теологи, а ще пізніше — науковці, на яких зараз спрямовані всі запитання про істину.

Як же виглядало «поетичне» розуміння правди в архаїчній Греції? Поетичні Музи самі про себе говорять так:

«Гей пастухи-селюхи, простаки, лиш про черево дбалі,

Брехень ми вміємо много, до правди подібних, сказати,

Та як захочемо, можемо також і правду віщати!»[300].

Музи гордо вимагають для себе привілеїв говорити правду (чи обманювати). До того ж «поетів, як епіків, так і трагіків, насправді вважали головними етичними мислителями та вчителями Греції; ніхто не вважав їхні твори менш важливими, ніхто не стверджував, що вони менше прагнуть правди, ніж спекулятивні прозові розповіді істориків та філософів»[301]. Правда й реальність ховалися в мові, в історії, у нарації. Успішні історії з-під пера поетів повторювалися, переживали своїх творців і своїх головних героїв, постійно існували в думках людей. Поезія — це образ реальності. Дуже влучно це описує цитата, яку приписують поету Сімоніду: «Поезія — це образ, обдарований мовою»[302]. Проте насправді поети зайшли ще далі, і своєю мовою реальність та правду творили. Важливу роль у становленні правдивого відігравали честь, пригоди, великі вчинки та слава, що їх супроводжують. Похвалою з вуст поетів можна досягти слави. Хто славний, того будуть пам’ятати люди. Той стане більш реальним, більш справжнім. Стане частиною історій інших людей — тобто почне реалізовуватися (втілюватися) також у житті своїх співгромадян. Що збережено в пам’яті — то й правда, а що забулося — того й не було.

Правда не завжди мала сучасний «науковий» вигляд. Сьогоднішня наукова правда ґрунтується на точних і об’єктивних фактах, але правда поетична тримається на внутрішній (емоційній) співзвучності з історією чи віршем, «[міф] створювався передусім не для мозку... він промовляв безпосередньо до почуттів»[303]. Антична філософія, так само як і пізніша наука, намагається відшуковувати стабільність, константи, величини, незмінності. Наука шукає (формує?) порядок, занедбуючи все інше, як тільки можна. Проте життя не таке. Це, мабуть, кожен знає зі свого особистого життя, але що як реальність загалом така? Поезія — це галузь, яка набагато вразливіша щодо правди, ніж пізніші методи — філософські чи наукові. «Трагічні вірші через свою тему й суспільну функцію часто перебувають у конфронтації з проблемами, які певним чином пов’язані з людиною та випадком, тоді як у філософському тексті можна їх випустити чи оминути»[304].

Художники, як і сучасні науковці, малювали картини світу, які були заміщувальними, тобто символічними, образними, спрощувальними (а значить і оманливими), як і наукові моделі, які досить часто навіть не ставлять собі за ціль бути реалістичними. Упродовж усієї традиції малярство було й є мистецтвом ілюзії, акцентування, можливо, можна навіть сказати обманом. Як говорить автор Dissoi logoi, це мистецтво, у якому найкращим буде той, хто обманює — «так, що робить більшість речей подібними до правди»[305].

Греки вірили, що Музи можуть відкривати приховану правду та бачити майбутнє: «і духом натхнули мене божественним, Щоб сповіщати я міг і про те, що було, і що буде»[306]. Варто зауважити, що для старих греків роль цього привілейованого часу на споглядання правди виконував, зокрема, й сон. Коли душа відривається від тіла, вона може «бачити минуле, розпізнавати теперішнє, передбачати майбутнє»[307]. Щось схоже ми вже бачили в єврейській думці, наприклад, в історії про сон фараона, якому явилося майбутнє, а Йосип зумів цей сон розтлумачити. Сон чи імітація стану сну стоять також біля витоків наукового методу Рене Декарта. Він використовував сон (відділення від органів чуття) як метод споглядання чистої правди. До цієї теми ми ще повернемося в наступних розділах.

Якщо вже ми зупинилися на Декарті: здається, що він шукав іншої правди. Він шукав правду стабільну, позбавлену всієї проблематики буття й здогадок[308]. Навіть здається, що він сам це й усвідомлював, тому що повна назва його основної праці — «Міркування про метод — як правильно спрямувати свій розум і відшукати істину в науках». Він шукав правду лише в науці. Проте правда поетів, здається, була дещо іншою — вона, навпаки, тлінна, нераціональна, сновидна.

Поети-економісти

Гесіода (одного з найбільших і водночас останніх представників грецької поетичної традиції, який жив за сто років до першого славного філософа Талета) можна вважати взагалі першим економістом[309]. Окрім усього іншого, він займався проблемою невідновлюваності ресурсів та необхідності їх ефективної алокації, з цим пов’язаної. Його пояснення недоліків — абсолютно поетичне: боги зіслали нестатки на людство у покарання за вчинки Прометея:

Скрили безсмертні від смертних джерела життя. А то легко можна було б чоловікові протягом дня роздобути стільки, що мав би на рік споживати, не знаючи злиднів. Зараз над огнищем димним стерно почепив би він зайве і перестали б робити воли та мули терплячі.

Тільки ж Кроніон ховає поживність від людського роду, гнівний за те, що його одурив Прометей хитродумний. Саме тому і придумав він людям згубливі турботи...[310]

Пояснення Гесіода дуже цікаве, в його аналізі ми можемо побачити одну засадничу річ: архетип людської праці. На думку Гесіода, праця — це доля людини, її чеснота та джерело всякого добра. Ті, хто не працює, не заслуговують нічого, окрім презирства. Люди, так само і боги, не люблять категорію лінивих, яка «вік проживає, подібно до трутнів, позбавлених жала, що, не працюючи, бджіл працьовитих з’їдають роботу»[311]. Окрім того, що йдеться про першу спробу проаналізувати працю людини (ми повернемося до цього пізніше), для нас, сучасних економістів, «Роботи й дні» Гесіода цікаві також тим, що критикують лихварство, що кількома століттями пізніше ще раз прозвучить у роботах Платона та Аристотеля, та й не лише в них. Схожий мотив з’являється також у Старому Завіті та в інших культурах, повністю незалежних одна від одної.

Перші філософи

Ані у вченні старих греків, ані в їхній поезії та філософії економічні теми не відігравали основної ролі. Проте Талес, якого прийнято вважати першим грецьким філософом, був торговцем. Про нього говорять як про автора «доказу, що він здатен перемогти і в підприємницькій конкуренції, якщо хоче показати свою [філософську] вищість над нею. Так, мовляв, він зміг передбачити врожай олив і скористався цим для отримання багатства, щоб продемонструвати, як це просто й дріб’язково»[312].

Таким чином, починаючи ще від найпершого філософа в архаїчній Греції, економічні питання, вважалося, підпорядковуються всьому духовному, піднесеному. На відміну від думки філософської, економічна думка вже зі свого визначення містить дуже обмежений предмет інтересів. Тож філософські рефлексії економічних роздумів цілком правомірні й бажані. Це ж хотів довести й Талес своїм «оливковим бізнесом». Філософія — це не просто порожні розмови, а зусилля з дуже широким спектром практичного впливу. Талес цікавився філософією не тому, що не міг більше нічим іншим заробити собі на життя, а тому, що її сутність пропонувала йому найширший горизонт для роздумів. Саме тому філософія в стародавній Греції вважалася королевою наук. Трохи перебільшуючи, можемо стверджувати, що зараз усе точно навпаки. Філософію досить часто розглядають лиш як зайву «вишеньку на тортику», за непотрібні зусилля, які все одно нічого не змінять і не вирішують — на відміну від економіки!

Числові містики

Не можна не зауважити, що економічна наука запозичила багато ключових думок від первісної філософської іонської традиції. Іонська традиція сформувалася навколо пошуків одного пра-принципу всіх речей. Одним із найінспіративніших філософів для нас був Піфагор, який вбачав суть світу в «числових пропорціях його форм». Він стверджував, як бачимо, суголосно з багатьма економістами останнього століття, що «число — це сутність всіх речей»[313]. «І за своєю природою має магічну силу», тому що спекулювання Піфагора про цифри «не просто мали характер інтелектуальний, а були проткані й містичними оцінками»[314]. «Число — це сутність речей: усе — це число. Питання, хто б мав розуміти цю мову в буквальному чи переносному значенні, — це вже справа найбільших авторитетів»[315].

Аристофан, учень Піфагора, пише: «Здається, що Піфагор понад усе цінує науку про числа... він відділив науку про числа від практики й торгівлі й усе на світі прирівнював до цифр»[316]. І на диво нам, економістам, «Аристотель натякає, що саме спостереження, отримане в процесі торгівлі, стоїть біля витоків прагнення знайти справжню «міру» всього... він стверджує, що люди почали все порівнювати з цифрами на основі економічних та торговельних спостережень»[317]. І якщо це все ж таки правда, тоді не математика надихала економістів, а якраз навпаки.

Не можна оминути також факт, що піфагорейці, подібно до євреїв та інших культур, наприклад, вавилонської чи єгипетської, також сформували містику чисел[318]. До речі, саме в комбінуванні містики та науки (у цьому піфагорейці були неперевершеними майстрами) провідний логік та математик минулого сторіччя Бертран Рассел вбачав ключ до досягнення філософської досконалості[319]. Проте в Піфагора число[320] — це не просто кількість, підрахунок, це також якість, з допомогою якої ми зможемо описати принципи гармонізованого світу, космосу.[321] Згодом через Платона вчення потрапило в основну течію пізнішої європейської наукової думки, і це при тому, що сама думка зародилася в містиці й до певної міри все ще несе в собі містичні елементи. «Платон, по суті, розробив ідеї таємних піфагорійських товариств. На їхню думку, світ був раціональною сутністю, яку побудував “Великий Геометр”[322] з основної одиниці, тобто точки чи числа “один”»[323]. Піфагорейці одними з перших задумалися над можливістю зредукувати весь світ до числового запису. Пізніше ми ще продемонструємо, наскільки інспіраційним став цей принцип для економістів двадцятого сторіччя.

На відміну від своїх сучасників, Геракліт трактує реальність нестаціонарно. Затвердлість, неемоційність і статичність були в його часи синонімом досконалості та божественності. Очевидно, аж настільки глибоко корениться прагнення економістів описати змінну реальність абстрактними, незмінними принципами. Світ Геракліта, навпаки ж, тримається купи, хай як парадоксально, саме на тому, що в ньому пнуться одна від другої протилежні сили, як у лукові та лірі.[324] Гармонія виникає з протилежного, негармонійного та реалізовується як рух.

Повною протилежністю до Геракліда міг би стати філософ елейської школи Парменід. І хоча цей священик Аполлона теж вважає світ, який ми можемо сприймати органами чуття, невпинно змінним і плинним, проте він називає його несправжнім. На його думку, реальне — це лише розумові процеси, абстрактні думки, які стабільні й незмінні. За цією точкою зору, правда лежить у площині ідей, тобто теорій. І навпаки — недосконалий емпіричний світ (світ явищ), який перебуває в полоні постійних змін, не веде до правди, вона перебуває у площині абстракцій. Справжній емпіричний світ — не справжній, щоб він узагалі міг бути, його необхідно спершу «умертвити» в абстрактній моделі, ідейно «стабілізувати».

Тож Парменіда можна вважати попередником сократівської та платонівської філософії ідеальних форм, яка, окрім усього іншого, значно вплинула на економіку (а також фізику та інші дисципліни) і сформувала основу для створення моделей як стабільних абстрактних конструкцій, які багато хто вважає реальнішими за реальність. Сучасна наука, власне, постійно коливається між парменідівським та гераклітівським сприйняттями світу. З одного боку, вона створює моделі як реконструкції реальності, тобто все ж притримується твердження, що реальність можна реконструювати, і цим самим принаймні натякає в певному розумінні на її стабільність. З іншого боку, багато науковців сприймають раціональні моделі лише як «неправдиві, нереальні» милиці, які покликані лиш допомогти спрогнозувати майбутнє в мінливому, динамічному світі.

Ксенофонт — сучасна економіка 400 р. до н. е.

Вершини античної політичної економіки ми знайдемо, як не дивно, у творах економіста Ксенофонта, який був водночас й філософом, хай і посереднім. Цей афінянин описав у своїх текстах економічні феномени, які сучасні економісти з великими зусиллями знову відкривали для себе вже в ХІХ ст., через дві тисячі років після його смерті, і це попри те, що «аж до XVIII ст. його «Способи та засоби» активно вивчалися через наявність практичних аналізів економічних та адміністративних моделей»[325]. Глибокі й детально продумані економічні судження, а не просто натяки, чи, як часто говорять, «прообрази», з’явилися ще на самому початку філософії та грецької культури. Економічний аналіз Ксенофонта анітрохи не менш поверховий, аніж у Сміта.

Більшість своїх думок про економіку Ксенофонт умістив у дві книги, «Oeconomicus» («Про економіку») та «De vectigalibus» («Про державні прибутки», інколи також під назвою «Способи й засоби»). Перша з них — про принципи правильного управління домашнім господарством, інша — збірник порад, як Афіни можуть підвищити надходження в державну скарбницю та вести країну до процвітання. Без перебільшення можемо також сказати, що Ксенофонт написав взагалі перші окремі підручники для мікро— та макроекономіки. До речі, і Аристотель написав книгу «Oeconomica»[326], у якій він реагує на роботу Гесіода «Роботи та дні». Проте насправді книга Аристотеля — це лише трактат про господарювання: більшу частину цієї книги автор вирішує стосунки між подружжям, та, зокрема, аналізує роль жінки. І взагалі місцями здається, що ця книга писалася для жінок, оскільки «хороша дружина мала би бути господинею свого дому»[327], тому що її місце традиційно в домі, про який вона піклується, бо чоловік, на думку Аристотеля, «менше пристосований до утихомиреного прагнення [осілого життя], проте ідеально підходить для будь-якої роботи зовні»[328].

Утім, повернімося до Ксенофонта. У книзі «Про державні надходження» автор заохочує афінян до максимізації надходжень у державну скарбницю та дає поради, як цього досягнути. Проте він не пропонує націоналізацію чи воєнні дії як найкращий шлях збільшити державні надходження. Більш доцільним він вважав розширення торговельної діяльності Афін, що на той час було справді революційною думкою, яку через багато років довелося винаходити ще раз. Ксенофонт заохочує афінських громадян, а згодом й переселенців, до стимулювання економічної активності, останнім він пропонує заснувати «інститут захисників метеків»[329]. Наявність такого департаменту разом з будівництвом житлових місць для переселенців не тільки збільшить їхню кількість, а й допоможе заручитися їхньою прихильністю та посилювати з їх допомогою економічну силу Афін.

... і це б допомогло заручитися більшою прихильністю метеків, а люди без батьківщини імовірно б захотіли стати афінськими метеками та долучилися б до збільшення наших доходів... І здається мені, що якби ми дозволили метекам, окрім права долучатися до всіх інших справ, де це годиться, також працювати в транспорті, вони б унаслідок цієї політики стали більш прихильними до держави, а державі, своєю чергою, це б додало сили й величі[330].

Тобто Ксенофонт розглядав багатство та процвітання не в контексті гри з нульовою сумою[331], що на той час було звичною практикою, але в дуже сучасному розумінні спільного прибутку за рахунок обміну. Підвищення торговельної активності іноземців приносить благо всім Афінам, іноземці не багатіють за наш рахунок, але, навпаки, завдяки збагаченню заможнішає їхнє оточення. Ксенофонт радив діяти за таким принципом і в стимулюванні міжнародної торгівлі та інвестування.

Було б непогано добре й красиво, якби торговців та судновласників, яких можна було б вважати корисними для держави через високу якість їхніх кораблів і товару, нагороджували почесними місцями в театрі та час від часу запрошували в гості з пристаней. Якщо їх таким чином поважати, вони б ішли до нас не лише через прибуток, але й з пошани, як до друзів[332].

Тож Ксенофонт проявляє себе як дуже талановитий економіст з абсолютно сучасним типом мислення, який бере до уваги мотивацію людей та бажання підприємців бути унікальними — явище, що не втратило важливості і в сучасних економіках. Утім, з погляду теперішньої економіки, суттєво цікавішою є теорія цінностей Ксенофонта, яку економісти-сучасники назвуть прикладною теорією цінностей. Її суть найкраще прочитується в наведеному нижче уривку Ксенофонта — у тексті уявного діалогу Крітобула зі Сократом:

— Отож-бо: для того, хто вміє користуватися флейтою, вона — багатство, якщо він її продає; а якщо просто володіє нею — то вже ні.

— Бачиш, Сократе, наші аргументи доволі логічні, якщо ми припускаємо, що багатство — це те, що корисне. Тож і флейта, яка не продається, — не багатство, тому що вона безцінна; але якщо ми її продамо — вона стане багатством.

На це Сократ відповів:

— Так, якщо власник знає, як її треба продавати. А якщо ж він продасть її взамін за щось, чим не вміє користуватися, то й флейта, яка продається, — уже більше не багатство, якщо йти за твоєю логікою.

— Сократе, тоді виходить, ти стверджуєш, що й гроші — не багатство для того, хто не вміє ними користуватися.

— Та й ти, здається мені, погоджуєшся з тим, що багатство — це те, що людині приносить корисність. Ось, наприклад, якщо хтось використає гроші на купівлю жінки, яка принесе шкоду його тілу, душі й маєтку, чи будуть такій людині гроші все ще приносити корисність?

— У жодному разі, хіба що ми припустимо, що багатство — це навіть беладона, яка робить людей божевільними.

— Тому якщо ти не вмієш користуватися грошима, треба сторонитися їх, Крітобуле, а не вважати багатством[333].

На прикладі флейти Крітобула добре бачимо, що Ксенофонт чітко усвідомлював ще одну принципову відмінність між прикладною та змінною цінністю (value in use та value in exchange)[334], на якій згодом будували свої теорії Аристотель, Джон Локк і Адам Сміт.

Ще трохи зупинімося на Адамові Сміту. Один із найбільших його внесків у сучасну економіку — це аналіз розподілу праці та піднесення важливості спеціалізації для розвитку і раціоналізації виробничого процесу. Ксенофонт наголосив на важливості розподілу праці ще за дві тисячі років до Адама Сміта, до того ж він включає його в контекст величини населеного пункту, у межах якого цей розподіл відбувається:

У маленьких містах один і той самий ремісник виготовляє ліжка, двері, плуги, столи, часто й будинки будує, і радіє, що таким чином він здатен знайти достатньо замовників, щоб прогодувати себе. Звичайно ж, це просто неможливо, щоб людина, яка виготовляє багато речей, усе вміла однаково добре. У великих містах, де великий попит, кожному майстрові достатньо володіти одним єдиним ремеслом, часто навіть лише його частиною. Наприклад, хтось один робить тільки чоловіче взуття, інший — жіноче, хтось третій заробляє лише тим, що пришиває підошви чи декоративно обробляє шкіру, четвертий — обробляє крайки, а п’ятий не робить нічого з цього, а тільки зшиває все це докупи. Людина, яка зосереджує свою діяльність на невеликій ділянці, зможе досягти найкращих результатів[335].

Тож у цьому питанні Ксенофонт багато в чому випередив свій час і її найбільших мислителів. Як пише Тодд Лоурі: «У Платона не було анінайменшого уявлення про взаємопов’язаність величини ринку та ступеня розподілу праці — загальновідомим це явище зробив Адам Сміт. Хай там як, Ксенофонт, сучасник Платона, який у своїй праці «Кіропедія» дуже детально розглядає розподіл праці, зайшов у своєму оцінюванні сутності індивідуальної зміни ще далі. Адже він розрізняє великі міста, де розділення праці — розвинуте явище, і маленькі міста, де його в принципі не існує»[336].

Межі майбутнього та розрахунку

Ксенофонт, видатний економіст, що займався проблематикою корисності та максимізації виторгу[337], чітко визначив ліміти свого аналізу. У часи, коли сільське господарство відігравало набагато важливішу роль, аніж зараз, Ксенофонт оцінював можливості точного прогнозування економічного успіху чи невдачі як досить скромні. На думку цього античного економіста, «потрібно якимось чином протидіяти факту, що в сільському господарстві дев’ять з десяти обставин — непосильні для людини»[338]. Разом з цим він довів факт, що потрібно включати економічне життя в культурний контекст і що за жодних обставин його як предмет аналізу не можна повністю відділяти від реального світу, який керується не лише законами попиту й пропозиції. Ксенофонт закінчує свій текст «Про державні надходження» словами, які ми знаємо в різних варіаціях з історії як conditio Jacobaea[339], тобто повна протилежність нашої сучасної економічної мантри ceteris paribus (за інших рівних умов): «Якби ви вирішили втілити мою пропозицію у життя, я б вам радив спершу послати гінця в Додону чи в Дельфи й запитати в богів, чи буде цей крок корисним для держави зараз і в майбутньому»[340]. На думку Ксенофонта, жодна економічна порада чи аналіз, якими ідеальними вони б не були, не можуть охопити всіх релевантних факторів — чи то вже ми назвемо їх воля божа, чи animal spirits, чи ще якось.

Ксенофонт цікавився дуже широким спектром економічних роздумів. У його творах знаходимо навіть роботу з феноменами, як, наприклад, зв’язок між зайнятістю та ціною[341], інновації[342], інфраструктури «державні» інвестиції[343]. Як ми вже бачили вище, він детально займається спеціалізацією, пропонує багато порад на мікро— та макро-рівні, досліджує сприятливий ефект заохочень для «закордонних інвесторів» і т. ін.

Насамкінець згадаймо ще одну думку, до якої повернемося трохи згодом: досить цікаве спостереження Ксенофонта про можливість задовольнити реальні потреби і неможливість задовольнити абстрактні, тобто грошові (виражені в сріблі): «Адже якщо людина зможе повністю обставити свій будинок відповідно до своїх ідеалів, то вже більше нічого особливого докуповувати в нього не буде, а от срібла ще ні в кого не було стільки, щоб не було потрібно більше; коли в когось забагато срібла, він закопує надлишок у землю і отримує від цього таку ж радість, як коли б його витратив»[344].

Платон: утримувач вектора

Сократ і Платон[345] безперечно належать до основоположників філософської традиції нашої культури й до певної міри виокремили й означили цілу дисципліну на тисячі років уперед (і це ще питання, чи ми коли-небудь зможемо вийти за ці рамки). Якщо візьмемо Сократа, його учня Платона й його учня Аристотеля, то в думках цих представників трьох поколінь виникали питання та дискусії, які червоною ниткою тягнуться наскрізь всієї історії нашої цивілізації аж до сьогодні.

Нам ще досі не зрозуміло, чому віддавати перевагу — раціональному чи емоційному, чи існують ідеї Платона, чи всі структури — це витвір людини, як стверджував Аристотель. Усіма цими питаннями ми завдячуємо саме традиції античної Греції (наприклад, у єврейській чи шумерській філософській думці такі дуальності не виникали). Фразу «Пізнай себе», щодо якої досить своєрідно іронізує Александер Поуп, було витесано в Делфійському оракулі Аполлона. І, зрештою, ця фраза фігурує і в популярному фільмі «Матриця» — бачимо її над вхідними дверима Піфії ще в першій частині трилогії. Це, власне, концентрована версія того, що Піфія хоче повідомити Нео. Вона йому ніби говорить: «Пізнай себе сам, я тобі про тебе нічого сказати не можу».

У печері дійсності

Платон відіграє важливу роль у нашому сучасному способі мислення, у тому, які питання ми ставимо, і в тому, як на них відповідаємо. Друга ключова річ, яку він лишив нам у спадок, — це абстрагованість від світу. Платон, продовжуючи традицію Парменіда, зміцнює раціональну традицію, що базується на думці, ніби світ можна найкраще зрозуміти розумом. У своїй найвідомішій алегорії про печеру Платон вибудовує основи абсолютно іншого сприйняття світу: цей світ — не найголовніше, це всього лиш світ тіней, світ вторинний. «Якщо це справді так, тоді з цього стає цілком очевидно, що наш світ — це тільки образ чогось»[346]. Так Платон прочиняє двері майже містичній стриманості до цього світу, вітає аскетизм та закладає підвалини віри в абстрактні раціональні теорії. Правда — не очевидна, ясна, а навпаки — вона десь і якось прихована. І єдиний шлях до відкриття цієї (незмінної) правди — це якраз раціональність. Трохи згодом центральною темою філософії стародавніх греків стало прагнення позбутися змінності та нерегулярності. Їхньою метою було пробитися крізь оманливий та нестабільний емпіричний світ до раціональних «правд», які незмінні, константні та справжні.

Та повернімося назад до алегорії. Платон описує в ній в’язнів, які все життя зачинені в печері, не бачать справжнього світу, а тільки тіні, які він відкидає на стінах печери. Вони вважають ці тіні справжніми, вивчають їх, ведуть наукові дебати про їхню сутність і не мають ані-найменшого уявлення про існування чогось іншого: «У всякому випадку, — додав я, — вони сприймали б за істину не що інше, як тільки тіні певних предметів»[347].

Ці «експерти» — тлумачі тіней. Очевидно, автор цим хотів сказати, що емпіричні явища нам лише являються і не передають справжньої суті речей, реальності, до якої, на жаль, можна наблизитися тільки через абстрактні роздумування та модельну раціоналізацію. Для прозріння нам потрібно звільнитися від кайданів, якими ми прикуті до емпіричного світу, вийти з печери[348] та побачити світ таким, яким він є. Той, хто прозрів і бачить реальні речі, реальність, «робив би все це з великою мукою, у нього боляче б миготіло в очах, і він не міг би дивитися на предмети, тіні яких раніше бачив»[349]. А якщо він повернеться у печеру (що мені видається основним посланням алегорії) і розповість в’язням, які звикли до тіней, про справжні реальні речі, вони не повірять йому й не приймуть його назад. Така доля спіткала, наприклад, великого вчителя Платона — Сократа[350].

Для Платона головну роль завжди відігравала незмінність. І, навпаки, він намагався відвернути увагу від змінних (а отже, швидкоплинних) явищ. На думку Платона, відбиток правди (або ж, якщо хочете, структура, формула, матриця)[351] цього світу знаходиться десь глибоко в нас, де його лишають ще до нашого народження. Якщо ми шукаємо правду, треба просто заглянути собі в душу. Пошуки правди в зовнішньому світі, в емпірії, — оманливі, оскільки вони збивають нас на хибний шлях спостерігання та дослідження тіней (і саме на цей шлях, здається, пізніше стає Аристотель, див. далі). Справжні речі не можна побачити очима чи іншими оманливими органами чуття, а тільки розумом[352]. Ось як підсумовує ключове вчення Платона Поппер: «[Платон] Вірив, що кожному типу звичайної, тобто розкладницької речі відповідає річ досконала, яка не розкладається. І ця віра в досконалі й незмінні речі, яку прийнято називати Теорією Форм чи Ідей, стала основним вченням його філософії»[353].

Так було сформовано раціоналістичну традицію, яка врешті-решт зайняла ключове місце і в економіці. Йдеться про логіку, яка намагається раціонально відкрити принцип реальності й формує поведінку моделі. Ми й досі спостерігаємо в економіці тенденцію вмістити справжній світ у математичні моделі та незмінні завжди-і-всюди-дійсні точні графіки.

І Декарт, якого прийнято називати засновником сучасної науки, посилається на Платона: він шукає правду не в зовнішньому світі, а тільки шляхом внутрішньої медитації, заглибившись у себе, звільнившись від оманливих чуттів, пам’яті та інших сприйняттів. Декарт знаходить правду через мрії, сам на сам зі своєю раціональністю. Але до цього ми ще повернемося, Декарт відіграє важливу роль у нашій оповіді трохи згодом.

Міф як модель, модель як міф

На думку Платона, існує ієрархія буття та ієрархія пізнання, при цьому найвище розміщується знання про ідеї, а найнижче — інформація про обмани, ілюзії, тіні речей, що танцюють на стінах печери. Математичне пізнання перебуває не на найвищому щаблі, там стоїть знання філософське. Математичне пізнання також не вміє осягнути всієї правди. Навіть якби ми описали цілий світ точною математичною матрицею, ми не отримаємо всього знання. (Більше на цю тему в другій частині книги.) До речі, те, що ми описуємо принципи функціонування речей, ще не означає, що ми ці відносини зрозуміли.

Тому Платон використовує міфи як вдалий спосіб представлення правди. Певна невизначеність міфу — це не його слабкість, а його сила. Міф як форма висловлювання має набагато ширший спектр охоплення, ніж гіпотези математизованих наук. Міф може просочитися туди, куди наука чи математика не дістануться, може осягнути динаміку світу, який постійно змінюється. І навпаки — у сучасному світі є тенденція брати собі на підмогу математику чи якийсь інший точний метод, коли починаємо працювати зі складнішим матеріалом, де замало лише інформації від наших органів чуття. Слово метод (metahodos) означає по дорозі, а також поза дорогою чи за дорогу. Метод би міг бути певним гідом, який не дасть нам загубитися чи зійти з ментального шляху, який веде так глибоко, що в його володіннях уже достатньо тільки природного світла нашої інтуїції чи чуттєвого досвіду.

Можливо, погляд міфу й погляд наукової точності можна було би поєднати, якщо ми погодимося з твердженням, що й наука створює міфи навколо фактів — тобто будує свої теорії. Ми бачимо не величини — ми бачимо тільки те, що інтерпретуємо як їхні прояви. Врешті всі ми бачимо, як сходить сонце — але чому, як і з якою метою воно сходить, це вже питання інтерпретації. Тут уже настає черга історії, нарації.

За словами Платона, таємницю світу можна зрозуміти тільки через конструкції вищого порядку, хочеться навіть сказати мета-нара-ції, тобто загальноприйнятий міф, архетип, цивілізаційну історію чи модель, або ж, якщо хочете, матрицю, яка над нами (чи в нас) чатує. Над нижчими конструкціями стоять правди філософічні — форми, похідні від найдальшої ідеї Добра. Платон вважає, що математичні визначення та похідні гарантовано будуть функціональними, тому що вони існують поза нами, і ми поступово їх відкриваємо для себе, а не створюємо їх. Моделі відкривають невидимі закони буття.

Здається, що погляд Аристотеля на принцип абстрактності кардинально відрізняється: «Фраза Аристотеля, що ідеї не існують незалежно, самі собою, а універсали формуються з деталей, чудово відображає розбіжності між ним і Платоном»[354]. Проте серед можливих тлумачень ідей Аристотеля натрапляємо і на версію, що абстрактні конструкції знаходяться не поза нами, де ми їх можемо тільки пізнавати (у тому значенні, що ми до них постійно наближаємося відповідно до того, як зростає наше пізнання), а що ми їх (спів) творимо. Разом з цим сучасна економістка Дейдра Макклоскі вбачає точку перетину основ математики та релігії у вірі в добро Платона, у вірі в Бога як принцип усіх речей:

Математики Філіп Девіс та Ройбен Герш зауважили, що на задньому плані математики та релігії обов'язково має бути підоснова віри, яку кожен індивід повинен доповнити самостійно. Здається, що математики — це новоплатоністи-практики та послідовники Спінози. Їхнє поклоніння математиці дуже нагадує поклоніння Богові. От хоча би віра в те, що теорема Піфагора, так само як і Бог, існує незалежно від фізичного світу. І перше, і друге наділяє його смислом[355].

У платонівському світі[356] релігія з математикою та наукою не виключають одна одну, а доповнюють ! і навіть вимагають одна одної. За обома стоїть віра в принцип, що за всім пильнує, без якого ні перше, ні друге не має сенсу[357]. За словами філософа Міхаеля Полані, «і наука — це система цінностей (віра), якій ми віддані»[358]. «Віра — це не атака на науку чи повернення до повір’їв»[359]. Навпаки, віра стоїть біля витоків будь-якої науки чи знання | включно з елементарною вірою у те, що світ можна пізнати. Міф, віра у щось недоказане, про що, зрештою, ми часто знаємо, що воно нереальне (наприклад, гіпотези в економіці), починають відігравати роль суперструктур.

І тут напрошується питання, наскільки міфотворчою є економіка, або ж наскільки необхідними для неї є міфи? Економіка сама себе вважає обраною наукою для інтерпретації світу суспільства в наш час, але ми розуміємо, що в цій ролі без міфів їй не обійтися. Вона використовує їх у кількох площинах чи кількома способами. По-перше, вона черпає з міфів матеріал для своїх гіпотез (підсвідоме використання міфів), а по-друге, сама створює міфи й сюжети. Модель homo oeconomicus — це теж міф-модель. Якщо переодягнути переповідання історії, якої не існує, у математичну сутану, це ніяк не вплине на її міфічність. Як приклад можемо навести й інші міфи: про існування невидимої руки ринку, про свободу людини та самовизначення, про вічний прогрес і саморегуляцію ринку. Ніхто ніколи не бачив нічого з цього всього, але йдеться про історію, віру чи міф, які дуже сильно резонують (не лише) серед нас, економістів, та спрямовують усі наші суперечки, експерименти й статистики на підтвердження чи спростування цього наративу.

У міфах немає нічого ганебного, ми не можемо існувати без віри (на чому б вона не базувалася) — це потрібно визнати й рахуватися з цим. Одному міфу ми можемо протиставити хіба що інший міф. Міф вступає в боротьбу не з емпірикою чи з реальним світом (останній взагалі огортає незліченна кількість міфів), але з іншими адептами тлумачень, з іншими міфами.

Греки не вірили в свої міфи буквально, вони усвідомлювали їхню міфічність. Як написав про них Саллюстій, «усього цього ніколи не було насправді, але воно відбувається постійно»[360]. І хоч нам це й може видатися дещо дивним, проте сьогодні ми робимо точнісінько те саме. А схоже питання стоїть і перед економістами: Ми справді віримо в наші моделі? Віримо, що людина справді раціональна, що ринки самоочищаються і що є невидима рука ринку, — чи все це лиш міфи, які, можливо, «існують» у якійсь іншій — фіктивній — площині, а не в нашій буденній. Можливо й одне, й інше, але тоді не можна їх плутати. Якщо ж ми услід, наприклад, за Мільтоном Фрідманом[361], визнаємо, що йдеться лиш про припущення, які навіть не намагаються здаватися реалістичними[362] (тобто вони — фікція), тоді не можна стверджувати (чи робити онтологічно-теологічні висновки), що людина — дійсно раціональна. Якщо ж наші моделі (чи то вже в припущеннях, чи у висновках) усі учасники визнають фікцією (неважливо, корисною чи ні), тоді не можна на їх основі робити жодних висновків про людину.

Якщо ж ми, навпаки, вважаємо, що наші моделі — реалістичні, тоді ми віримо в наші моделі-міфи. І перебуваємо в полоні невизнаного міфу набагато більше, ніж наші архаїчні пращури. Давні греки дуже обережно ставилися до міфу, він для них був лиш корисною вигадкою, абстракцією, історією, якої ніколи не було насправді, але вона чудово допомагала пояснювати різні явища, орієнтуватися в світі, а часто — і вести практичну діяльність.

І ми як економісти мусимо прийняти рішення, бо поєднувати обидва варіанти — неможливо.

Без тіла та його потреб

Платон взагалі не брав до уваги (навіть мінімально) тіло. Тілесні втіхи він називає «так званими насолодами»[363], які «ми змушені отримувати для свого тіла, прислуговуючи його потребам»[364]. Тіло — це місце-знаходження зла, а його насолоди — оманливі: «...тому поки в нас є тіло й наша душа зв’язана з цим злом, ми ніколи сповна не досягнемо того, до чого прагнемо»[365]. Зло нібито виходить з тіла: «Адже і війни, і міжусобиці, і битви — це все справа рук тіла і його бажань»[366].

Тіло — це перешкода; коли душа «намагається щось досліджувати разом з тілом, видно, що тіло вводить душу в оману... найкраще [душа] мислить тоді... коли вона максимально наодинці з собою, лишаючи тіло осторонь, і, наскільки це можливо, без його участі та без контакту з ним намагається досягнути буття... тобто найчистіше це зробить той, хто буде підходити до кожного предмета максимально самим тільки мисленням»[367]. У цьому розумінні душі краще без тіла, від тіла лише самі неприємності: «Якщо в єднанні з тілом не можна нічого пізнати, тоді можливо одне з двох: або ж що взагалі ніяк не можна отримати знання, або ж лише після смерті; оскільки лише тоді душа буде сама по собі, без тіла, а раніше — ніяк. А якщо ж ми житимемо, тоді найближче до думки ми будемо тоді, коли намагатимемося взагалі не контактувати з тілом та уникати його товариства, окрім випадків, коли цього неможливо уникнути, коли не заражатимемося його природними потребами, оскільки ми лишатимемося чистими без контакту з ним, доки сам Господь не роз’єднає нас»[368].

Саме на це розуміння, яке полягає в усуненні сторони попиту (тобто бажання), до певної міри посилається раннє християнство, зокрема апостол Павло, а трохи згодом Августин. І те, що Августин сприймає тіло як в’язницю для душі (див. далі), у цьому контексті звучить лише як очевидне доповнення до згаданої вище Платонової думки. Августин протиставляє «тілесність» та переймання матеріальним світом усьому вищому духовному, він гордує всім тілесним, утискає його, маргіналізує весь матеріальний світ. Імплікація для економіки напрошується сама собою. Аскетичне суспільство, яке на відміну від нашого ефективного, пригнічуватиме попит, ніколи не зможе розвинутися до вищої стадії спеціалізації. Аскетичне суспільство, потреби якого обмежуються лише найнеобхіднішими речами, ніколи б не змогло (і навіть би до цього не прагнуло) досягти високого рівня добробуту. Врешті-решт навіть економіка — наука, яка конкретно займається попитом, пропозицією та їх збалансуванням на максимальному рівні (тобто працює над задоволенням часто неважливих і непотрібних для життя потреб) — ніколи б не змогла розвинутися до тієї форми, за якою ми її знаємо сьогодні. Для економіста осудження тілесних утіх — корисностей — має абсолютно прозоре значення. Ідеал Платона полягає не в споживанні й продукуванні матеріальних благ, а у відреченні від них обох. Щодо цього питання Платон — закоренілий стоїк, як ми побачимо згодом.

Проте ще з часів Сократа на цю тему відбуваються широкі дискусії: «Калікл позитивно ставиться саме до того, щоб у нас були потреби й вимоги, від одного твердження Сократа про те, що кому нічого не потрібно, той живе добре, його переповнює відраза. — “Так”, — відповідає, — “за таких умов найщасливішими були б камені й трупи”»[369].

Урешті-решт навіть Сократ не здатен повністю управляти своїми еротичними потребами і його розриває між еротичними й філософськими бажаннями. Тому любовна інтрига з Алківіадом насправді була непідвладна Сократові. Хай там як, традиція стоїків вимагала уникати зв’язків випадкових і непередбачуваних, якими найчастіше й бувають зв’язки з матеріальним світом чи загалом усі стосунки та взаємини.

Платон досить холодно й відсторонено ставився і до пропозиції. Від роботи руками, продукування тхнуло чимось нечистим, тому нею могли займатися тільки нижчі класи чи, ще краще, раби. Ідеал крився в інтелектуальній і духовній контемпляції — у самопізнанні, де криється відповідь, ключ до правди, а отже, і до хорошого, щасливого життя.

Попит versus пропозиція: свобода й протиріччя

Ми сьогодні віримо, що більше в людини статків, то більше в неї свободи — для скількох речей вона є богом, стільки їх і слухаються її «з півслова», чи принаймні «з кнопочки», в ідеалі — дистанційно. А стоїки вважали точнісінько навпаки — що менше речей, від яких ми залежимо, то вільнішими ми почуваємося. Звідси бере початок заклик позбуватися всіх бажань (попиту) тіла.

Найвідоміший світовий приклад такого звільнення та позбування залежності — це Діоген, який мінімізував свої потреби та викидав усе, що йому було непотрібно, без чого він би міг обійтися — і так аж до останньої речі, кухля, якого він викинув, коли зрозумів, що може обходитися без нього й пити воду просто з рук. Тобто програма стоїків, до якої ми ще повернемося, досить таки зрозуміла: знизьмо свій попит на все матеріальне, і цим самим зможемо знизити й пропозицію, а отже — роботу. Кому потрібно небагато, той задовольняється малим і щасливий при цьому, йому не треба стільки гнути спину. Якщо існує дискрепанція між попитом і пропозицією (що, зрештою, і є природним стандартним станом людської психіки), тоді рецепт щасливого життя для стоїків полягає у зниженні попиту, а не в збільшенні пропозиції (тобто виробництва), що, своєю чергою, гедоністи вважали рецептом щасливого життя і проповідували його.

Ідеальне суспільство, політика та економіка

Платон та Аристотель багато в чому визначили межі простору для дискусій аж до наших днів. Це поширюється і на питання функціонування суспільства та дебати про те, на яких засадах людського співжиття воно будується. Для нас також цікавий факт, що й «Самуельсон у [своєму основоположному підручнику] “Економіка” відкрито ставив те ж саме питання, старе, як і сама дискусія між Платоном та Аристотелем: “У якому випадку допускається, щоб людина поводилася в суспільстві егоїстично, а коли все ж її поведінка повинна працювати на корисність загального суспільного добра?”»[370]

Для нашої теми ключовим питанням стає політико-економічне вчення Платона, навіть попри те, що й досі тривають суперечки щодо його інтерпретації і що платонівське політичне вчення назбирало багато різких критичних відгуків. Наприклад, Карл Поппер (і багато інших)[371] обвинувачує Платона в тому, що його «Політика» стала джерелом інспірації для всіх утопічних мислителів включно з комуністами[372]. «Платон і Маркс запропонували візію “апокаліптичної революції, яка радикально змінить увесь соціальний світ“»[373]. Маркс безпосередньо посилався на Платона, наприклад, у «Капіталі» можна знайти цілу низку таких посилань[374].

Людина в розумінні Аристотеля — це суспільна тварина (zoon politikon). Проте аж ніяк не для Платона. У розумінні Платона ми — справедливі (хороші) громадяни суспільства, тому що нам це вигідно — і причиною цьому є зовсім не наша натура, як пізніше стверджуватиме Аристотель. «...Обґрунтування стабільних соціальних мереж ховається в особистих раціональних інтересах окремих членів міста. За словами Платона, кожен індивід усвідомлює, що це в його ж власних інтересах — максимально розумно поводитися»[375].

Платон ділить ідеальне суспільство на три шари відповідно до трьох різних типів пріоритетів людей. Клас управлінців репрезентує розумність, клас військових уособлює відвагу, а клас ремісників представляє світ чуттів (його Платон вважає найнижчим). Панівному класу невідомі поняття приватного багатства, у них немає особистих інтересів чи своєї індивідуальності. Усе це випливає з Платонового негативного розуміння приватної власності — вищі класи не мали б взагалі перейматися такими (приземленими) справами, їм потрібно турбуватися про благо загалу. Панівна еліта не одружується і не виходить заміж. Питання ре-продукції вирішується майже лабораторним способом, а виховання дітей лягає на плечі спеціально для цього визначеної державної інституції. Елітний клас управлінців повинен займатися якомога чистішою філософією, проте в ще більш радикальному розумінні, аніж сягають сучасні уявлення освіченого правителя-філософа: ніяких турбот про земні справи та жодного піддавання власним почуттям, а лише мисленнєве дослідження світу. «“Політика” доводить, що найкраще життя — це життя, яким “управляє” розум, у якому розум споглядає, оцінює, сортує і встановлює можливі цілі»[376]. Правитель повинен повністю віддатися неупередженому пошуку ідей та «містичному спогляданню абсолютного»[377]. Словом, Платон «не наділяє жодною позитивною рисою»[378] ані бажання, ані потреби тіла людини. Аналогічно до відомого роману «1984» Джорджа Орвелла, такі поняття як власність, родина, людські почуття чи інші приземлені нестабільні цінності пасували лиш пролетарському класу.

Втім, схоже, що Аристотель, на відміну від Платона, не вважає реальним, щоб лідери-філософи не прагнули багатства. «За словами Аристотеля, пропозиція заборони приватної власності, яку сформулював Платон для класу охоронців, не враховує природної тяги людини до певних речей»[379]. У цій невідповідності ховається ще одна з принципових відмінностей між поглядами на світ Аристотеля й Платона. Для Платона засадничу роль відіграє схильність багатства корумпувати та його властивість відволікати людину від справді важливих речей, тобто від пізнання світу абстракцій. Аристотель радше наголошує на позитивній мотивації, яка випливає з бажання бути матеріально забезпеченим. «Тоді як роботи Аристотеля підтримували світськість, оптимізм, практичність, здоровий глузд, емпіризм і утилітарну позицію, праці Платона більше тяжіли до відступу, песимізму, радикалізму, одкровення та аскетизму»[380].

Платон, як громадянин освічених Афін, був великим прихильником Спарти, «тоталітарної» військової держави. Фізична робота, тобто зусилля, спрямовані лише на задоволення потреб людини, у філософії Платона повністю перекладаються на плечі робочого класу. Цей найнижчий клас суспільства може володіти матеріальними багатствами, може присвячувати себе родинному життю та мати власних дітей, тоді як правителі й військові живуть у комунах, не маючи абсолютно нічого в приватній власності[381].

Платон вбачає в надмірності бажань принцип занепаду й лікує його встановленням нової ієрархії. Філософ править на благо всіх, скеровує до скромності всі суспільні стани, сам не володіє нічим — і що вище хтось стоїть, то менше в нього речей у приватній власності. Прогрес полягає у не-споживанні, а також у не-продукуванні. Тобто Платон апелює до чи розраховує на добровільну скромність людей при владі та на те, що вдасться побороти тенденцію до нагромадження статків, що, якщо дивитися на світ очима економістів, може бути такою ж проблемою, як і пізніші середньовічні заклики до аскетизму (попередником яких був Платон).

Прогрес

Разом з тим Платонове бачення ідеальної держави кидає світло й на його бачення суспільного прогресу. На думку Платона, недостатньо спрямовувати суспільне життя та орієнтацію суспільства як цілісності лише відповідно до загальноприйнятих правил. Суспільству потрібні регулятивні ідеї, спільне бажання, цілі, на які можна орієнтуватися. Однак платонівське бачення суспільства, де батьками дітей є всі громадяни суспільства й виховує їх держава під керівництвом філософів без власності, — це зовсім не заклик до негайного, брутального встановлення такого порядку. Це ідеал[382], який повинен переманювати суспільство від родинної протекції та кровних зв’язків на бік упорядкування, де всі мають рівні можливості проявити себе, не обтяжуючи родинним бекґраундом свої якості, на основі яких людину ставлять на найбільш підхоже для неї місце в суспільстві, що і є найвигіднішим рішенням для всіх[383].

Між іншим, ідеальні лідери в ідеальному суспільстві Платона, наприклад, борються з розпусними спокусами, які відволікають їх від пошуків вищого добра. Мова йде не лише про майно, й, наприклад, про секс. Як пише Роберт Нельсон:

Платон і римо-католицька церква усвідомлювали, що сексуальні зв’язки можуть викликати в людей сильні почуття власності, які можуть бути ще глибшими, ніж почуття, пов’язані з володінням приватного майна. Платон у «Державі» вирішив це питання так, що відкинув присвійний елемент, заборонивши шлюб та інші обмеження вільної сексуальної поведінки, паралельно зробивши дітей спільною власністю всієї громади (мати не повинна була знати ідентичність своєї дитини). Римо-католицька церква вибрала ще об’єктивніший підхід, коли, навпаки, встановила для своїх священиків і черниць суворий целібат, намагаючись так забезпечити, що їхня відданість не буде належати нікому іншому, ніж Богу й церкві[384].

Людині для справжнього життя і пізнання потрібно більше, ніж освіченість, їй потрібне візіонерство, щоб зрушити з місця. Суспільству треба, щоб на його чолі стояли філософи, які б могли осягнути ідеали й передати цей осмислений «космічний» порядок іншим. Абстракції, отримані від панівних еліт на чолі держави, мали б стати орієнтиром для спрямування щоденної поведінки всіх. Саме слово еліта походить від eligo (виділяюся). Звідси й розуміння еліти як групи відділених, покликаних служити загальному добру. Наскрізним мотивом усієї «Держави» є намір гармонізувати три рівні: космос, місто й людину, при цьому гармонізація проходить шляхом пристосування нижчих рівнів до вищих. Бачення цілі, а не лише загальні правила гри, мали би керувати нашими вчинками й стати мотором суспільного прогресу.

Не може не зацікавити спостереження, що спільне виховання дітей може мати ще одну важливу мету, пов’язану з ідеєю прогресу: редукцію випадковості. Сократ стверджував, що справжній поступальний розвиток у житті людського суспільства станеться тільки тоді, коли ми розвинемо нове «техне», яке гармонійно поєднає всі практичні рішення, підрахунки, зважування та вимірювання[385]. З такого погляду, вся історія розвитку людської цивілізації — це «розповідь про постійне зростання влади людини над випадковістю»[386]. На думку Платона, редукція випадковості й швидкий розвиток математики та вимірювань приводить до звільнення людини з-під надвлади пристрастей, до того, що людина отримує контроль над долею своєю і долею міста й власне цивілізації.

Як ми ще продемонструємо на практичному прикладі трохи далі (з діалогу Платона «Тімей»), Платон, як згодом і євреї, вірив у світле минуле й у занепад як прояв прогресу цивілізації, що дуже гарно підсумував Поппер: «Будь-яка соціальна зміна — це симптом корупції, занепаду й дегенерації. На думку Платона, цей основний історичний закон становить частину закону космосу — закону, який можна буде застосувати до всього створеного й винайденого. Усе непостійне, винайдене уже наперед приречене на занепад»[387].

Втім, «Платон вірив, що закон історичного призначення, закон занепаду може зламати моральну волю людини з допомогою людського розуму»[388]. І саме в цьому розумінні він вводить наукову програму, покликану знову відкрити людям цей блаженний стан. Так Платон приніс Європі програму прогресу: науку.

Місто, цивілізація і золотий вік

Місто (населений пункт) були у Давній Греції символом прогресу, хай і в трохи іншому розумінні, ніж ми спостерігали в шумерів чи євреїв. Усе добро й зло йде від людини, дику природу вже давно не можна вважати оселею зла. Крім того, античне суспільство безперечно бачило свій прогрес у гармонії з розвитком державного ладу. У вченні Платона й Аристотеля філософ такий важливий саме тому, що він бачить, як влаштовано космос, і радить містам і людям, як наблизитися до цього порядку. І така світська річ, як влаштування міста-держави, підпорядковувалася філософії бачення всесвіту.

Цікава також паралель з міським і сільським населенням. Люди, живучи поза містом, були нецивілізованими, не вміли ані читати, ані писати. Це розуміння відповідає й тому, що на цих «простих людей» (тобто людей, які нібито вміли постійно жити в нецивілізованій гармонії) не поширювався гнів богів. Як говорить Тімей в однойменному діалозі Платона[389]:

Але щоразу, коли боги знову водами очищують землю й насилають на неї потоп, врятуватися вдається пастухам у горах, тоді як мешканців міст потоки зносять у море... Вони знову й знову насилають на вас у визначений час бурхливі потоки води, мов чуму, і залишають на землі лиш людей, що не вміють писати й не знаються на мистецтві, тому ви знову омолоджуєтеся і нічого не знаєте ні про наше, ні про своє минуле.

І в цьому випадку ми зустрічаємося з уявленням, що цивілізація, окультурення, дорослішання людської дитини відбувається у містах. І тут ми знаходимо паралель з «дитячою людиною», яка, очевидно, ще не несе в собі інтерналізованого (звичного) конфлікту між добром і злом, і як тварина (чи дитина) «робить собі, що хоче», і немає в неї жодних внутрішніх бар’єрів, а лише зовнішні (природні, батьківські). Здається, і греки вірили, що колись існував період, час, коли людина жила в гармонії з «простим я хочу, яке виходить із нашої тваринної природи», як пише Джозеф Кемпбелл[390]. Здається, що це був час, коли я хочу перебувало в досконалій гармонії з мав би, які пізніше розділилися в процесі культуризації, де ми виховуємося на тому, як бути природно неприродними, тобто мати неприродні бажання (мав би).

Хай там як, і тут бачимо цікаву заміну смислів, яку спостерігаємо і в інших грецьких класичних творах. Тобто уявлення, що перша раса людей була найкращою: «А вже далі ви не знаєте, що в вашій країні жив найпрекрасніший і найшляхетніший рід на світі, від якого зараз походиш ти й усе ваше місто, бо колись від нього збереглося скромне сім’я. Ця стародавня раса була вищою за інших, навіть незважаючи на те, що вони «довго вимирали покоління за поколінням без писаного слова»[391]. Ці «давні громадяни» ще не знали ніякої technai, навіть не вміли ні читати, ні писати, проте все одно жили в гармонії[392], на них ще не зійшло прокляття Прометея. У цьому випадку ідея прогресу так чи інакше була думкою занепаду. Наші предки в цьому розумінні зовсім не були дикими мавпами, тваринами, а навпаки — вищою расою. Пізніше люди стали культурнішими, «дорослішими» і переїхали в місто, яке, очевидно, краще захищало від примх природи. Але навіть тут люди не могли вберегтися від гніву богів; ба більше, якраз цивілізоване місто дуже часто страждало від потопів та інших проклять[393]. І на противагу цьому, у горах, у нецивілізованих частинах світу люди жили у безпеці, як можна побачити в біблійній історії Содома та Гоморри[394]. Тема «блаженної невідомості» та компромісу між гармонією — з одного боку й технічним прогресом — з іншого трапляється у грецькій філософії відносно часто (і не лише грецькій, але й у єврейському чи вавилонському світоглядах). Людей вигнали, вирвали з їхнього природного стану для «дару й прокляття» пізнання (у грецькому поданні технічного пізнання, у єврейському — морального пізнання), а тепер намагається потрапити назад — знову досягти блаженства — і знову через пізнання (через науку чи через мораль).

Емпірик Аристотель

Ми б могли представити Аристотеля як першого скрупульозного й систематичного дослідника: «Парменіда й Платонового Сократа вважають прихильниками містичної релігії. Аристотелів філософ — це, навпаки, той, кого б ми могли назвати професіоналом»[395], а можливо, й першим академічним науковцем. У цьому розумінні його моральне вчення позбавлене першопланованих відсилань до релігійних текстів чи аргументів звідти (на відміну від Платона, де ми могли бути свідками певного перехідного стану між міфом та аналізом). Досократи використовували як носії правди естетику та мнемотехніку (наприклад, ритм і риму). Платон шукав правду в діалозі й абстракції, тобто, у певному розумінні, акцентував на фантазії. Аргументація та стиль Аристотелевих робіт майже не поступалися теперішнім наративним науковим дискурсам. Саме Аристотель став першим, хто почав поводитися як науковець у сучасному значенні слова.

Проте його розуміння філософії та науки було набагато ширшим, ніж ми їх розуміємо сьогодні. По-перше, він не розділяв чітко науку й філософію (як сталося пізніше), по-друге, він вважав наукою те, що сьогодні ми б до неї ніколи не зарахували. На думку Аристотеля, «кожне мислення [наука, dianoia] тяжіє або до домовлянь, або до створення, або ж до прийняття рішень»[396]. До науки він також долучає написання поезії та практичні галузі. Під практичними галузями Аристотель розуміє етику й політику; поетичні науки — це вивчення поезії та інших мистецтв; теоретичні науки — це, на його думку, фізика, математика, метафізика. Багато його наукових робіт були якісними, а не кількісними, математику він вважав дуже близькою до теоретичної філософії, метафізики.

Саме Аристотель, образно кажучи, скерував увагу дослідників на земні речі. Саме він стверджував, що «нам потрібна філософія, яка нам покаже дорогу назад до того, що є звичайним»[397]. Замість того, щоб поринути з головою в світ ідей, він плавав з рибами на острові Лесбос і спостерігав за поведінкою тварин у лісі. Він стверджував, що форма яблука існує в яблуку, а не у світі ідей. Тому він досліджував яблука й взагалі розділяв усе створене на роди й види. Аристотель був емпіриком, як ми сказали би сьогодні, тоді як Платона радше зарахували б до засновників раціоналістичної традиції.

Для тих часів це все було аж на диво «неприродним» і навіть дратувало: «Аристотелеві слухачі намагалися боротися з його захопленням усім звичайним і земним, вимагали замість цього речей піднесених і надзвичайних»[398]. За Аристотелем, світ земних речей стає в центрі уваги, а світ платонічних ідей нібито відтісняється на задній план. Аристотель займався саме тими речами, які в Платона — пафосно кажучи — були лише грою тіней. Так урешті й економіка дочекалася належної до себе уваги, як «найбільш шановане з умінь ... уміння у військовій справі, господарюванні та красномовстві»[399].

Якщо ж підсумувати вчення Аристотеля в кількох реченнях, тоді, окрім його приземленості, не можна не помітити його розуміння призначення речей, telos. На відміну від Платона, він аж так не досліджував незмінність, а зосередився на змісті, цілі руху, тому що «бажання (boylesis) спрямовано на ціль»[400]. За аналогією до інших античних шкіл (і точно так, як євреї чи християни), він дуже високо ставить мораль, а конкретно — етику честі, яка зараз знову опинилася в центрі популярності[401]. А хороше життя, тобто те, про що й ідеться економіці (життя, сповнене корисності), він нерозривно пов’язує з добром і злом.

Наведімо практичний приклад: те, що матеріальні речі падають униз на землю, Аристотель пояснює природністю. Камінь походить зі землі й хоче туди повернутися, його призначення — бути в землі. Так само газ, вогонь і душа хочуть бути вгорі. Цього пояснення довгий час було достатньо, доки його не замінив закон всесвітнього тяжіння.

Власне, у дуже багатьох підручниках історія економічної думки починається з Аристотеля. Аристотель захищає приватну власність[402], критикує лихварство[403], розрізняє продуктивну й непродуктивну економічну активність[404], категоризує роль грошей[405], звертає увагу на трагедію спільних пасовищ[406] чи займається проблематикою монополій[407].

Хай там як, а дуже багато спостережень, які були ключовими для розвитку господарства, економіка минула не помітивши. Наприклад, Аристотель дуже детально аналізує не тільки корисність та її роль у житті, а й функцію максимізації, якою сучасна економіка буквально одержима, з однією лише відмінністю — зараз ми використовуємо цю функцію лише в її математичній версії, яка часто глибшу філософську дискусію.

Аристотель не оминав й інших важливих сфер, як ми сказали би зараз, мета-економіку. Тобто те, що вважається «домостроєм», але при цьому відшуковує смисл і цілі (telos) цього прагнення.

Eudaimonia — щастя як наука

Аристотель запитує про те, що, мабуть, цікавить кожного: як жити щасливим життям? Що для людини означає жити так, щоб досягти того рівня життя, якого вона прагне? Питання щастя — eudaimonia — не лише теоретичне: «Таким чином, оскільки нинішні [наші] заняття не існують, як інші, задля споглядання (адже ми проводимо дослідження не для того, щоб зрозуміти, що таке доброчесність, а щоб стати чеснотливими (ауабоі)»[408]. Так само він починає і свою другу книгу про етику «Евдемова етика»: як прожити хороше життя, коли «щастя — водночас одна з найкрасивіших і найкращих речей у світі»[409], — як пише автор у першому абзаці книги. Наскільки сильно щасливе життя пов’язане з добром і як його досягнути («щастя як наука»)[410], ми побачимо далі.

По-перше, варто сказати, що Аристотель бачить приватне добро лише в контексті добра суспільства загалом. Крилатою стала його фраза, що «людина (за своєю природою) є істота політична»[411]. До того ж він наділяв суспільство не механістичним характером, як це пізніше утвердилося в економіці, а органічним: тобто одна частина не лише повністю втрачає будь-який смисл, а просто так не може жити[412]. Також люди не об’єднуються в суспільство тільки заради власної вигоди, але тому, що це закладено їхньою природою[413].

І при цьому корисність — дуже складна річ, яка нібито постійно змінюється. Однак лишається питання — що найбільше впливає на корисність. Аристотель сприймає корисність не як річ, що спочатку є, а потім її немає, а як стан, який людина може, але не повинна усвідомлювати. Він також помічає, що існує певна ієрархія корисності, тобто що ми не помічатимемо корисності від вищих потреб, доки не будуть задоволені основні (природні) потреби. Він також зауважує, що корисності витісняють одна одну, тобто діє певний crowding-out (ефект витіснення). «Задоволення від однієї діяльності перешкоджає іншим діяльностям. ...діяльність, що приносить більше задоволення, витісняє іншу ... так, скажімо, [глядачі] у театрі особливо старанно що-небудь гризуть, коли ті, що змагаються, погані»[414].

MaxU versus MaxG

Питання про те, чи робить людина все для того, щоб максимізувати корисність, насолоду, для Аристотеля було повністю іррелевантним. Адже насолода для нього всього лише «довершує діяльність», що він неодноразово повторює. «Питання про те, що в ім’я чого ми вибираємо: життя в ім’я задоволення або задоволення в ім’я життя, у цьому [дослідженні] можна поки що відкласти, — пише Аристотель. — Очевидно, що ці речі пов’язані між собою і не допускають розділення: справді, без діяльності не буває задоволення, а задоволення робить усяку діяльність довершеною»[415]. Проте поняття насолоди невідривно пов’язане з уявленнями про досконалість і добро: найбільшу насолоду дає найдосконаліша діяльність, насолода — це всього лиш винагорода, «це задоволення довершує діяльність»[416]. Тобто насолода — наче вишенька на торті досконалості та діяльності, що до неї наближає[417]. Вона — не сенс діяльності, а лише її побічний прояв. Сенс же будь-якої діяльності (telos) — це добро.

У сучасній економіці ми якось автоматично звикли до того, що людина діє відповідно до формули Махи, тобто максимізує свою корисність. На цю тему існують сотні й тисячі математичних вправ, у яких потрібно максимізувати корисність, оптимізувати корисність і через похідну знайти граничну корисність, або ж знайти відношення граничної корисності до граничної ціни, чи прибутку до витрат. І при цьому ми майже ніколи навіть не здогадуємося про величезну філософську й етичну бурю, яка розігрується під цією оболонкою. Саме уявлення про корисність як про добро (а отже, й ціль) стали основною причиною суперечок між епікурейцями та стоїками. Аристотель, як і Платон, більше схилявся до стоїків. Але при цьому Аристотелеві відомий і певний прообраз максималізаційного завдання. Тільки замість корисності він максимізує добро — МахО. Уже у першому реченні «Політики» він говорить:

Адже всі діють заради того, що вважається достойним життям, тож вочевидь усі об’єднання прямують (у своїй діяльності) до певного щастя[418].

Так само як і в першому реченні «Нікомахової етики»:

Вважається, що всяке мистецтво і всяке вчення, так само як дія і свідомий вибір, прагнуть до певного блага; тому вдало визначали благо як те, до чого все прагне[419].

У десятій книзі «Нікомахової етики» автор детальніше розбирає питання насолоди та пише у вступі: «Після цього належить так само розказати про задоволення. Вважається ж бо, що воно особливо тісно з’єдналося з нашим родом...». Так, це вже більше схоже на вступ до підручника економіки. Проте Аристотель продовжує: «Дійсно, одні визначають задоволення як властиве благо, інші ж, навпаки, як щось виключно погане... Боюся, однак, що таке міркування неправильне»[420].

Коли, наприклад, наприкінці «Нікомахової етики» він веде суперечку з гедоністом Еудоксом, який «вважав, що насолода — це добро, бо, мовляв, ми бачимо, що всі дії, нерозумні й розумні, спрямовуються саме на нього», він говорить йому: «Здається, що ці пояснення всього лиш демонструють, що насолода теж є добром, проте не більше, ніж будь-які інші його частини»[421]. Тобто Аристотель не заперечує, що насолода — це частина добра, проте насолода й добро — зовсім не одне й те саме, як стверджували гедоністи.

Зрештою, для нас, економістів, і досі лишається нез’ясованим питання, яке колись поставив Аристотель: «[Люди] вважають, що бути блаженним — це те саме, що добре жити, коли справи йдуть добре. Проте на запитання, що таке насолода людини, у чому її сутність, здебільшого не можуть відповісти, також різняться погляди з цього приводу в загалу та в освічених чоловіків»[422]. І сьогодні ми будь-якого економіста поставимо в глухий кут одним запитанням: «Якщо люди максимізують корисність, що вони розуміють під цим поняттям? Це набагато складніше питання, ніж може здатися, детальніше ми розглянемо його в другій частині книги. А тут дуже стисло.

Власне, ми можемо вслід за Аристотелем стверджувати, що насправді людина не максимізує корисність (МахиШіґу), що вона максимізує добро (МахОооії). Людина просто робить те, що вона вважає добром. А якщо кожен уявляє собі під поняттям добра щось інше? Зрештою, під корисністю так само. Якщо ми серйозно поставимося до теорії Аристотеля, що «всі роблять все можливе заради того, що їм здається хорошим»[423], тоді досить таки можливо, що корисність — це лиш підмножина «того, що ми вважаємо хорошим»[424]. З дечого ми не отримуємо взагалі ніякої корисності (або хіба що можемо тільки дуже незугарно й невміло її обґрунтувати) та нам би було простіше захистити свою позицію, якби ми говорили, що ця людина це зробила, оскільки вважала це чимось хорошим, замість того, щоб стверджувати, що «вона намагалася максимізувати те, що їй корисне». Наприклад, набагато природніше сказати, що Франциск Ассизький роздав усе своє майно, тому що вважав це хорошою справою, а не корисною, що Сократ вирішив не відмовлятися від свого вчення або не втекти й випити отруту не тому, що очікував посмертної корисності, але через те, що вважав це доброю справою. Тобто набагато простіше обґрунтувати МахО, до того ж і в дискусії це набагато корисніший концепт, ніж Махи, як ми це покажемо згодом.

А після прийняття цієї поправки нам вже набагато легше побачити, наскільки тісно чи навіть невіддільно наше сприйняття пов’язане з економікою добра й зла.

Корисність добра та зла

Тобто за допомогою МахО ми можемо пояснити ті самі явища, що й у випадку Махи, проте до того можна ще й пояснити ширший контекст такої поведінки. Якщо ж ми хочемо вважати теорему МахО абсурдною (якою вона до певної міри справді є, тому що її неможливо спростувати, як ми побачимо в другій частині книги), тоді абсурдною має бути й теорема Махи. Просто в припущенні МахО це краще видно. Можливо, саме тому економіка ховалася за Махи: щоб це не аж так впадало у вічі.

Те, що ми не робимо певні речі заради миттєвого й однобокого Махи, на позначення чого Аристотель використовує термін «насолода», можна продемонструвати на одному прикладі. «Водночас чимало справ ми робитимемо старанно, хай це й не принесе жодного задоволення, наприклад, дивитися, згадувати, знати, володіти доброчесностями. І не має жодного значення, чи супроводжується це з необхідністю задоволення чи ні, тому що ми обираємо ці речі, навіть якщо задоволення від них не виникає»[425]. Ми хочемо ці речі просто тому, що вони хороші, а хороші вони тому, що належать людськості. Тобто людина — більше людина, коли вона бачить, пам’ятає, знає, є доброчесною.

Ми відчуваємо корисність, тобто відчуття насолоди чи радості у нас буває, якщо нам вдається досягти хорошої цілі. Корисність саму собою доволі складно назвати ціллю, ціль — це добро, а корисність — це його побічний продукт, екстерналія. Те, що людині потрібно, — це також джерело насолоди та щастя (наприклад, їжа); так влаштовано наш світ. Ми їмо не заради насолоди, але насолоду за трапезою все одно відчуваємо.

Аристотель точно б протестував проти сучасного підходу, коли ми максимізацію корисності автоматично сприймаємо за властивість людської природи. Простіше кажучи, найбільшою чеснотою Аристотель вважає стриманість, «бо зло... належить безмежному»[426], і навпаки, «благо — конечному.., надлишок і недостача властиві зіпсутості, а дотримування середини — доброчесності»[427]. Тобто йдеться не про максимізацію корисності, як стверджують епікурейці; і навіть не про мінімізацію, а про дотримування середини. Ціль — десь посередині. Наведімо приклад: «Що стосується давання майна і його придбавання, то дотримуватися в цьому середини — щедрість, а надлишок і недостача — марнотратство і скупість»[428]. Або ж у більш загальній площині: «Так само і з розсудливістю... зазнавши всякого задоволення і від жодного не утримуючись, стають розбещеними, а сторонячись, як неотесані, усякого задоволення, — якимись нечутливими. Отже, надлишок і недостача згубні для розсудливості і мужності, а середина — благотворна»[429]. «Тому надлишку і недостачі всякий знавець уникає, шукаючи середини і обираючи для себе [саме] її, причому середину не самої речі, а середину для нас»[430]. Тобто не максимізацію будь-якою ціною, але рівняння на середину!

У кожному [окремому випадку] середину знайти важко, як і середину кола не всякий [визначить], а той, хто знає [як це робити]. Подібним же чином, і гніватися для всякого легко, як і легко [роз]дати і розтратити гроші, а ось витрачати на те, що треба, стільки, скільки треба, коли, задля чого і як треба, здатний не всякий, і це не легко. Недаремно досконалість і рідкісна, і похвальна, і прекрасна[431].

До цього можна додати, що таку точку (середину) пізнати нелегко. «Ось чому важко бути доброчесним. А значить, у кожному [окремому випадку] середину знайти важко»[432]; доводиться шукати її навпомацки. Bliss point просто так не знайти[433].

Стоїки versus гедоністи

Мабуть, найкращий опис моральних систем античної Греції, як не дивно, знайдемо в Адама Сміта, коваля економіки, у книзі «Теорія моральних почуттів»[434]. Він ділить античне вчення про мораль на дві різні й де-факто конкурентні школи: на стоїків і гедоністів. Найбільше вони сперечалися стосовно відповіді на запитання, чи вигідно робити добро. Чи можна розраховувати на те, що хороші вчинки принесуть нам щось цінне натомість? Що outgoing добро корелює з incoming добром?

Стоїки

Стоїки не бачили жодного зв’язку між добром та приємністю (корисністю)[435], тому вже від самого початку не передбачалося будь-яких розрахунків. За деякі хороші вчинки ми отримуємо в нагороду приємність (збільшення utility), за інші — ні, проте виконавець вчинків повинен лишатися цілковито байдужим до результату чи наслідків своїх дій. Моральність індивіда оцінювалася на основі дотримання правил, незалежно від того, які результати давала та чи інша діяльність[436].

Іншими словами, моральність окремих вчинків оцінювалася лише з погляду дотримання правил, а не результатів чи наслідків цього вчинку. А рішення просто лишали на Долю[437]. Якщо ж людина поводитиметься неморально, «успіх принесе їй лише ледь помітне задоволення»[438]. Моральність вчинку стоїки вираховували не за його наслідками, тобто не за тим, збільшить чи зменшить він корисність, а на підставі правильності самого вчинку як такого. Тому, як вважають стоїки, узагалі заборонено аналізувати, які втрати чи здобутки отримаємо від конкретного вчинку.

Зараз ми вважаємо Адама Сміта основоположником класичної економіки, для якої цільова максимізація корисності — центральна тема. При цьому він сам себе вважав стоїком. Сміт пропагує цей напрям античної філософії[439] і захоплюється ним, бо стоїкам вдалося звільнитися від усіляких роздумів над корисністю[440].

Гедоністи

Школа гедоністів, яку представляв зокрема Епікур, дотримувалася абсолютно протилежної позиції. Ця школа вважала добро та правила не екзогенними, тобто такими, що не нав’язуються нам згори. Доброта вчинку полягає в наслідку самого вчинку — у корисності, яку він принесе. Ба більше — корисність вчинку оцінював особисто сам виконавець.

Джерелом етики для Епікура є егоїзм, а засобом — корисливість. Епікур не визнає якихось вищих неегоїстичних душевних поривів. Він вважає, що тільки дружба може бути виявом певних неегоїстичних стосунків. Так корисність стала основною передумовою хорошого життя та вказівником у прийнятті рішення щодо будь-якого вчинку. Тоді як стоїкам було заборонено прораховувати наслідки своїх учинків (хто може передбачити, чим закінчиться той чи інший крок), для гедоністів (епікурейців) це, навпаки, було conditio sine qua non їхньої моралі[441]. «Фізичні радощі та страждання були єдиним кінцевим об’єктом природного потягу та огиди»[442]. Епікурейці ставили знак рівності між добротою та корисністю — моральність учинків полягала лише в тому, наскільки вони були вигідними чи невигідними людині[443].

Важливо наголосити, що епікурейці щодо цього пункту були повністю одноголосними й аргументували свою позицію тим, що будь-яка корисність «зрештою пов язана з тілесними відчуттями»[444].

З іншого боку, тілесні відчуття вони описували дуже широко, зараховуючи до них й інтелектуальний досвід. Гедоніст мав би послуговуватися своїм розумом, щоб передбачити кінцевий результат своїх вчинків у найвіддаленішому майбутньому. Він не виправдовує і не схвалює короткотривалих вражень: «Життя, сповнене різних насолод, було б неможливим без життя, сповненого розуміння, моральних стандартів і справедливості. А життя, сповнене розуміння, моральності й справедливості не було б можливим без життя, сповненого насолод»[445].

Етика Епікура бере початок з егоїзму, передбачливості, розрахунку. Однак і щодо цих принципів (а це принципи, на яких стоїть сучасна економіка) у гедоністів були винятки. Принцип гедонізму, наприклад, не поширювався на дружбу, де основну роль відіграє співчуття.

Економіка добра та зла

Якщо спробувати передати написане технічною мовою економіки, то стоїки обмежили простір людських дій певним «моральним обмеженням» (як сучасна економіка працює з бюджетним обмеженням). Проте для епікурейців моральні кордони зовсім неважливі, а саму моральність вони де-факто імпліцитно включають у криві корисності. І лише зовнішні обмеження (наприклад, бюджет) можуть стати на заваді підвищенню прибутку. Втім, з іншого боку, велика перевага гедоністичного вчення у тому, що йому не потрібно переймати екзогенну, тобто зовні дану, моральну систему чи систему правил, що назавжди лишиться слабким місцем школи стоїків чи будь-якої іншої, заснованої на правилах або обов’язках. Гедоністичний принцип формує для себе власні правила.

Ще одна відмінність між стоїками та епікурейцями полягає в релятивізації добра як такого. У вченні гедоністів добро як моральна цінність втрачає своє інгерентне значення та стає всього лише підмножиною користі. Часом доброчесна поведінка може допомагати отримувати більше корисності, і в таких випадках її варто практикувати. Добро стає лише набором правил, які можуть вести до збільшення корисності, що повністю розходиться з ученням стоїків. Якщо для стоїків добро стояло на початку будь-яких їхніх дій, а радість їм приносило виконання та дотримання правил (результат вони повністю ігнорували), то гедоністи цю логіку повернули на 180 градусів: для них саме досягнення корисності стало добром.

Як уже сказано, згодом Й.С. Мілль[446] саме на базі цієї філософії сформує утилітаристичне економічне вчення основної течії (економічний мейнстрім). А Сміт, наприклад, навпаки, завершує свій розділ про епікурейців словами: «Ця система безперечно геть несумісна з тим, що я тут намагався побудувати»[447]. Він заперечує гедонізм як надто простий погляд на світ. «Тим, що Епікур намагався за всіма вчинками шукати розрахунок, він допустився помилки, типової для всіх людей, але особливо часто цим хибують філософи, вважаючи, що так їм найкраще вдасться проявити свою геніальність: це тенденція до пояснення всіх явищ якомога меншою кількістю закономірностей»[448].

За іронією долі, саме цією критикою Сміт передбачив майбутній розвиток економічної думки — до сьогодні більшість економістів вважає принцип любові до себе чи егоїзму єдиним можливим рушієм людської поведінки. Ще більша іронія — у тому, що батьком цього принципу вважається Сміт. І ще одна, уже методологічна іронія полягає в тому, що саме економіка намагається «пояснити всі явища якомога меншою кількістю закономірностей».

Полярність та напруженість відносин між стоїками та гедоністами в економіці добра та зла найкраще пояснює Іммануїл Кант, коли протиставляє ці дві школи як два основоположні прототипи моральності прийняття рішень[449]. Кант у своїй етиці став на бік стоїків, чим оживив їхнє вчення, і навіть сам зробив його ще суворішим. Проте в історію економічного мислення цей напрям не увійшов.

Підсумок

Греки стояли біля витоків зародження нашої філософії та суттєво вплинули на сучасний спосіб життя. Спершу ми зупинилися над думкою правди в поетів, потім говорили про зародження філософії та про числових містиків. Детальніше подивилися на Ксенофонта та його захоплюючі думки.

Платон був носієм вектора нашої філософії. Він говорив про світ ідей та світ тіней, у якому ми зараз живемо, до того ж не визнавав жодних тілесних бажань. У цьому розділі ми детальніше розглянули моделі та міфи, ідею прогресу, золотий вік і суперечності між культурним і натуральним (природним) життям. Тому Аристотеля можна назвати першим філософом, якого (на відміну від Платона) цікавив цей, земний світ. Ми проаналізували його погляд на щасливе життя, а також те, чи можна знайти таке життя в максимізації корисності. Ми представили основний концепт максимізації добра, на відміну від максимізації корисності, його справжньої, глибшої й більш виправданої життєвої мети й цілей, а можливо, й значення.

І насамкінець ми привідкрили тему дискусії між стоїками та гедоністами — тему, яка посідає чільне місце в творі Адама Сміта. Економіка як наука — це очевидний наступник гедоністичного постулату, який поставив знак рівності між добром і корисністю. Однак нам так і не вдалося реалізувати гедоністичну програму («максимізуй пропозицію товарів, доки вона не зустрінеться з попитом на них»), попри те, що вже кілька генерацій поспіль з усіх сил прагнуть цього досягти.

Написано: «Не хлібом самим буде жити людина».

\ Біблія, Новий Завіт

4. Християнство

Душа й тіло

І хоча фразу Ісуса «Не хлібом самим буде жити людина»[450] загалом можна вважати правдивою, проте все ж ніхто не заперечуватиме і того, що людина не може жити без хліба. Ми успадкували душу й тіло, ми духовні, але водночас і матеріальні істоти. Без матеріального ми помремо, а без духовного перестанемо бути людьми. Тому доводиться дбати про одне й друге, і при цьому не завжди щось одне буде шкодити другому, як часто кажуть. З іншого боку, помилково було б думати, що ці дві сфери повністю незалежні одна від одної й не впливають одна на одну. Сам факт того, що нам потрібні зовнішні, матеріальні фактори, щоб ми «в поті лиця»[451] утримували в собі життя, — це вже добра причина трохи стишити темп і подумати про економіку як науку.

Християнство як найрозвиненіша релігія західної цивілізації суттєво вплинуло на формування сучасної економіки. Зокрема в нормативних питаннях (стосовно того, що би варто було робити) досить часто за ним було вирішальне слово. Досить складно собі уявити нашу сучасну західну ринкову демократію без християнства.

Християнство закладається на юдаїзмі[452], переймає чимало елементів грецького мислення та додає абсолютно новий вимір спасіння, яке до того ж представляє економічно як від-куплення та прощення наших боргів, які вона називає гріхами. Саме у такому вигляді воно стає вірою, яка зараз є невіддільною частиною розвитку євро-американської цивілізації останніх двох тисячоліть. Утім, це не єдина причина, чому варто вивчати християнство. З певного погляду[453], економіка набагато ближча до Фоми Аквінського, ніж до Ісаака Ньютона — саме тому, що економічна риторика й аргументація[454] (а часто й справжня методологія, на відміну від тієї, що проголошується офіційно) аж надто часто нагадує більше теологічні диспути, ніж аргументовані доводи фізиків. І при цьому це прямо протилежне тому, як економіка позиціонує себе в суспільстві.

Економічні притчі

Новий Завіт (хоча мені більш близький переклад — Новий договір) та економіка пов’язані набагато більше, ніж можна було б подумати. З тридцяти притч Ісуса Христа з Нового Завіту лише дев’ятнадцять згадано в економічну чи соціальному контексті (про вдову, яка губить монети[455]; про гроші, де Ісус карає раба, який не використає і не примножить довірених йому грошей[456]; про непорядного управителя[457]; про найманих робітників[458]; про двох боржників[459]; про багатого дурня[460]тощо)[461]. Деякі автори навіть вирахували, що на економічні та соціальні теми чи питання справедливості, багатства чи грошей можна знайти тисячі віршів, і що саме такі економічно-соціальні теми — це другий найчастіший сюжет Старого й Нового Завітів (найчастіший — ідолопоклонство)[462]. Що ж стосується Нового Завіту, ця тематика порушена приблизно в кожному шістнадцятому вірші, а в Євангелії від Луки — навіть у кожному сьомому[463].

Нагірна проповідь, найдовша й найвизначніша промова Ісуса, починається словами: «Блаженні вбогі духом, бо їхнє є Царство Не-бесне»[464]. Бідність, домінантна економічна тема, наявна в ній відразу ж на самому початку (у досить дивному звороті «вбогі духом»). Благословенні також ті, що «голодні та спраглі правди, бо вони нагодовані будуть». Навіть якби ми не хотіли пускатися в глибоку теологічну екзегетику, то й без цього очевидно, що Ісус вивертає навиворіт теорію максимізації. Для нього на першому місці — нестача, бідність (духу й живота). І навіть у головній Ісусовій молитві, для якої прижилася назва Pater Noster, «Отче наш», на самому початку, відразу ж після висловленого сподівання на прихід Царства Небесного, звучить прохання «хліба нашого насущного дай нам сьогодні»[465]. До речі, ключовий термін Нового Завіту, evangelium, початково означав не лише хороша звістка, але також чайові за принесення хорошої звістки (наприклад, про близьку перемогу)[466].

І насамкінець останній приклад того, наскільки важливу роль відіграють у Новому Завіті економіка як наука й сама економіка. Наступний приклад буде з Апокаліпсису, Об'явлення Івана Благослова, останньої книги Біблії. Наприкінці тисячоліть, за влади антихриста, будуть покарані та вигнані зі суспільства ті, хто «не має знамена ймення звірини», та більше ніхто з них не зможе нічого «ані купити, ані продати»[467].

І прости нам борги наші

Як не дивно, велика частина саме християнського вчення заснована на економічній термінології та використовує економічний і соціальний контексти. Мабуть, найважливіше поєднання християнства й економіки ми знайдемо в продовженні Ісусової молитви[468]: «І прости нам борги наші, як і ми прощаємо винуватцям нашим»[469]. У новозавітній грецькій мові (як в арамійській, латинській чи, зрештою, і в сучасній німецькій) слово вина, борг уживається також у значенні гріх[470].

У цьому значенні ці слова — вина, борг — справляють набагато сильніше враження на сучасну людину, ніж уже дещо далекі терміни гріх, грішник. Дослівний переклад молитви «Отче наш» звучить як «і прости нам наші борги...».

Однак Ісус говорив про дещо глибше. Люди, борг яких на той час виріс настільки, що вони вже не могли сплачувати його, ставали «борговими рабами»[471]. У Старому Завіті знайдемо досить широкі пасажі, які описують увесь концепт звільнення боргових рабів[472]. У Новому Завіті цей суспільний устрій набуває ще вищого й принциповішого рівня. Таким рабам (тобто людям, котрі, як сьогодні би ми сказали, збанкрутували) не лишалося нічого іншого, ніж чекати на рік милості[473] або на месію. Тобто когось, хто б заплатив викуп за тих, хто потрапив у рабство, хто б узяв їхній борг/гріх на свої плечі, тому що самі вони вже впали під його непосильною тяжкістю, потрапили в боргову пастку й у них немає жодного шансу відкупитися самим. За цих людей треба було заплатити, відкупити їх чи, сучасною термінологією, хтось повинен був внести за них заставу. Прощення (вини, боргів, гріхів) — це ключовий елемент християнства, яким воно виділяється з-поміж інших основних релігійних течій. Ісус прийшов нас купити, викупити[474], відкупити з кабали гріхів, боргів — «душу свою дати на викуп за багатьох»[475]. «Маємо в Ньому відкуплення кров’ю Його, прощення провин, через багатство благодаті Його»[476]. І далі: «в якім маємо відкуплення і прощення гріхів»[477]. Для єврейського суспільства, яке звикло до концепту заміщувального жертвоприношення тварин (наприклад, великодній баранець), призначалася ось ця фраза:

«І не з кров’ю козлів та телят, але з власною кров’ю увійшов до святині один раз, та й набув вічне відкуплення. Бо коли кров козлів та телят та попіл із ялівок, як покропить нечистих, освячує їх на очищення тіла, скільки ж більш кров Христа, що Себе непорочного Богу приніс Святим Духом, очистить наше сумління від мертвих учинків, щоб служити нам Богові Живому! Тому Він Посередник Нового Заповіту, щоб через смерть, що була для відкуплення від переступів, учинених за першого заповіту, покликані прийняли обітницю вічного спадку»[478].

Відкуплення боргів сьогодні

Якщо цей приклад здається далеким чи складним для розуміння, досить буде згадати нещодавнє погашення заборгованості банків та великих організацій у кризовий період 2008-2009 років.

Як це не парадоксально, але наше суспільство не може існувати без цього несправедливого прощення боргів. З давніх-давен ми практикуємо несправедливе прощення гріхів та нечесну поведінку. Лишень уявіть собі, який фінансовий армагеддон міг настати, якби держави свого часу не викупили банки та деякі великі фірми. Звісно ж, така поведінка не має нічого спільного зі здоровим глуздом та базовою порядністю. Таким чином ми порушили багато правил економічного змагання, на якому оснований наш капіталізм. (Здається, що принципи справедливості та капіталізму — тобто особистої відповідальності за свої вчинки — підводять у найважливіших ситуаціях, як то, наприклад, банкрутство важливих і великих галузей.) Як взагалі можливо, що держави, які найбільше заборгували, банки й фірми (найбільші «грішники»?), які були не надто успішними в змаганнях, отримали найбільший відкуп? Як бачимо, принципи, які багато разів використовує Ісус у своїх притчах й які нам здаються духовними, а в практичному світі абсурдними, досить часто (принаймні в періоди кризи) застосовуються і зараз[479]. Звісно ж, це несправедливо, проте йдеться про необхідний крок для збереження не лише окремих компаній, які залізли в борги й не мають грошей, але також і тих, кого падіння перших поставить під загрозу.

Дар, дарування і транзакції

Дар в економічній теорії є однією з аномалій, які досить важко пояснити за допомогою наявних моделей. При цьому концепт дару (який ми не можемо заплатити) — це засадничий принцип християнського розуміння Божого спасіння. «Бо спасенні ви благодаттю через віру, а це не від вас, то дар Божий, не від діл, щоб ніхто не хвалився»[480]. Боже ви-куплення дається нам задурно, ми не можемо заплатити за нього вчинками, заслугами чи хорошою поведінкою, етикою й тим більше грошима. У цьому випадку просто нема справедливого обміну, це дар.

А Божа правда через віру в Ісуса Христа в усіх і на всіх, хто вірує, бо різниці немає, бо всі згрішили, і позбавлені Божої слави, але дарма виправдуються Його благодаттю, через відкуплення, що в Ісусі Христі[481].

І далі: «І сказав Він мені: Сталося! Я Альфа й Омега, Початок і Кінець. Хто прагне, тому дармо Я дам від джерела живої води»[482]. І хоча, з огляду на етимологію слова, це звучатиме парадоксально, проте в справах трансцендентальних (trans-scandere, перевершувати, переступати, виходити за межі) неможливо провести класичну грошову транзакцію)[483]. Трансцендентність не можна купити, її потрібно подарувати.

Майже одразу після відкриття першої церкви навіть знайшлася одна людина, яка хотіла купити собі дари й заплатити за них грішми. Реакція апостолів була доволі очікуваною: «Та промовив до нього Петро: Нехай згине з тобою те срібло твоє, бо ти думав набути дар Божий за гроші!»[484] Ненадовго зупинімося на економічному погляді на дар та на речі чи сфери, які перебувають поза ціною.

Обмін подарунками чи взаємне обдаровування — це набагато глибший і старіший тип транзакції, ніж купівля та продаж за ясну й точну ціну. Для багатьох поколінь людей у речей просто не було ціни (це не означає, що в них не було цінності!), люди обходилися й без цього. Колись люди навзаєм давали щось один одному чи жили в спільнотах, де можна було обмінятися, — хоча поширенішим був перший приклад. Первісні безгрошові соціальні устрої були так званими gift economies, тобто дарономіками[485]. А якщо все ж і доходило до грошового обміну за ціну, то здебільшого лише між геть незнайомими людьми чи потенційними ворогами[486]. Не зайвим буде усвідомити, що й сьогодні гроші потрібні для кращого контакту у великій спільноті, старшим і меншим спільнотам у зв’язках між собою гроші не були аж так потрібні й не потрібні досі (наприклад, сім’я, друзі тощо)[487].

Феномен дарування і досі лишається дуже дискусійною і контроверсійною темою серед економістів. Чому люди роблять один одному подарунки? Одна із форм добровільного обдаровування — це, наприклад, чайові в ресторанах чи за якихось інших обставин (приміром, таксистові)[488]. Навіщо давати необов’язкові чайові в мотелі в іншій країні, куди ми точно більше ніколи не повернемося?[489]

Основна характеристика подарунка полягає в тому, що в нього немає точної, визначеної ціни. Безперечно, подарунок має цінність, але не ціну. Він може бути двостороннім, взаємним (і часто буває), але обмінна цінність завжди буде неточною, неясною, розмитою (ми не обмінюємо те саме за те саме). У християнстві дарують довіру й віру (багато хто її теж вважає «Божим даром») і тим, хто цей дар прийме, Бог подарує спасіння. Подарунок не обговорюється, на нього не можна отримати знижку. На противагу цьому, у торгівлі завжди маємо чітку, до копійки точну ціну, з якою обидві сторони погоджуються.

Нам варто усвідомити, що без існування великого й функціонального ринку (який опосередковано «диктує» ціну) процес встановлення точної ціни був би складним і досить болісним процесом. Зрештою, з цією проблемою воював ще Фома Аквінський (а також антимонопольні інституції, які часто контролюють чи встановлюють ціни в ситуації, коли ринок не функціонує належним чином). Ті самі сучасні «спекулятивні бульбашки» — це важливий приклад відриву ціни від цінності (через якийсь час бульбашка трісне, тобто ціна повернеться до свого умовно справедливого рівня). І зараз на різноманітних маркетингових акціях роздають подарунки, тобто «речі задарма» — чи то вже «плюшевих ведмедиків» на бензозаправках, на 10% кетчупу більше чи «два за ціною одного». І це можна вважати сучасним прагненням чи трюком, як скасувати точну ціну товару в рамках конкурентної боротьби. Просто ще лишилося дуже багато сфер, де ми не хочемо діяти точно й ефективно.

Ще одна цікавинка, що часто ми ціну закриваємо чи її приховуємо. Наприклад, ми старанно відклеюємо цінники з подарунків, на рахунок у ресторані може дивитися тільки той, хто платить, у дорогих ресторанах рахунок навіть елегантно ховають у різноманітні скриньки. А в найкращих ресторанах званий гість навіть отримує меню, де цін немає взагалі[490]. Очевидно, нам здається, що найцінніші речі ми маємо отримувати задарма, що їх би в принципі не можна було купити[491]. Ми хочемо цим показати, що найцінніше в житті не можна продавати чи монетизувати? Невідомо, звідки в нас береться уявлення про те, що точна взаємність у важливих справах чи між близькими людьми — небажана. Наприклад, ми можемо помітити, що в усій трилогії «Володаря перснів» ніхто нічого не продає і не купує. Усе необхідне в дорогу Братство отримує в подарунок[492]. Надто ретельний Р. Р. Толкін, який зазвичай описує все до деталей, ніде в «Володарі перснів» не вказує валюту. Точнісінько, як і в більшості старих оповідок, казок чи й міфів та епосів. І в «Епосі про Гільгамеша» ми не дізнаємося нічого про гроші, і ніхто тут жодного разу нічого не продає і не купує. Важливі речі герої отримують у подарунок, знаходять їх чи крадуть (наприклад, Перстень сили використовує всі ці моделі зміни власника, тільки не продаж)[493]. І хоча без грошей не можливе функціонування сучасного суспільства, проте у колі близьких нам людей ми часто створюємо ситуації, нібито гроші не існують чи принаймні вони не важливі (звідси всі ці «запрошення на бокальчик» чи чергування при оплаті в ресторані). Кажуть, що друзі — це люди, які один перед одним настільки в боргу, що забувають про це й більше не рахують. Навпаки, якби друг хотів заплатити нам за допомогу, це б імовірно нас образило. А винагорода ж у вигляді запрошення на вечерю чи взаємною послугою — досить прийнятна. А от плата, у якої є точна й чітка ціна, — уже ні. Марсель Маусс стверджує, що взаємне дарування подарунків — це «як відродження домінантного давно забутого мотиву» і що це «повернення до старого й базового»[494]. Деякі антропологи вважають gift economies невід’ємною чи базовою структурою суспільства й стверджують, що гроші чи обмін quid pro quo — це лише вторинний витвір[495].

І справді, непродавані речі, які не можна обміняти (наприклад, дружбу), не можна отримати під час торгу чи якогось обміну (приміром, не можна купити справжнього друга й глибокий внутрішній спокій). Проте ви можете купити речі, які здаються близькими: довірену особу (proxy), замінники. Ви можете купити вечерю в ресторані, і цим самим намагатися отримати друга, або ж дачу в горах і намагатися знайти там внутрішній спокій. Зрештою, саме на цьому принципі діють усі реклами: вони вам показують дорогу до чогось непродаваного (спокійний сон, щасливу родину за сніданком, красу) і пропонують продаваний шлях, як цього досягти (дороге ліжко, певний тип пластівців, будинок у горах чи шампунь). І хоча ми знаємо, що йдеться про ілюзію і що в рекламах грають актори та масовка, все одно ми починаємо хотіти кращу подушку (це саме стара винна в тому, що ми погано спимо), про нові йогурти й пластівці (щаслива родина за сніданком) та шампунь (хоч модель реклами швидше за все ніколи цим шампунем не користувалася — і ми про це знаємо, але все одно принцип провокування бажань діє).

Та повернімося назад до ціни. Чи має рацію чеський професор Зденєк Нойбауер, який у своїй останній книзі пише, що є щось, де «ціна є несвятою»?[496] Відомий німецький соціолог Ґеорґ Зіммель у своєму есе «Про гроші» пише, що «гроші — “вульгарні”, тому що вони — еквівалент до будь-чого. Піднесеним є лиш те, що індивідуальне; те, що рівняється на багато що, рівняється і на найнижче, і на рівень найнижчого стягує і те, що найвище»[497]. У грошей є така особливість, що якщо їх ставлять у рівень із чимось важливим, вони викликають схожі реакції. Коли ж ідеться про найважливіші речі в житті (любов, дружба, сенс життя) нас навіть ображає, якщо хтось звинуватить нас у розрахунку, пошуку вигоди чи в тому, що ми робимо це «заради грошей».

Економіка Царства Божого

Окрім парадоксу дару, який ми жодним чином не можемо відпрацювати, вчення Ісуса в принципі ґрунтується на парадоксах, як і багато його притч[498]. Коли бідна вдова жертвує кілька монет, Ісус це вважає набагато ціннішим вкладом, ніж золоті дари багатих[499]. Окрім того, що це прояв слабкості до маргінальної дис(утіліті), ще й мимоволі визнається легітимна роль грошей. Християнство поважає матеріальний бік життя, не нехтує ним, а Ісус на питання, чи взагалі потрібно комусь якісь податки платити, подивиться на портрет, викарбуваний на монеті, й відповідає: «Тож віддайте кесареве кесареві»[500]. І хоча правда, що Ісус одного разу вигнав тих, які «продавали у храмі волів, і овець, і голубів, та сиділи міняльники»[501], проте зробив він це зовсім не через їхню професію (тут вигнання з храму було би замало), але тому, що вони змішували святе зі світським[502]. Він їх хоч і вигнав з храму, проте далі вже не чіпав.

Однак Ісус досить часто застерігає перед подвійним ставленням до статку — воно не однобоке, поряд з ним існує і зв’язок зворотний. Дуже характерно звучить біблійна засторога: у земних речах (речах хліба) немає нічого поганого, але не варто ними надто перейматися, сильно прив’язуватися й занадто труситися над ними, тому що вони приховують у собі пастку:

Не складайте скарбів собі на землі, де нищить їх міль та іржа, і де злодії підкопуються й викрадають. Складайте ж собі скарби на небі, де ні міль, ні іржа їх не нищить, і де злодії до них не підкопуються та не крадуть. Бо де скарб твій, там буде й серце твоє![503]

Так само ми можемо тут подати й ще один пасаж:

Через те вам кажу: Не журіться про життя своє, що будете їсти та що будете пити, ні про тіло своє, у що зодягнетеся. Чи ж не більше від їжі життя, а від одягу тіло? Погляньте на птахів небесних, що не сіють, не жнуть, не збирають у клуні, та проте ваш Небесний Отець їх годує. Чи ж ви не багато вартніші за них? Хто ж із вас, коли журиться, зможе додати до зросту свого бодай ліктя одного?

І про одяг чого ви клопочетесь?.. Шукайте ж найперш Царства Божого й правди Його, а все це вам додасться. Отож не журіться про завтрашній день, бо завтра за себе само поклопочеться. Кожний має досить своєї турботи![504]

Цікаво, що ці слова промовляють до бідних і багатих часів з однаковою силою. І хоча (або ж саме хоча) ми дуже багато переймаємося одягом (і проблемою вибрати його, купити чи замовити), ми чудово розуміємо смисл цих слів, так само як їх розуміють (чи розуміли) суспільства бідніші чи суспільства, де в людей справді не було чого на себе вдягнути. Досить цікаво прочитати цей пасаж ще раз саме з цього погляду: адже його розраховано й на надбагаті суспільства, які страждають не від нестачі чогось, але від надміру. І живучи в цьому надмірі всього, ми переймаємося тим, що будемо їсти чи пити (а чи це не занадто жирне, або ж надто солодке?) і в що ми вбираємося (і що мені сьогодні такого одягти?).

Мабуть, не зайвим буде додати ще одну відому цитату: «Бо корень усього лихого то грошолюбство, якому віддавшись, дехто відбились від віри й поклали на себе великі страждання»[505]. Значення цього речення здебільшого помилково цитують як «гроші — корінь усього лихого», що не зовсім те саме, про що говориться в початковому тексті. Це любов до грошей, яка робить обережність пороком. Можливо, що наступна цитата (теж від Павла, але з іншого уривка, де також використовується словосполучення любов до грошей) це передає краще: «І Мойсей вірний був у всім домі Його, як слуга, на свідоцтво того, що сказати повинно було»[506]. У притчі про сіяча складається враження, що «клопоти, багатство та життєві розкоші» — це одна з головних перешкод, що не дозволяють сімені віри принести бажаний врожай[507].

Теорія ігор: любов до ворогів versus око за око

На цю тему можна подивитися з перспективи теорії ігор. У відомій дилемі в’язня двоє в’язнів обирають свою домінантну стратегію, яка максимізує очікувану індивідуальну корисність для кожного з них, проте не загальна корисність. Обоє раціонально обирають варіант «зрадити» і в результаті отримують гірший результат не лише загальний, але й свій особистий. Сама система (характер гри) нас «штовхає» до колективно небажаних результатів. Баррі Нейлбафф, ключова постать сучасної теорії ігор, зауважує, що якщо жити за християнською максимою «не роби іншому того, чого сам собі не бажаєш», можна побороти це протиріччя: «Якби справді застосовувалося золоте правило [не роби іншому того, чого сам собі не бажаєш], ніякої дилеми в’язня не було б»[508].

Досить довго теорія ігор стверджувала, що в стратегії повторюваних послідовних ігор доречно застосовувати стратегію tit-for-tat, тобто при кожному наступному кроці відплачувати противникові тією ж монетою (такою самою дією) (зуб за зуб). Якщо обидва гравці грають гру обман-кооперація, то найефективнішою стратегією для них буде відплачувати за обман обманом і навпаки. Простіше кажучи, віддячувати ляпасом за ляпас, за посмішку — посмішкою, погладжуванням — за погладжування. Ця стратегія вважалася найкращою з часів експерименту Аксельрода в 1980 р., коли один проти одного грали передові експерти теорії ігор, і Анатолій Рапопорт з методикою зуб за зуб вигравав багато разів поспіль. Ідеться про просту, точну стратегію, яка вимагає дотримуватися правил, заохочує до прийняття кооперативних рішень і вміє (у міру й швидко) вибачати (що також гарантує те, що гра не закінчиться при першому ж найменшому обмані), але й карати. Загалом же це практичне застосування ключового принципу старозавітної відплатної справедливості.

Лише нещодавно було відкрито нову стратегію, яка діє ще ефективніше. У світі недосконалих даних та шумів дуже просто можна неправильно інтерпретувати сигнал і (часто даремно) почати завдавати удару у відповідь[509]. Окрім того, у цій стратегії спостерігаємо рекурсивну тенденцію, часто її асоціюють із спіральним ефектом падіння на дно. Нейлбафф аргументує, що милосердна стратегія (тобто несправедлива відплата) зрештою, є для всіх ефективнішою.

Точно так само в історії східної цивілізації спершу найефективнішою стратегією вважалося правило зі Старого Завіту око за око, зуб за зуб[510].

І лише Ісус прийшов з більш кооперативною та довготривалою стратегією:

Ви чули, що сказано: Око за око, і зуб за зуба. А Я вам кажу не противитись злому. І коли вдарить тебе хто у праву щоку твою, підстав йому й другу. А хто хоче тебе позивати й забрати сорочку твою, віддай і плаща йому. А хто силувати тебе буде відбути подорожнє на милю одну, іди з ним навіть дві. Хто просить у тебе, то дай, а хто хоче позичити в тебе, не відвертайсь від нього[511].

Якщо ж у ситуації повторюваної гри обидві сторони обирають стратегію «зуб за зуб», тобто за добро розплачуємося добром, а за зло — злом, зло отримує набагато більше простору для дії. Навіть якщо ми лиш одного разу (можливо, навіть випадково) робимо комусь зло, воно набуває рекурсивної відозви в часі. І зовсім не зрозуміло, чи ця хвиля зла поступово мине чи переросте в нищівну бурю[512]. Відплачуючи злом, ми його примножуємо, а не зменшуємо. На противагу цьому милосердна гра Нейлбаффа набагато більше мінімізує зло, аніж стратегія «зуб за зуб» — так само, як про це колись говорив Ісус:

Ви чули, що сказано: Люби свого ближнього, і ненавидь свого ворога. А Я вам кажу: Любіть ворогів своїх, благословляйте тих, хто вас проклинає, творіть добро тим, хто ненавидить вас, і моліться за тих, хто вас переслідує, щоб вам бути синами Отця вашого, що на небі, що наказує сходити сонцю Своєму над злими й над добрими, і дощ посилає на праведних і на неправедних. Коли бо ви любите тих, хто вас любить, то яку нагороду ви маєте? Хіба не те саме й митники роблять?

І коли ви вітаєте тільки братів своїх, то що ж особливого робите? Чи й погани не чинять отак?[513]

Водночас християнство зробило великий переворот у цьому етичному питанні. Як ми вже продемонстрували в попередніх розділах, зло може, хоч і не обов’язково повинно, набувати морального вигляду; деяке зло (дерево падає на людину) — погане, проте це не зло моральне, у якому хтось має бути винен. У Євангелії будь-яке, і резидуальне зло, яке просто стається — чи то вже свідомо, чи мимоволі, морально чи поза мораллю — падає на плечі Месії, який приносить себе в жертву за все зло на світі. Досить складно шукати винного у цих складних системах, саме тому в цьому розумінні Бог — несправедливий, бо він прощає. Він, так би мовити, «позитивно несправедливий» аналогічно до одного господаря з притчі Ісуса, який платить своїм робітникам несправедливо високі зарплати, хоч і не мусить цього робити[514]. Милосердя в Новому Завіті одним махом перекреслює всі моральні системи, що спеціалізуються на розпізнанні, пошуку та відділенні вини та зла. Саме тому я вважаю невдалим чеський переклад книги — Новий Закон, більш доречний варіант — Новий Договір, як це перекладено англійською (New Testament). Адже йдеться не про закон як такий (у цьому тексті немає закономірностей), а радше про євангеліє, тобто хорошу звістку, що Бог не рахує[515] боргів, гріхів, наше outgoing зло, тому що він прощає, тобто Бог — позитивно несправедливий, несправедливий на нашу користь. І, здається, саме в цьому криється основний посил Нового Завіту, нової домовленості.

Економіка добра та зла в Новому Завіті

Stop helping God across the road, like a little old lady.

U2[516]

Чи виплатиться (економічно) робити добро? Питання, чому робити добро (і чи це взагалі вигідно економічно), — це ключова проблема єврейської філософії (як ми вже говорили); хай там як, Новий Завіт згрубша вирішує цю проблему. Ще й двома способами.

По-перше, увівши в обіг поняття «Царства Божого», яке юдаїзму було майже не знайомим і використовувалося зрідка, християнство буквально відкрило «новий простір», де моральні вчинки знаходять винагороду. Земний світ не завжди справедливий (справедливі тут можуть страждати, тоді як несправедливі живуть у надмірі та розкоші), проте кожна людина знайде справедливість у майбутньому Царстві. Тоді як юдаїзму доводилося вирішувати проблему справедливої відплати ще на цьому світі, християнство відсуває справедливість на той світ. Тобто економічна логіка добра та зла (outgoing) полягає в тому, що за них обов’язково настане розплата (incoming), але аж на небі. Отже, виплатиться робити добро, а зло терпіти, оскільки справедливі й несправедливі знайдуть відплату на небі... чи в пеклі.

Це дуже елегантне рішення, проте й за нього потрібно заплатити свою ціну — і ціною за нього став наш світ. Світ, який у Старому Завіті був світом добра, місцем дії історії, поволі відсувається на задній план. Так світ в очах багатьох християнських гностиків стає несправедливим, і переважно поганим, недоцільним, недоречним, другорядним і небезпечним.

Можливо, саме звідси походить новозавітна стриманість, подеколи аж відраза до цього світу: «Чи ж ви не знаєте, що дружба зо світом то ворожнеча супроти Бога? Бо хто хоче бути світові приятелем, той ворогом Божим стається»[517]. Оскільки лише в світі наскрізь поганому справедливі можуть страждати, а несправедливі насолоджуватися життям. Тому найрозумнішим рішенням буде втекти з цього світу. Павло пише филип’янам: «Бо для мене ... смерть то надбання. Я маю бажання померти та бути з Христом, бо це значно ліпше»[518]. Зрештою, і персоніфікація зла набуває більш конкретної та страхітливої форми, ніж у Старому Завіті[519]. У Старому Завіті Сатана експліцитно з’являється лише чотири рази[520] (якщо вважати змія в Книзі Буття за один з його символів). На противагу цьому в Новому Завіті його ім’я відмінюється разів п’ятдесят. До того ж часом його представляють і як «князя цього світу»[521].

Тобто саме в такому розумінні економіка добра та зла на цьому світі не діє. Винагородження справедливих відбувається не тут (див. притчу про Лазаря), а на небі. І саме звідси бере початок християнська дистанційованість від світу. З цього погляду світ нам здається злим, нечесним, короткочасним, неважливим; світ — це всього лиш вотчина ілюзій та платонівських тіней. Саме тому християнину не належить досліджувати цей світ, навпаки, схвальним буде максимальне ігнорування пропозиції світу й потреби тіла (такої ж думки дотримується і Августин, цей тренд зламає тільки Аквінський уже на пізніших стадіях християнства).

Другий, набагато глибший спосіб, яким Новий Завіт вирішує проблему економіки добра та зла, полягає у повному нівелюванні ваги добра та зла, у зла та смерті відбирають їхні колючі шипи. Замість розрахунку добра та зла пропонується Спасіння. Спасіння стає незаслуженим подарунком, який не можна заслужити добром чи змарнувати злом (як ми це показали вище). У цьому розумінні економіки добра та зла більше не існує.

Будеш любити!

На цьому етапі не зайвим буде нагадати, що Старий і Новий Завіт хочуть від нас, щоб ми «любили свого ближнього, як самого себе». На думку Ісуса, ця заповідь, друга за рахунком, яка йде відразу ж після заповіді любити Господа свого, — найважливіша заповідь[522]: «Бо ввесь Закон в однім слові міститься: Люби свого ближнього, як самого себе!»[523]

Ця заповідь дуже важлива й для економіки, тому що впливає на регулювання егоїзму, себе-любові. Любов людини до себе не мала би бути необмеженою, але й нульовою теж ні, її інтерес до самої себе повинен бути таким же великим, як й її інтерес до ближніх. Хто багато любить інших, може багато любити і себе. До речі, не варто забувати, що любов — це й перше, і друге. Егоїзм ми запросто можемо перекласти як себе-любов. І наша себе-любов би мала бути точнісінько такою, як і любов до ближніх. Ані більшою, ані меншою.

Чи навіть більше — наша outgoing любов не мала би залежати від поведінки іншої сторони, тобто від поведінки щодо нас (incoming добро). Іншими словами, Ісус хоче, щоб ми любили, хай там що. І не важливо, любить нас інша сторона, чи не ненавидить, ми б мали любити ближнього свого так само, як самих себе.

Немає нічого поганого в тому, що ми піклуємося про себе, не можна лише допускати, щоб це переростало в нав’язливу любов. Обережність навіть входить у сім чеснот, як пише Макклоскі: «Фома Аквінський в середині тринадцятого століття між сімома чеснотами найбільше виділяв саме Обачливість — тобто в широкому значенні слова пізнання, розрахунок, обережна себезацікавленість та “раціональність”»[524]. Однак не забуваймо, що обачливість — не єдина чеснота, а лиш одна зі семи, і про це варто пам’ятати завжди.

Незнищенність зла — притча про кукіль

Позбутися зла — це ще те зло. І, мабуть, повністю цього навіть неможливо зробити, чи навіть і небажано. І в Раю мала існувати принаймні латентна можливість зла, утіленням якого стало Дерево пізнання добра та зла[525]. Можливість зла повинна існувати. І християнство дуже добре це усвідомлює аж до можливих наслідків; людськими силами зла не викорінити. Одного разу з’явившись на світі, воно розростається в добрі, мов всюдисущий бур’ян. Тому людству так потрібна замісна жертва Христа; якби ми могли досягти чистого добра власними силами, Божа жертва була б не потрібною. У цьому контексті досить цікавою є притча про кукіль у Євангелії від Матвія:

Іншу притчу подав Він їм, кажучи: Царство Небесне подібне до чоловіка, що посіяв був добре насіння на полі своїм. А коли люди спали, прийшов ворог його, і куколю між пшеницю насіяв, та й пішов. А як виросло збіжжя та кинуло колос, тоді показався і кукіль. І прийшли господареві раби, та й кажуть йому: Пане, чи ж не добре насіння ти сіяв на полі своїм? Звідки ж узявся кукіль? А він їм відказав: Чоловік супротивник накоїв оце. А раби відказали йому: Отож, чи не хочеш, щоб пішли ми і його повиполювали? Але він відказав: Ні, щоб, виполюючи той кукіль, ви не вирвали разом із ним і пшеницю. Залишіть, хай разом обоє ростуть аж до жнив; а в жнива накажу я женцям: Зберіть перше кукіль і його пов’яжіть у снопки, щоб їх попалити; пшеницю ж спровадьте до клуні моєї[526].

Ми не можемо повністю позбутися зла — у цьому світі в нього є своя роль і потрібно стерпіти його існування. Якби ми почали викорінювати все зло на землі, таким чином знищили б і дуже багато хорошого зерна. Словами Фоми Аквінського, «якби ми перешкодили всьому злу, всесвіт би втратив дуже багато добра»[527].

Здається, що схожої думки був і Августин: «Оскільки він [Бог] вважав, що краще виносити добро з чогось злого, ніж не дозволяти злу існувати». А в іншому місці він пише: «Бо якби не було жодної користі від існування зла, всемогутній Бог його б не дозволив»[528].

Зрештою, сенс виполювати зло, яке паразитує, є лиш в межах поля, поза полем (наприклад, на лузі чи на схилі) ніхто бур’яни не чіпає.

Притча про кукіль має ще один вимір: нам би навряд чи вдалося відрізнити «добре насіння» від зернят куколю, аж доки б вони не проросли й не підросли[529]. Навіть наші абстрактно-моральні системи — не досконалі, не кажучи вже про їхнє втілення на практиці. Не існує єдиної моральної школи, якій би вдалося бути абсолютно консистентною та уникнути протиріч. І чи взагалі це в силах людини — розрізняти, що — добре, а що — погане («не судіть, щоб і вас не судили»)[530]. Ця притча, до речі, справджується і до сьогодні, людство не спроможне створити таку моральну систему, яка б усіх задовольняла, хоча цим питанням займалися найкращі й найвигадливіші мізки.

Таке враження, що в наших очах стирчать колоди, крізь які ми бачимо весь світ викривлено — ми не помічаємо власних помилок і при цьому здатні брутально діставати «заскалки з очей наших братів»[531]. Ми намагаємося створювати продумані моральні системи (однією з них, наприклад, була система фарисеїв), крізь які ми відціджуємо комарів, але ковтаємо верблюда[532]. Урешті-решт Ісус свого часу виступав проти таких штучних моральних систем і висміював їх[533]; Ісус не залишив по собі жодного морального прикладу поведінки, ані системи моральних правил, які можна було б оцінювати лише зовні, — тільки заповідь любити. Ісус схиляється на бік того, що все — і добро, і зло — бере початок всередині людини, з її бажання чи серця[534].

Апостол Павло додає до цього ще одне «неправило»: «Метою ж наказу є любов від чистого серця і доброї совісті та нелицемірної віри»[535]. Чи ще буквальніше: «Для чистих все чисте, а для занечищених та для невірних не чисте ніщо, але занечистилися і розум їхній, і сумління»[536]. І нарешті вершина не-правил: «Усе мені можна, та не все на пожиток. Усе мені можна, але мною ніщо володіти не повинно»[537].

Та повернімося назад до саду Едем, де, якщо вірити Біблії, людина отримала здатність розрізняти добро та зло. З цього погляду вічним парадоксом буде факт, що всі моральні школи змагаються у тому, яка з них краще (роз) пізнає різницю між добрим та злим[538]. При цьому, за Книгою Буття, причиною падіння людини в едемському саду стало саме бажання спробувати плід з Дерева пізнання добра та зла. Бажання (роз) пізнавати добро та зло стало причиною занепаду, але моральні школи все одно саме через це (роз) пізнавання (та наступне наслідування) намагаються (морально) змінити людину.

Слова Ісуса пересувають мораль зі сфери вчинків у сферу думок та уявлень, прагнень — тобто у царину бажань. Щоб скоїти зло, не потрібно нічого робити, достатньо просто хотіти. Щоб згрішити, не треба когось вбивати, «вистачить» ненавидіти[539]. Різниця між ненавистю та вбивством часто обумовлюється лиш відвагою та наявністю відповідної нагоди. Аналогічно до цього Ісус пересунув і інші гріхи зі зовнішнього світу (виконання) у внутрішній (прагнення до зла, задум), як можна побачити на прикладі його нагірної проповіді. І внаслідок цього заповіді практично стають ще важчими, мораль — ще гірше керованою (вона переміщується всередину, у світ бажань, а не висновується з вчинків) і тому стає майже неможливо передати її у зовнішній світ оцінювання.

Втім, ключове повідомлення християнського Євангелія звучить так, що ні добро, ні зло вже не рахуються. Як пише апостол Павло: «Блаженна людина, якій Господь не порахує гріха!»[540] Людям, яким було відпущено гріхи, зло більше не рахувалося. Ішлося про дуже радикальний (практичний і філософський) вихід з лабіринту правил людської моралі. Ісус скасовує вину та розплату за неї, і цим самим трансформує мораль та скасовує уявлення про добро та зло. Христос скасовує економіку добра та зла. Стосунки з Богом мають дуже мало схожого з подвійною бухгалтерією (типу треба дати — дав), а більше нагадують любов і вільну радість. Замість економіки Ісус пропонує вигідну нам незаслужену, несправедливу милість (позитивно несправедливу), яка нас несправедливо збагатить[541].

Робота як благословення, робота як прокляття

На прикладі євреїв та греків ми з вами бачили, як розвивалися уявлення про роботу. Людина працювала ще в едемському саду, «порала його та його доглядала»[542]. Едем ніколи не був місцем для неробства, навіть у стані досконалості та блаженства людина працювала[543]. Робота є частиною людини як засіб повніше проявити себе, реалізувати та, врешті-решт, як постійне джерело себепізнання — пізнання власних меж та можливостей. Тобто людина працює не через те, що це потрібно, а тому, що це природна потреба[544]. Неприємною робота («у поті чола») стала вже тільки після гріхопадіння.

Схожу ситуацію бачимо і в грецьких міфах про створення. Колись робота була в задоволення, але після того як Пандора, перша жінка, яку було створено як інструмент покарання, відкрила свою скриньку (чи, точніше, глечик), окрім усякого можливого лиха, з неї на землю вийшла й неприємність роботи — обтяжливої роботи, досі невідомої людині[545]. Робота сама собою — не проклята, але тепер до її сутності додалися і страждання. «За те, що ти послухав голосу жінки своєї та їв з того дерева, що Я наказав був тобі, говорячи: Від нього не їж, проклята через тебе земля! Ти в скорботі будеш їсти від неї всі дні свойого життя»[546]. Так нібито говорилося: те, що було створено, щоб приносити тобі радість та надавати сенсу твоєму існуванню, відтепер буде тобі огидним і знемагатиме тебе. Те, що б мало тебе доповнювати, зараз буде тебе виснажувати. Робота може стати твоїм відчуженням.

Це розуміння виразно доповнює класичний економічний погляд на роботу, який імпліцитно передбачає негативну корисність від роботи вже з першої відпрацьованої години. Сьогодні ми вважаємо роботу негативною корисністю і витратами на корисність (людина працює тільки для того, щоб мати змогу споживати). Проте від нас ховається глибше, онтологічне значення роботи, тобто сам факт, що робота — притаманна людині.

Та повернімося до Нового Завіту. Біблія не закликає до життя без мануальної праці, на відміну від деяких грецьких ідеалів. Робота — це навіть обов’язок людини: «Як хто працювати не хоче, нехай той не їсть!»[547] Уявлення про те, що духовна людина має бути далекою від щоденної марудної роботи та земних розрахунків, перекреслюється вже одним лиш фактом, що сам Ісус Христос прийшов в Єрусалим як вивчений тесля. Усі його учні працювали, здебільшого вони були рибалками (робота руками), проте деякі були й збирачами податків (робота не руками). Ніхто з них не був мандрівним філософом-інтелектуалом, який би весь час проводив у медитаціях. Навіть апостол Павло, який написав більшу частину Нового Завіту та доповнив Євангеліє аж до Послання до римлян, не спеціалізувався на речах духовних, і він завжди, коли тільки міг, працював — виготовляв намети, щоб не бути тягарем для інших[548]. Де ж є рівновага між фізично активним та споглядальним життям? Ані Новий, ані Старий Завіт не бачать між цими двома сферами жодних або — або. Навпаки: той, хто хоче жити набожно, нехай сумлінно працює і заробляє собі на прожиття, — пише апостол Павло церкві в Салоніках, де ставало дедалі більше людей, які, прикриваючись різними духовними причинами, відмовлялися працювати.

А ми вам наказуємо, браття, Ім’ям Господа Ісуса Христа, щоб ви цуралися кожного брата, що живе по-ледачому, а не за переданням, яке прийняли ви від нас. Самі бо ви знаєте, як належить наслідувати нас.

Бо ми поміж вами не сидні справляли, і хліба не їли ні в кого даремно, але в перевтомі й напруженні день і ніч працювали, щоб не бути нікому із вас тягарем, не тому, щоб ми влади не мали, але щоб себе за взірця дати вам, щоб нас ви наслідували. Бо коли ми в вас перебували, то це вам наказували, що як хто працювати не хоче, нехай той не їсть!

Бо ми чуємо, що дехто між вами живуть по-ледачому, нічого не роблять, а тільки вдають, ніби роблять. Таким ми наказуємо та благаємо

Господом нашим Ісусом Христом, щоб мовчки вони працювали та власний хліб їли. А ви, браття, не втомлюйтеся, коли чините добре.

Коли ж хто не послухає нашого слова через цього листа, зауважте того, і не майте з ним зносин, щоб він був посоромлений[549].

В іншому місці апостол Павло знову ж таки наголошує, що й він не живе за рахунок пожертвувань своїх ближніх, навіть попри те, що повністю зосередився на своєму духовному посланні ширити Євангеліє серед язичників:

Ні срібла, ані золота, ні одежі чиєїсь я не побажав... Самі знаєте, що ці руки мої послужили потребам моїм та отих, хто був зо мною. Я вам усе показав, що, працюючи так, треба поміч давати слабим, та пам’ятати слова Господа Ісуса, бо Він Сам проказав: Блаженніше давати, ніж брати![550]

Приватна власність: хто є власником землі?

З роботою тісно пов’язаний і заробіток, який вона передбачає, тобто приватна власність. Чи завжди можна говорити про приватну власність? У дещо екстремальному розумінні, у періоди екзистенціальної кризи християнство піддає сумніву абсолютне право на приватну власність. І хоча Фома Аквінський свідомий того, наскільки сприятливо впливає приватна власність на спокій у суспільстві, хороший порядок та мотивацію, він робить одну дуже важливу заувагу, яка стосується права на приватну власність: «У часи кризи все майно стає спільною власністю»[551]. Він виходить з переконання, що всі земні статки за своєю природою перебувають у спільній власності всіх. І його думка була популярною не лише в часи схоластики, але й у період класичної економіки. Схожої думки дотримується і Джон Локк, один із батьків євро-американської економічної традиції. І аргументує свою позицію і розумом, і вірою:

Якщо ми розглядатимемо природний розум, який говорить нам, що люди, які одного разу народилися, мають право на самозбереження, а значить, на їжу і воду та інші подібні речі, які природа надає для підтримки їхнього існування, або ж якщо ми детальніше подивимося на об’явлення, у якому говориться про земні блага, які Бог подарував Адамові та Ною і його синам, то стає досить чітко зрозуміло, що бог, як говорить Давид (Пс. 113, 24), «землю віддав синам людським», дав її всьому людству загалом[552].

І навіть представник класичної економіки Джон Стюарт Мілль роздумує подібно: «Ніхто з людей не створив землю. Це спільна спадщина всієї людської популяції»[553].

Ані людське право, ані інституції ніколи не повинні виходити за рамки природного закону[554]. Навіть закон приватної власності не може вивищуватися над людиною як членом людського суспільства. Іншими словами, інститут приватної власності зазнає краху, коли йдеться про життя людини.

І хоча Фома Аквінський не вбачає у власне багатстві нічого поганого (чи навіть навпаки — Аквінський, як ми ще покажемо, ставить під сумнів традиційну схильність до аскетизму), проте неможливо уявити його в умовах екстремальної нестачі ближніх (його погляд на суспільство як на суспільство близьких йому людей частково наперед визначає саме таке розуміння). З іншого боку, він усвідомлює, що людей у скруті надто багато й неможливо наситити їх усіх. «Однак якщо скрута настільки гнітюча й очевидна, то ясно, що в неочікуваній скруті потрібно допомагати з того, що маємо під рукою... тут уже дозволяється кожному допомогти собі у скруті з чужих речей — чи то відкрито, чи таємно віднятих. І це не матиме характеру крадіжки чи пограбування»[555]. Така екстремальна потреба знижує чи й повністю скасовує відповідальність за гріхи[556]. Цю ж думку повторює в трактаті First Treatise on Civil Government і політичний філософ Джон Локк, відомий захисник (майже абсолютних) прав власності[557].

Багаті мають бути готові поділитися з іншими у разі потреби[558]. Аквінський як приклад наводить правило зі Старого Завіту, згідно з яким не вважалося крадіжкою, якщо хтось наситився плодами з виноградника, який йому не належить. Фома Аквінський аргументує це так, що такий вчинок не суперечить закону суспільного блага (тобто приватної власності), оскільки закон би мав бути написаний так, щоб «учив людей звикати бути готовими давати зі свого багатства іншим»[559].

У схожому ж дусі написано і вже згадувану настанову про жебрацтво. Багатому було заборонено посилати на поле другу команду женців, які б дозбирали рештки після першої групи[560]. Усе, що лишилося на полі, належало бідним, удовам та сиротам[561]. Кожен, хто читав Старий Завіт, мав би помітити, наскільки часто текст встановлює певні правила, покликані захищати соціально найменш захищених людей — удів, сиріт та чужинців.

Мала любов: комунітаризм, благодійність та солідарність

З економічного погляду ми не можемо не згадати факт, що на початку церква жила в очікуванні швидкого кінця світу в певній спільноті, у якій діяли закони спільного користування та спільної власності:

А всі віруючі були вкупі, і мали все спільним. І вони продавали маєтки та добра, і всім їх ділили, як кому чого треба було. ... А люди, що ввірували, мали серце одне й одну душу, і жаден із них не вважав що з статку свого за своє, але в них усе спільним було.

... Бо жаден із них не терпів недостачі: бо, хто мав поле чи дім, продавали, і заплату за продаж приносили, та й клали в ногах у апостолів, і роздавалося кожному, хто потребу в чім мав[562].

Пізніше схожий спосіб власності переймають різні монастирі, а часом і якісь християнські міста (наприклад, чеське містечко Табор під час гуситських воєн). Як ідея добровільного й глибоко релігійного комунітаризму переросла в атеїстичний комунізм — це вже питання само по собі. У будь-якому разі комуністи перейняли цю ідею саме з християнства. Тим не менше, як бачимо з історії, марксистська комуністична думка виявилася неспроможною запропонувати реальну альтернативу капіталізму.

Подібні повідомлення про комунітаризм ми знаємо і з численних відсилань до «дому Прісцилли й Аквіли»[563]. Перше покоління християн хотіло сформувати «альтернативне суспільство, яке хотіло відділитися від домінантного панівного суспільства, як тільки це було можливо»[564]. Ці місцеві зібрання[565] прославляли під час вечері Господа[566]й збирали гроші для бідних[567].

Chantas у перекладі з латинської означає «любов». У Новому Завіті використовується кілька слів замість сучасного одного: грецьке agape (божа любов) відрізнялося від eros (сексуальна любов, порив, потяг), stergein (родинна любов) іfilia (дружня любов)[568].

Chantas було чимось на кшталт суспільної любові, співчуття. Аж навіть хочеться сказати «мала любов». Так само як у фізиці ми знаємо кілька типів сили, з яких гравітаційна сила є найслабшою (порівняно з іншими силами майже непомітна), проте її дія поширюється на дуже великі відстані. Тобто гравітація подібна до благодійності (сharitas) в тому, що в обох випадках ідеться про слабку любов, яку складно помітити, особливо порівняно з іншими (бурхливими й сконцентрованими на одній чи двох особах). Проте так само, як і гравітаційна сила, charitas об’єднує в одне ціле великі об’єкти, у нашому випадку суспільства.

І хоча про найдавніші традиції милосердя чи солідарності ми знаємо ще зі Старого Завіту[569], Новий Завіт розвиває їх ще більше. «Надлишки, які людині були більше не потрібні, вона мала роздати як милостиню, а не зберігати як скарби»[570]. А в деяких випадках Новий Завіт заходить ще далі: «Продавайте достатки свої та милостиню подавайте», — говорить Ісус своїм послідовникам, закликаючи їх: «Шукайте отож Його Царства, а це вам додасться!»[571]

Тим не менше перерозподіл мав би робитися з хорошими намірами й добровільно. Святий Павло пише: «А до цього кажу: Хто скупо сіє, той скупо й жатиме, а хто сіє щедро, той щедро й жатиме! Нехай кожен дає, як серце йому призволяє, не в смутку й не з примусу, бо Бог любить того, хто з радістю дає!»[572]

Рівність у перерозподілі описує апостол Павло в одній із цитат, в якій ідеться про те, щоб віряни з однієї церкви допомагали одне одному.

Бо коли є охота, то приємна вона згідно з тим, що хто має, а не з тим, чого хто не має. Хай не буде для інших полегша, а тягар для вас, але рівність для всіх. Часу теперішнього ваш достаток нехай нестаткові їхньому допоможе, щоб і їхній достаток був на ваш нестаток, щоб рівність була, як написано: Хто мав багато, той не мав зайвини, а хто мало, не мав недостачі[573].

А щодо складок на святих, то й ви робіть так, як я постановив для Церков галатійських. А першого дня в тижні нехай кожен із вас відкладає собі та збирає, згідно з тим, як ведеться йому, щоб складок не робити тоді, аж коли я прийду. А коли я прийду, тоді тих, кого виберете, тих пошлю я з листами, щоб вони ваш дар любови віднесли до Єрусалиму[574].

Так би мала працювати соціальна мережа всередині церкви. Однак про поширення цієї системи на все суспільство, де в Павла не було гарантії, що отриманими грошима будуть правильно розпоряджатися, взагалі не йшлося. Гроші надсилали лише в ті місця, де в них була нагальна потреба. Зараз же давайте швидко поглянемо на розвиток економічного духу в пізнішій, переважно християнській Європі.

Аскетизм Августина та приземленість Аквінського

Поміж ключовими персонажами, які визначили образ християнської Європи та посунули її розвиток, фігурували також Августин та Фома Аквінський. Досить напружені стосунки між прийняттям світу та його маргіналізацією ми можемо відчитати й в багатьох частинах Нового Завіту, хоч вчення Ісуса й не ставиться до світу апріорі негативно. Зрештою, мабуть, головний зміст Євангелія від Ісуса — це багато разів повторювана фраза, що «Царство Божеє тут»[575], тобто в певному розумінні воно наявне в цьому матеріальному світі, як щось, що невпинно входить, вламується у цей світ[576].

Августин посилається на платонізм[577] і реальний світ сприймає радше як просто примару, гру тіней, які лише розповідають про реально існуючий світ — видиме для нього не є реальністю (що багато в чому нагадує деякі екстреми раціоналістичного сприйняття світу, який вивищує абстрактне над реальним). І хоч йому й не йдеться не про дуалізм душі й тіла в буквальному розумінні, проте все одно Августин розумів тіло як «тягар душі»[578]. І вже саме це розуміння передбачає, що економіці не присуджували надто багато значень. З економічного погляду, нам буде цікаво простежити за пізнішим велетнем Фомою Аквінським, який переніс акцент від августинської «внутрішньої людини» до досліджень зовнішнього світу.

Праці Аристотеля, які спрямовували увагу більше на зовнішній світ, стали відомі у Європі аж у часи святого Фоми. Наприкінці періоду найбільшого розквіту Середньовіччя на Аристотеля все частіше поглядали як на загрозу для августино-спрямованого християнства.

Фома не просто не цурався земних тем в інтерпретації Аристотеля, але й сприяв тому, щоб помалу почали і «на світські речі звертати свою ласкаву увагу»[579]. Аналогічно до того, як Августин включив думку платонізму в християнство, те ж саме робить Фома Аквінський з думками Аристотеля (у своїх працях він покликається на Аристотеля майже постійно — до того ж, ще й як на Філософа з великої літери)[580]. Один з найважливіших внесків Фоми Аквінського — це вибудування альтернативи для августинського новоплатонізму, який домінантно підтримував вчення західної церкви упродовж тисяч років[581]. «Похрестивши» Аристотеля, Фома сформував систему, що помітно прихильніше сприймала створений світ. Один із тогочасних докорів на адресу Фоми Аквінського, який ненавмисне, але дуже точно передає цей момент, звучить так: «Він привласнює собі Божу мудрість, хоча набагато краще знається на речах світських»[582].

Фомівське оспівування реальності

Новоплатонівське мислення облюбувало собі ідею підйому до Божого незмінного буття через ступінчасту ієрархію, упорядковану більш-менш відповідно до пов’язаності з матеріальним. Проте Фома Аквінський вважає інакше: «Усе, що існує — чи вже воно живе чи неживе, матеріальне чи духовне, досконале чи вбоге, чи навіть хай воно хороше чи погане ! усе, що повинно бути, мене ставить у пряму конфронтацію з прапочатковою сутністю Бога. Цей світ — не просто хороший, він священний»[583]. Фома вчить нас з величезною повагою поводитися з усім створеним; позитивно ставитися до всього, що існує. Кажучи словами Фоми Аквінського: «Саме буття слід назвати добром»[584]. Бог є у всіх речах[585]. З онтологічного погляду, Фома Аквінський розумів матеріальний світ як світ абсолютно реальний, цей світ не був для нього примарою, тінню, пасткою, випробувальним майданчиком зла, недосконалим гуртом розігріву перед виступом світу справжнього | як би ми це могли знайти в словах екстремальних платоністів та августинців. Фома не бачив нічого безглуздого в тому, щоб вирішувати проблеми цього світу[586]. Аквінський у своєму позитивному ставленні до матеріального зайшов ще далі, ніж Аристотель. Аристотель стверджував, що світ було створено Богом з 0о-існуючої матерії, яка була не суб'єктом Божого творіння, а матерією, з якої Бог лише створив окремі речі. Фома, цілком у дусі юдаїстського вчення, лишається переконаним, що і цю «праматерію» створив Бог, і що й вона | це витвір хорошого Божого творіння[587]. «Кожне бо Боже твориво добре»[588]. Аквінський сперечається з твердженням Августина, що «щоб душа могла стати щасливою, їй потрібно відокремитися від усього тілесного»[589], протиставляючи цьому свою думку, що душа, відділена від тіла, не схожа на Бога ні більше, ні менше, ніж душа в тілі. Тобто тілесність не повинна бути негативною, Фома її захищає.

Це, на перший погляд, другорядне питання веде за собою далекоглядні наслідки, зокрема й для економіки. Якщо Бог творив світ з нічого, ex тШЬ, тоді й матерія мала би бути добрим Божим творінням. З цього погляду матерія, реальність і цей світ становлять добро — тобто варто ними займатися, покращувати їх. Сьогодні ж ми, здається, впали в трохи іншу крайність — нами керує надмірна увага до всього зовнішнього, ми зовсім забуваємо піклуватися про власну душу (як пише, мабуть, найвідоміший чеський філософ ХХ сторіччя Ян Паточка). Часи дофомівські характеризуються тенденцією абсолютно протилежною. І цей поворот на 180° — цікавий, тому що було б непогано уникати обох крайнощів. Як пише біограф Фоми Честертон, «Бог створив людину так, що вона здатна вступати в зв’язок з реальністю, а що з’єднав Бог, людині не дано розлучити»[590]. У поданні Фоми Аквінського ми споглядаємо дещо, що можна було б назвати благословенням та емансипацією звичного нам сьогодні сприйняття економічної поведінки.

Праобрази невидимої руки

То що тоді з існуючим злом у суспільстві? Чи потрібно його послідовно карати та викорінювати різними обмеженнями та законами?

Томас Гоббс, для багатьох найбільший політичний філософ нової історії, пропонує вихід з ситуації. На думку Гоббса, людина народжується вже заражена злом, тому необхідно її поведінку дуже сильно коригувати та контролювати. Він пропонує рішення сильної і твердої руки правителя-тирана, який наділений сильною виконавчою владою для приборкання будь-якого зла[591].

Якщо ж цього не станеться, між вільними людьми буде ширитися свавілля, швидко розв’яжеться війна всіх проти всіх (bellum omnium contra omnes), а країною почне ширитися хаос. Мабуть, немає потреби акцентувати на тому, що ця заувага небачено впливає на розуміння економічної свободи окремих людей, які певним чином беруть участь в економічних процесах.

На противагу цьому маємо розуміння Фоми Аквінського: «Кожне зло є в якомусь добрі»[592]. Зло само по собі (саме для себе) не існує[593]. Не може бути, щоб хтось чинив чи виконував якесь зло, хіба що в тому випадку, коли переслідує певне добро[594]. Чисте зло не можна задумати, воно може статися тільки ненавмисне[595]. І хоч погані речі (погані рішення) існують[596], проте вони існують усупереч основній орієнтації людської природи[597]. Людська природа тяжіє до добра. Зрештою, подібної думки був і Сократ: «Усі, що роблять речі погані й негарні, роблять це ненавмисно»[598].

І щоб уникнути непорозумінь: ми не хочемо сказати, що людина — добра, але лише те, що її природа чи, якщо хочете, природа — добра. У кожної людини добре ядро, добра сутність, вона створювалася доброю, проте щось там перекрутилося і людина чинить зло[599]. Вона тяжіє до добра, вона не зіпсована повністю, її, по-християнськи кажучи, можна врятувати, навіть «найгіршу». А якщо в людині немає нічого, ну взагалі нічого хорошого, які тоді можуть бути підстави для спасіння?[600] Це і є основна сутність людини, до якої Господь може промовляти й адресувати їй свої заклики й звертання. Тут ніби аж проситься сказати, що людина робить погані речі лише як підмножину добра. Людина може задумати зло (вбивство), проте чинить його з іншими умислами (наприклад, задля помсти, яка в цьому випадку є її суб’єктивним почуттям справедливості, і ця справедливість стає для неї добром). Навіть найгірше зло на землі (спалювання відьом, голокост) коїлося під приводом якогось великого добра, яке стояло за цим злом (нацисти аргументували свої дії більшим lebensraum, інквізиція — що цим вчинком звільнять світ від зла). Тобто людина абсолютно помилково скоювала найгірші з усіх можливих зол на світі, проте завжди робила це, прагнучи (часом досить збочено) якогось добра. Тобто для добра не достатньо лиш намірів, потрібні ще й знання.

І у зла на цьому світі теж є своя роль: Фома Аквінський буквально вказує, що «у світі дуже багато добра, якого б могло й не бути, якби не було зла»[601]. І повністю:

Божа далекоглядність не може повністю викоренити зло... добро цілого завжди вивищуватиметься над добром частини. Тому розумний правитель може знехтувати нестачею добра в якійсь частині заради зростання блага загалом... Однак якщо очистити від зла певні частини нашого всесвіту, зникне й багато досконалих моментів цього всесвіту, краса якого полягає в упорядкованому єднанні доброго й злого, якщо зло бере початок у щезненні добра, проте все одно з нього виросте якесь добро, завдяки далекоглядності керівника, аналогічно до того, як паузи тиші роблять мелодію приємною. Тому не обов’язково, щоб зло повністю нівелювалося Божою далекоглядністю[602].

У дечому це вже починає нагадувати тезис, який пізніше з’явиться у байці Мандевіля «Байка про бджіл, або приватні вади і суспільні вигоди»[603]. Дуже добре підмітив цю закономірність Ф.А. Гайєк у своїй книзі New Studies in Philosophy, Politics, Economics and the History of Ideas, де він буквально вказує на неоригінальність рефлексії Мандевіля. «Чи не вказував ще Фома Аквінський, що multitudae utilitates impedirentur si omni peccata districte prohiberentur — не сталося б багато чого корисного, якби всі гріхи були під суворою забороною?»[604]

Ідея невидимої руки, коли несистемні й часто лихі наміри окремих осіб у суспільстві виливаються в загальне благо, була відома вже в часи античності. Першими про цей принцип заговорили зовсім не Адам

Сміт чи Бернард Мандевіль, і навіть не Фома Аквінський. Античний поет Аристофан пише:

Легенда старих часів говорить,

Що будь-які наші прагнення, запальні й божевільні,

Зрештою, суспільному добру сприяють[605].

Однак Фома спрямовує свою концепцію у дещо іншому дусі. І хоч Бог і не бажає зла[606], Фома вводить існування зла в контекст доказів Божого існування та далекоглядності на противагу тим, хто навпаки вбачає у злих вчинках доказ неіснування Бога. Парціальне зло повинно існувати заради загального блага[607]. Добро цілого вивищується над добром частини. І на підтримку цієї думки Фома наводить дві цитати з Платона:

Я, що світло формую та темність творю, чиню мир і недолю творю,

Я Господь, Який робить це все![608]

І в іншому місці:

Чи в місті засурмлять у сурму, а народ не тремтітиме?

Чи станеться в місті нещастя, що його не Господь допустив?[609]

Якщо й має існувати абсолютне добро, це точно було б уособлення Бога. Втім, з процитованого вище ми можемо побачити, що ізраїльтяни це бачать складніше: це саме Бог, хто хоч і приносить спокій, проте також «робить зло». Зрештою, саме Бог розмістив в едемському саду Дерево пізнання добра та зла, а коли люди скуштували з нього плодів, визнав, що «ось став чоловік, немов один із Нас, щоб знати добро й зло»[610]. З іншого боку, ми ще раз продемонстрували, що Сатана, утілення зла, грає і хорошу роль; його зла роль слугує на користь певного добра. Для того, щоб могла існувати моральна категорія добра та зла, щоб могла існувати мораль, має існувати свобода, а тому про мораль ми можемо говорити лише в контексті вільного вибору. У цьому розумінні навіть добро не може існувати без зла (чи принаймні можливості існування зла). Адже й в досконалому Едемі існувала можливість зла.

Тобто зло неможливо викоренити, і робити це навіть небажано. Це розуміння прямо не легітимізує думку laissez-faire («принцип невтручання»), однак суттєво її збагачує. Це ми частково продемонстрували вже на прикладі притчі про кукіль. У будь-якому разі, так ми суттєво віддаляємося від жорстокого й послідовного знищення всіх вад панівної сили. Далекоглядність Господа не виключає існування зла. «Не правильно також, коли шкодять суспільному благу, аби тільки уникнути зла в якихось окремих випадках, особливо коли Бог настільки сильний, що здатен довести будь-яке зло до хорошої цілі»[611]. Чи й ще буквальніше: «Відповідаю: Варто сказати, що спрямовувати людину до гріха у жодному разі не дозволено, проте користуватися гріхами другого заради добра — дозволено: тому що і Бог використовує всі гріхи заради якогось добра; адже з кожного зла він виносить якесь добро»[612].

Тобто часом краще запрягти чорта в плуг, аніж з ним боротися. Замість того, щоб вкладати величезну енергію у боротьбу зі злом, краще використати його енергію для досягнення бажаних цілей; побудувати на бурхливій річці млин чи запрягти чорта у віз, як це зробив чеський святий Прокіп.

Набагато мудріше й вигідніше рішення — знайти стихійним хаотичним силам розумне застосування, ніж марно намагатися їх приборкати, виконуючи сізіфову роботу. Нам про це прокляття зла добре відомо з тієї ж обмовки Мефістофеля Ґете:

Я — той сили часть, що робить лиш добро, бажаючи лиш злого[613].

Вистачить просто управляти й спрямовувати енергію хаосу, що сама себе підживлює і формується зворотним колом причинності, і вона почне працювати на нас, що, власне, й зробив згаданий святий. Тобто економіка мала би бути мистецтвом керманича (до речі, грецькою мистецтво керманича називалося kyberneutein — звідси кібернетика). Економіка повинна сприймати хаос вільного вибору не як перешкоду (хоч вона й здається розбурханим морем), а як засіб. Замість того, щоб під загрозою стихії намагатися море заспокоїти й управляти ним, економіка би мала навчитися вести по ньому корабель.

Про цю проблему цікаво пише відомий американський економіст Майкл Новак у книзі «Дух демократичного капіталізму». Він стверджує, що зі всіх існуючих та історичних систем тільки система демократичного капіталізму зрозуміла, наскільки глибоко оселився «гріх» у душі людини, і засвоїла, що жодній системі не під силу цей гріх викоренити. Тому капіталізм сприймає «світ після падіння» як факт, від якого треба відштовхуватися, тим більше, що йому вдається «перетворювати його енергію в силу»[614].

Зрештою, Бог теж «оре чортом». Він використовує це зло як свого (хай і норовливого, ідучи за інтерпретацією уривку з Єзекіїла) слугу, ким воно, власне, від самого початку й було[615].

Хороша людина чи зла

Хороша людина чи зла — це ключове питання всіх суспільних наук. Власне, від цього буде розвиватися «регулювання». Якщо людина зла вже за самою своєю природою, тоді треба силою привчати її до добра (у контексті й під приводом «суспільного добра») та обмежити її свободу. Якщо людина людині вовк, вважає Томас Гоббс, тоді нам потрібна сильна держава, сильний Левіафан, який нас привчить до (людині невластивого) добра.

Якщо ж, навпаки, природа людини (тобто певне онтологічне ядро буття людини, її власне я, де зароджується мотивація всіх вчинків) — добра, тоді вже можна більше laissez-faire. Людину можна просто так облишити бути, оскільки її природа автоматично тягнеться до добра. Втручання держави, правила та обмеження свободи можна застосовувати лише там, де людина як частина цілого недостатньо (колективно) раціональна чи де погано діє спонтанна суспільна координація і де вимушена координація здатна забезпечити кращі результати (наприклад, у випадку надзвичайних ситуацій). Ідеться про одне з ключових питань економіки: чи можна покластися на свободу волі тисяч індивідів, чи суспільству таки потрібна координація зверху? У яких сферах людської поведінки спонтанний ринок може досягти оптимальних результатів? Коли взаємодія вільної (нерегульованої) поведінки буде спрямовуватися до добра, а коли — до зла? Саме питання доброго чи злого начала визначає відмінність підходів різних шкіл. Ми — суспільство злодіїв і негідників чи сусідів?

Суспільство ближніх

Любов до ближнього стала однією з основних заповідей християнства. Людина народжується як zoon politikon, істота політична[616]. Ми об’єднуємося в спільноти не через свої недоліки чи з необхідності (принаймні це не першопричина), але через свій суспільний характер[617]. Навіть щойно створений і досконалий Адам не повинен був лишатися сам: «І сказав Господь Бог: Не добре, щоб бути чоловіку самотнім. Створю йому поміч, подібну до нього»[618]. Фома Аквінський на сторінках «Суми теологічної» аргументує, що й в райському саду Едемі — на стадії досконалості та невинності — людина жила «суспільним життям»[619]. Проте він іде ще далі. Людина, на його думку, для всіх є довіреною особою, тобто його розуміння — повна протилежність гоббсівському людина людині вовк. Фома — людина добра, і як істота політична він готовий робити добро й стосовно інших. Це засадничо впливає на його погляд на суспільство, а отже, і на формування (економічних) інструментів, які в ньому оперують.

Тобто якщо індивід — це істота суспільна, значить, потрібно, щоб інші люди підтримували її на шляху до досягнення власної цілі: проте найкраще це відбувається тоді, коли між людьми існує взаємна любов. ... Проте всім людям притаманно, щоб вони любили одне одного; ознака цього — що, «керуючись природним інстинктом, людина в часи скрути допоможе іншій людині» (Аристотель); навіть незнайомій, під цим варто розуміти, що вона вкаже на те, що хтось іде хибним шляхом, підбадьорить того, хто занепав духом, та інші схожі ситуації, так ніби кожна людина була б іншій людині довіреною особою і другом[620].

Далі Фома пише:

Люди навзаєм підтримують одне одного в пізнанні правди і заохочують один одного до справ божих і відмовляють від злих. Тому говориться: «Як гострить залізо залізо, так гострить людина лице свого друга» (Приповісті 27:17) і «Краще двом, як одному, ... і якби вони впали, підійме одне свого друга ... А коли б хто напав на одного, то вдвох вони стануть на нього» (Еклезіяст 4:9-12)[621].

Проте і з таким розумінням Фома все ще бачить необхідність існування правителя, який коригуватиме вільний рух натовпу, щоб суспільство не розпалося. Фома не допускав анархії. Наступна цитата ілюструє цей факт усього в кількох реченнях. Окрім цього, його цікавило питання координування приватних інтересів одним правителем, що і є основною темою економіки.

Якщо людині притаманно жити у суспільстві разом з іншими, тоді між людьми теж повинно існувати щось, що цією множиною управлятиме. При такій великій кількості людей і в намаганнях одного індивіда діяти егоїстично у своїх приватних інтересах, людське суспільство б розпалося, якби не було нікого, хто б дбав про загальне суспільне добро, точно так, як би мало розпастися людське тіло й взагалі всяка жива істота, якби в тілі не було якоїсь спільної керівної сили, спрямованої на загальне добро всіх кінцівок[622].

І далі:

Проте люди прямують до задуманої цілі різними шляхами, як цього передбачає вже сама різність людських прагнень і поведінки. Тобто людині потрібен хтось, хто її буде направляти[623].

Отже, суспільству не потрібен ані тиран, ані централізований планувальник, а саме направляючий, правитель-керманич. Так і економіка повинна бути радше мистецтвом кермування, ніж інструментом, яким ми намагатимемося річку перенаправити чи й повністю змінити.

Розум і віра, нога в ногу

Було б деяким непорозумінням стверджувати, що період середньовічної схоластики — це період сліпої віри, і що на відродження розуму людству довелося чекати аж до епохи Відродження. І якщо ми читатимемо Фому Аквінського саме з цієї помилкової перспективи, то знову й знову будемо дивуватися, наскільки сильно він акцентує саме на розумовій частині пізнання. У цьому напрямі він проявився як один із найвідданіших слухачів розуму. Інші теологи до нього й після нього апелювали до чистого одкровення і погорджували розумом, прикриваючись гаслом «на розум свій не покладайся»[624]. Наприклад, трохи пізніше Мартін Лютер стверджував, що віра утверджується як протилежність до розуму, а сам розум він називав блудницею диявола[625]. І лише в цьому контексті з’являється відоме фомівське: «Що природою розуму дано, не може йти всупереч цій [християнській] правді». Він вимагає діалектичних стосунків між вірою і розумом у тому значенні, що першому потрібне друге, і сам активно працює над тим, щоб розум розвивався якомога більше й наша віра не була хибною, «...оскільки хибний погляд на створене є причиною неправильного розуміння Бога»[626].

Проте Аквінський іде ще далі й наполягає на тому, що наука — важлива для вчення віри, бо коли наука прийде з відкриттям, яке буде прямо суперечити віронауці, тоді вона відкриє нам той пасаж віри, який ми досі неправильно інтерпретували чи не розуміли[627]. Досі в релігії ще ніколи не відводили такої важливої ролі розуму. Аквінський визначив науку таким чином: якщо їй вдається реально довести свої практичні винаходи, тоді традиційне тлумачення Божого Слова має їх визнати й підкоритися, оскільки це тлумачення безперечно хибне. Біограф Фоми, Г.К. Честертон, переконаний, що «якби це питання довірили йому та людям, таким, як він, ніколи б не дійшло до суперечки між наукою і релігією. Він зробив максимум для того, щоб розмежувати обидві сфери, провести між ними справедливий кордон»[628].

Розум майже прирівняли до доброчесності, оскільки «коли людина повстає проти розуму, вона повстає проти Бога»[629]. На думку Честертона, Фома розуміє божественність як справжню інтелігентність. Людина доброчесна настільки, наскільки вона здатна прислухатися до свого розуму, а згодом відповідно до нього діяти. «Коли людина згрішить, вона опускається нижче рівня розуму й втрачає гідність внутрішньо вільної людської істоти. Опускається до рабського статусу тварини». Не використовувати розум так, де це можна робити, — гріх: «невідання, з яким можна боротися, — це гріх», — пише він[630]. У розділі, де йдеться про сп’яніння, він класифікує його як гріх якраз через те, що «людина свідомо відмовляється використовувати розум»[631].

Таких і подібних екзальтацій розуму в працях Фоми ми знайдемо цілу низку. Як згодом Декарт[632], Фома не міг собі уявити існування «Бога-ошуканця», який обдарував людину розумом і чуттями тільки для того, щоб ними вводити її в оману.

Фома максимально довіряється розуму. У цьому він дуже нагадує великого професора Гакслі, агностика, який вигадав слово агностицизм. Він майже дослівно переймає згадане вище визначення агностичного методу від Гакслі: «Триматися розуму, доки це можливо». Лишається тільки питання, наскільки далеко це може зайти. Можна сказати, що в певній точці аргументування всі раціоналісти скочуються до інтуїції[633].

Місто, природність і свобода

Фома Аквінський також стикається з компромісом між особистою незалежністю і суспільним прогресом, який довелося пізнати й Гільгамешовому окультуреному другові Енкіду. Фома пише: «Можливо, якби людина мала жити одинаком, як багато інших ссавців, то не було б потреби і в управляючому, оскільки кожен був би собі царем над усіма царями, Богом... проте людині ж притаманно жити в суспільстві... вона отримала в дар розум, з допомогою якого вона здатна будь-що виготовити власними руками. Проте одній людині це не під силу, не вистачило б і цілого життя. Тобто для людини природно жити в суспільстві багатьох»[634]. Спеціалізація означала необхідність розвитку суспільства від примітивного буття (так само як і олюднення Енкіду) до вищих рівнів. У цьому контексті важливо нагадати, як говорить Джордж Зіммель: «Міста (метрополіси) з давніх-давен були центрами фінансової економіки. Завдяки різноманітності й концентрації грошової маси в них важливе місце посіли засоби обміну, чого б ніколи не сталося в малих масштабах сільського ринку»[635].

Людина не здатна сама собі забезпечити повноту щастя, яке їй пропонує суспільство. Живучи самітником у пустелі чи на закинутому острові, можна бути самому собі паном. Замість усіх матеріальних благ, які нам може запропонувати спеціалізоване суспільство, людина б отримала свободу управляти своїм життям й нікому не підкорятися в структурі суспільства. Проте якщо вона живе в суспільстві й користується його перевагами, тоді, природно, вона має стати частиною порядку, що дозволяє суспільству прямувати до своєї цілі.

Підсумок: Біблія як економічне чтиво

Християнство — провідна релігія нашої євроамериканської цивілізації. Більшість наших суспільних та економічних ідеалів ми запозичили з нього. Тому економіку все ж частіше сприймають і презентують як суспільну структуру, а не як релігійну віру. І якщо ми такої високої думки про ці загальносуспільні цінності, тоді необхідно й розглядати їх так само пильно, як і всі інші.

Аж неймовірно, скільки спільного має економіка зі Старим і Новим Завітами. Первісний гріх теж можна вважати «споживацьким», тому що Адам і Єва справді з’їли, спожили щось, чого не б не мали, і що їм власне й не було потрібно; у цьому випадку споживацтво об’єдналося з провиною (як ми продемонструємо в другій частині книги). Більшість притч Ісуса звертається до нас мовою економіки чи має економічний контекст. Також і ключове поняття в християнстві — відкуплення — початково мало суто економічне значення, тобто викупити, виплатити раба й таким чином дати йому свободу. Таке незаслужене відпущення боргів, відкуплення, відпущення гріхів ми можемо спостерігати і в нашому суспільстві — коли держава відіграє роль відкупителя і погашає заборгованість банків і суспільства. Значення слова гріх, яке в старогрецькій означало борг, спершу було суто економічним. Ключові думки християнства взагалі б не мали сенсу без економічної термінології. Тому здається, що сьогодні, у дуже заекономізовані часи, можна набагато краще зрозуміти основний посил християнства, якщо інтерпретувати його через початкову (економічну) термінологію. Тоді все стає набагато зрозумілішим і сучаснішим. Молитву «і відпусти нам борги наші» можна було почути і з основних банків під час кризи в 2008 та 2009 роках, і пізніше вже з самої Греції.

Християнське мислення виносить на перший план ідею, яку можна назвати позитивною несправедливістю. Ідеться про несправедливість у позитивному сенсі — наприклад, у випадку з відкупленням чи в притчі про несправедливо високі зарплати робітників. Несуттєво, хто як старається, — усі отримають однакову винагороду.

Християнство значною мірою обмежує можливості вести розрахунки добра та зла. Бог прощає, що позитивно несправедливо. Християнство вживлює ідею небес у масову свідомість, цим самим вирішуючи проблему божої справедливості та її застосування (чи недостачі) тут, на Землі.

Окрім цього, ми трохи затрималися на проблемі дарів і ціни, бо ж певні речі просто неможливо купити, їх можна лише подарувати. Ми намагаємося наслідувати цю традицію і сьогодні, коли вдаємо, що ціна не має значення, чи коли її спеціально занижуємо, розмиваємо, штучно узагальнюємо. Також ми трохи зачепили тему економічного спасіння та любові як ключового зобов’язувального принципу світу. Зупинилися ми й на проблемі зла та його ролі в хорошому упорядкуванні світу, а також на факті, що зло ніколи не вдасться повністю викоренити. Потім ми розглянули тему невидимої руки ринку — як можна з наших злих вчинків отримувати корисність, а також як часом хороші наміри призводять до неприємних наслідків. Також ми дізнавалися, що можна взагалі мати справді злі умисли, вивчали концепт відносин між добром та злом. Ми показали, що економічне мислення Августина та Фоми Аквінського дуже важливі для нас, якщо ми хочемо розібратися в заплутаній мережі взаємозв’язків сучасного світу. Також ми краєм ока поглянули на добрий та злий характер людини та нашого світу. І насамкінець ми говорили про зв’язок між розумом та емоціями та про контрасти природи й цивілізації як базового стану людського існування.

Економіка — це найпрогресивніший потомок картезіанського еґо.

Саме звідси бере початок коріння homo oeconomicus -найвужчого з усіх визначень людини, яке ми тільки можемо собі уявити. Тобто економічна позиція — картезіанська.

\ П'єро Міні

5. Механік Декарт

Міфи, віра й релігійне вчення до цього часу були основним ключем для пояснення навколишнього світу, включно з його «економічними» властивостями. Зміни настали (чи, як ми невдовзі пересвідчимося, мали би настати) з приходом доби науки. Епоха наукової думки поставила собі за мету запровадити такий метод дослідження світу, у правильності якого не можна було б засумніватися, позбавлений будь-якого суб’єктивізму, суперечливих моментів. Мабуть, найважливішою характеристикою сучасної епохи стала зміна акценту з питання чому? на питання як? Наукова доба намагалася позбавити світ навколо нас усіх містичних уявлень, представити його в механічному, математичному, детермінованому й раціональному вигляді й очистити від аксіом, які неможливо емпірично перевірити, як, наприклад, віра й релігія. Хоча в вимірі як? світ навколо нас і досі утримує свої таємниці — а для того, щоб функціонувати, йому потрібні віра й переконання.

Оскільки економіку (принаймні мейнстрімну економіку) зараховують до суспільних наук, і найбільше вона працює якраз зі світом механічним, математичним, детермінованим і раціональним, тому важливо присвятити належну увагу цьому маневру в системі розуміння світу. Для економістів, що задумуються над цими речами, розуміння ідей Рене Декарта має засадниче значення, оскільки, на відміну від усіх інших суспільних та гуманітарних наук, «економічна позиція — картезіанська»[636].

Людина як машина

Декартів науковий підхід, без жодних сумнівів, суттєво перевернув сприйняття світу, а для економіки, як ми невдовзі пересвідчимося, і поготів. Ми продемонстрували, що поняття невидимої руки ринку існувало ще задовго до Сміта. Homo oeconomicus набуло аморальності з подачі Епікура та не в останню чергу Мандевіля, а от математизацію та механічну частину отримало вже від Рене Декарта. Ще грецький філософ Піфагор[637] називав математику первісним принципом усіх речей (цілком у дусі постмодерної віри, що наші сучасні погляди — це лиш переробка й комбінація попередніх сюжетів). Однак вчення Декарта стало абсолютно ключовим, якщо не визначальним, для методології економічної науки. Економіка почала зароджуватися в ті часи, коли думки Декарта набули широкого визнання. Перших економістів цікавили різні теорії пізнання, і всі, як виявилося, були послідовниками Декарта. В Англію ідеї Декарта принесли Джон Локк і Девід Юм. Завдяки їм вчення Декарта просочилося і в економіку — й міцно утвердилося в ній аж до сьогодні. У жодній іншій суспільній науці картезіанські ідеї не прийнялися з таким натхненням, як в економіці. У чому ж криється велич Декарта, у чому полягає засадниче значення його теорій для економістів?

Загалом Декарта заслужено вважають головним засновником науки[638]. Він змінив бачення світу[639] й антропологічне розуміння існування людини відразу в кількох сферах. Іншими словами, наукова (ре) конструкція впливає й на антропологію. Прикладом впливу на мораль і економіку може слугувати утилітаризм Мілля й Бентама, який трохи згодом, хай і в дещо видозміненому вигляді, став невіддільною частиною економічної науки.

По-перше, Декарт намагався позбутися традицій, міфів, повір’їв, а надто суб’єктивної несистемності (вважай, залежності від почуттів, емоцій), та сформувати таким чином основу для нового методу системного дослідження світу на міцному (об’єктивному) підґрунті. Ми ще поговоримо про те, наскільки йому це вдалося.

По-друге, після відносно аристотелівсько-фомівського середньовіччя Декарт знову оживив античну дуалістичну ідею полярності матерії і духу — тільки дух він до певної міри замінив інтелектом, а тому відтепер дуалізм сприймається не так етично, як епістемологічно. І єдине, що об’єднує матерію та інтелект, — це людина, аналогічно до старих дуалістичних уявлень (людина, що розривається між добром і злом).

Однак і тут діє правило вищості інтелекту над матеріальним, тобто раціоналістична позиція, яка досі дає змогу економістам створювати нові моделі, які необов’язково повинні мати сильну прив’язку до емпіричної реальності.

По-третє, цілковито захоплюючись тогочасним технічним прогресом, він запроваджує ідею математичної механіки як онтологічної пряжі реальності. Тобто підвищує механіку з відносно вузького машинного використання до найвищої мети в онтологічному рейтингу[640].

Тобто якщо в уявленнях євреїв основним предметом реальності була мораль, у християн — милосердя, а в Августина — любов, у руках Декарта цією пряжею стає механіка. Ми ще повернемося до складних місць цього поняття, а поки що зупинімося на вартому уваги спостереженні П. Міні: «І хоча на перший погляд здається, що Декарт велику увагу приділяв розумовій діяльності, насправді ж він відвів розуму дуже маргінальну роль. Є дуже багато шляхів до правильного пізнання, але він визнавав лиш один — математичний»[641].

З редукцією інтелекту до математики пов’язана й редукція антропології людини. У такому світі немає місця для емоцій, випадку чи будь-якого незаповненого простору. Усе між собою пов’язано з детермінаційною твердістю та точністю механічного годинника. Декарт і його послідовники «майже на все дивилися з математичної точки зору — всесвіт, політика, тіло людини, чи навіть на імпульси людини та моральність»[642]. Картезіанську механіку наочно узагальнює приклад самого Декарта з його «Трактату про людину», у якому він розглядає тіло як «ні більше, ні менше, ніж скульптуру чи механізм із глини», а функціональність тіла прив’язує до простих принципів механіки, точнісінько таких, «що використовуються при виробництві годинників, штучних фонтанів, млинів та інших схожих пристроїв»[643]. Цим принципом нібито можна пояснити все — і те, над чим і досі морочаться психологи: «Насправді можна порівнювати нервову систему цього механізму, що я його описую, з системою труб, яку приховує в собі фонтан... з найрізноманітнішими ланцюжками й деталями»[644]. Ця віра ще й досі діє в економіці: людина економічна — це механічний конструкт, що діє на безпомилкових принципах математичних, і лише за допомогою механіки економісти можуть пояснити навіть найтонші процеси всередині нього.

Декарт у дусі іонійських філософів переводить весь світ на один основний параметр принципу власного буття, яке становить для нього розпорошеність у просторі, тобто res extensa — спільний знаменник усіх матеріальних речей. Декарт сповідує принцип, що існує лише один-єдиний світ: «Матерія неба й землі — одна й та сама»[645]. Його методологічний монізм (прагнення перевести чи вивести все з одного принципу) та принципова еквівалентність духовного й матеріального досі відіграє в економіці провідну роль. Об’єднавчий, основний і пояснювальний принцип, який в економіці згадується майже за кожної нагоди, — це, звісно ж, інтерес до себе.

COGITO ERGO SUM

І хоча Рене Декарт зробив справжній переворот в економічній антропології, не буде зайвим бодай коротко підсумувати всі його думки. У «Принципах філософії» Декарт намагається відкинути все, у чому можна хоч якось засумніватися. І з цією метою він забуває про все, що знав і що йому підказувало чуття, і зосереджується лише на логічному снуванні висновків. Згодом він приходить до переконання, що обов’язково має існувати щось вдумливе, тямуще — тобто він сам, який і веде ці думки[646]. Так він доходить свого відомого висновку cogito ergo sum. І на цьому новому, на його переконання, міцному підґрунті він будує свою філософію. Він переходить до доказів існування Бога — тому що знаходить його образ у думці — і продовжує, доки в другій частині не дістається принципу матеріальних речей і простору.

І хоча матеріальні речі, як і простір, нібито можна сприймати тільки органами чуття, однак виникає протиріччя між емпіризмом і раціоналізмом. Утім, Декарт намагається міцно триматися раціоналістичної методології, якій же сам і прочищає дорогу. Якщо почуття нам говорять щось інше, ніж розум, правда завжди лишається за розумом. І хоч ми й не бачимо цієї реальності, розумніше все ж довіряти логічному поясненню. Адже існують речі, які ми не здатні осягнути органами чуття — подеколи вони сліпі й мовчать, і там, де вони безсилі, у силу вступає розум.

І хоча «у реальному світі» не можна ділити молекулу до безкінечності, проте ми здатні це зробити в наших думках (уяві). Тобто реальний світ більше нагадує світ раціональний, аніж світ, який ми знаємо лише зі «звичайного» досвіду.

Та як ми можемо бути впевненими, що зовнішній світ явищ (а отже, й простір) узагалі існує, якщо ми не можемо вірити власним чуттям? Як ми можемо знати, що все це нам не здається? Адже це б означало, що Бог обманює нас і все, що ми «бачимо», — це лише ілюзія про простір, матерію і час. Часом Декарт веде роздуми про зовнішній світ як про суцільний сон, який об’єктивно не існує. Втім, як пише Декарт, це означатиме, що є Бог, який хоче нас обманювати. Але для нього така ідея — неприйнятна. Він більше не розбирається, звідки черпає свою впевненість, опирається лише на певні теологічні докази, що виходять з християнського розуміння Бога як того, хто нам подарував світло[647]. Тобто якщо Бог максимально правдивий і досконалий, він не може хотіти нас обманювати. Якщо ж ми припустимо, що Бог не одурманює нас своїм сонним опіумом[648], то дійдемо висновку, що зовнішній матеріальний світ реально існує і ми можемо його досліджувати. То про який тип «наукового досвіду» взагалі йдеться?

Найперше з усього матеріального світу Декарт зосереджується на тілі людини. Воно хоч і належить до матеріального світу, проте вирізняється тим, що певним чином з’єднане з нашим інтелектом, який не підпорядковується простору. Матерія, що перебуває в просторі, впливає на наше тіло, яке виступає медіумом, — так матерія через наші органи чуття взаємодіє з нашим розумом. Наступний крок веде до дослідження суті речей, що впливають на наше тіло, — матеріальних предметів, принцип яких і шукає Декарт. Він не знаходить його ні в чому з того, що ми можемо осягнути органами чуття (наприклад, колір, твердість, теплота, маса), а вбачає лиш у розпростертості, яку можна описати трьома математичними характеристиками: розпростертість вшир, уздовж і вглиб (у картезіанській системі їх представляють осі х, у та z)[649]. Причиною того, чому природність речей визначає саме розпростертість, демонструє Декарт на прикладі з каменем. Ми можемо собі уявити, що, роздробивши камінь, ми відберемо в нього твердість; ми можемо також уявити собі камінь, у якого немає кольору, він прозорий; ми можемо відібрати вагу, відчуття холоду й тепла і всі інші характеристики. Єдина субстанція, яку ми більше не можемо відділити від каменя, — це його розпростертість у трьох вимірах (res externa). І ця субстанція тотожна з простором[650].

Моделі й міфи

У руках раціоналістичного Декарта емпіричні сприйняття (які в часи пізньої середньовічної схоластичної традиції вважалися синонімічними з поняттям розум) зазнали поразки, у боротьбі «за реальність» переміг розум. Декарт нібито розвиває притчу Платона про печеру, коли пише: «Усе, що бачимо, ми сприймаємо за підробку; ми не будемо вірити, що хоча б щось із цих предметів, які репрезентує наша зіпсута пам’ять, взагалі колись існувало. Адже я переконаний, що все, що бачу, — неправдиве; вірю, що ніколи не існувало нічого з того, що репрезентує зіпсута пам’ять; у мене взагалі немає ніяких відчуттів; тіло, форма, розпростертість, рух і місце — це химери. Що ж тоді буде правдивим? Очевидно, тільки те, що нічого не буває напевно»[651]. Трохи згодом битва раціоналістів з емпіриками відбулася ще раз і результати боїв були різними, історично останній нищівний удар в суперечці про недосконалість наших органів чуття наніс саме Декарт.

Джордж Берклі відгукується про це так: «Наш погляд зусебіч фіксує упередження та обман від наших органів чуття: а коли ми намагаємося виправити наше сприйняття розумом, то непомітно заходимо все далі в царину грубих парадоксів, незбігів і непослідовностей, яких стає чимраз більше й вони збільшуються, що далі ми заходимо в своїх роздумах. Аж доки нарешті, після довгих і марних блукань по колу, побачимо, що ми там, де й були, чи ще гірше, просто стаємо безнадійними скептиками»[652]. Галілей говорить ще прямолінійніше: «Наша [картезіанська] наука зґвалтувала наше сприйняття»[653].

На філософію Рене Декарта ми можемо дивитися як на найкращий приклад парадоксу несумісностей. Усупереч усім помилкам у своїй основі картезіанський науковий метод став основним modem operandi сучасної антропології. Схожих моментів ми дочекалися і в економіці. Системи, які містять внутрішні несумісності, частково розходяться з реальністю і часто відштовхуються від завідомо нереалістичних передумов, які в екстремальних формах призводять до абсурдних висновків, але все одно успішно застосовуються на практиці. Мабуть, системі вдається утримувати свою живучість аж ніяк не завдяки безпомилковості чи логічній сумісності, але завдяки тому, що не існує конкурентної системи (це питання детальніше розглядають Т.С. Кун, І. Лакатош, П. Фейєрабенд та, зрештою, К. Поппер)[654]. Тобто економічні моделі приймаються не відповідно до їхньої більшої чи меншої ймовірності бути коректними (хоча кореспондування з реальністю у кожному разі робить їх привабливішими), але радше відповідно до більшої чи меншої правдоподібності чи доцільності, переконливості чи відповідності нашій інтерналізованій вірі в упорядкування світу (тобто запозиченим парадигмам, упередженням). Тобто наукові й економічні моделі відіграють тут схожу роль, що й міфи, коли одна система замінює чи ламає іншу. Так сталося, що клин теологічного міфу вибили клином міфу наукового. Тож, читаючи Декарта, простежмо, як непомітно й обережно він замінює теологічний міф міфом науковим і як саме він це робить[655].

Сумніви в сумніваннях

Парадоксально, що Декарт, який хотів займатися тільки чистою логікою і раціональністю, у своїй книзі пропонує нам цілу плеяду необґрунтованих уявлень, упереджень та ідеологій, у які він сам вірив. Втім, як не дивно, його шлях «чистої раціональності» веде назад до афірмації його попередніх початкових уявлень (упереджень), тобто до світу такого, яким його Декарт бачив, перш ніж взагалі почав сумніватися (хоч його сумніви й були, безперечно, щирими).

Прикладом може слугувати Декартів «доказ» існування Бога, що ґрунтується на гіпотезі, ніби ми носимо в думках (тобто Декарт носив у думках) образ Бога, який, на думку Декарта, неможливо було б уявити, якби цей образ не був реальним. Який тоді взагалі смисл цієї філософської вправи? Декарт брав з собою у всі подорожі Біблію і «Суму теологічну» від Аквінського, а також писав про свої містичні галюцинації[656]. Проте якби Декарт не був християнином, навряд чи він колись дійшов би до цього, на його думку, для всіх прийнятного висновку. Ще абсурдніші аргументи він наводить на доказ існування зовнішніх речей, тобто речей, що перебувають поза інтелектом — в емпіричному світі, світі «явищ». Не можна навіть думати, що органи чуття нас можуть обманювати, а звідти сам собою напрошується висновок, що вони нас не обманюють. Декарт, який розвинув свій метод якраз для того щоб, передусім, позбутися всіх традицій і упереджень, сам же їх і застосовує.

Такі ж процеси нам добре відомі й в економіці, де на основі ретельно вибраних попередніх даних ми доходимо висновків, які (зрозуміло й власне неминуче) уже містяться в самих даних. Тобто самі підсумки в принципі — не настільки важливі (вони лише виходять з умов), а ключовими стають саме вихідні дані. (Що, власне, прямо суперечить загальноприйнятому популярному розумінню наукового підходу, відповідно до якого всі вихідні дані — нерелевантні, а єдине, на чому справді залежить, — це висновки.) Тому Макклоскі влучно зауважує, що книга «Економіка» Поля Самуельсона, Біблія серед підручників з мейнстрімної економіки пропонує «наукове знання, яке, на перший погляд, вільне від усіляких сумнівів, вільне від метафізики, моралі й особистої точки зору. Проте насправді він видає за наукову методологію свою власну... метафізику, звички й приватні переконання»[657]. Однак антропологічна різниця між людиною науковою і людиною донауковою полягає в тому, що людина донаукова експліцитно знала всі згадані вище передумови (артикули віри й міфи) і активно їх приймала (чи відхиляла). На противагу цьому, людина сучасна носить у собі своє (наукове) визнання віри підсвідомо. Для релігії притаманно експліцитне визнання віри[658], для науки — зовсім ні (хоч і зрозуміло, що й в науці потрібно працювати з вірою)[659]. Сучасна людина нібито соромиться за свою віру: цілком ймовірно саме тому, що її неможливо науково довести, що це якось не відповідає нашій сучасній антропології. Весь концепт наукової віри для непідготовленого вуха може звучати як оксюморон, протиріччя, але це не так. Колись, у донаукові часи, людина не морочилася науковими доказами, тобто їй не треба було відчувати сором за свої артиклі віри (сьогодні б ми, мабуть, сказали упередження чи передумови), вона могла в них вільно зізнатися. Сьогодні ж ці упередження ховаються в аксіомах, які лише передбачаються (і зовсім не йдеться про зізнання на кшталт «я вірю в...») і не доводяться. Проте велика частина наукової віри починається набагато раніше, задовго до того, як надходить черга аксіом; і ця віра дрімає набагато глибше, так глибоко, що ми її навіть не усвідомлюємо. Альфред Н. Вайтгед засуджує ці принципи як «джерело всіх неймовірних абстрактних конструкцій, які зруйнували сучасну філософію»[660].

Через награне (так, награне) ставлення під сумнів існування реального світу Декарт по колу повертається назад до (цього разу «науково доведеного») існування реального світу. Якби його сумніви були щирими й справжніми, він би не зміг (навіть уві сні) сказати, що вірить в емпіричний світ, який має бути справжнім і неоманливим, і на основі цієї компіляції побудувати своє «доведення». Тобто в нас більш ніж достатньо підстав сумніватися в справжності Декартових сумнівів. Нам варто намагатися віднайти сенс його пошуків, бо ж навіщо нам розв’язувати задачу, якщо вона тільки підтвердить усе те, у що ми й так раніше вірили? До того ж, це водночас іронія і парадокс, що підвалини наукового методу та наукового дискурсу Декарт зачав і народив у площині таємничих мрій[661]. Кант пізніше висунув тезу, що чистому розуму потрібен зовнішній, емпіричний світ, щоб він взагалі був здатен думати. Іншими словами, для того, щоб розум міг функціонувати, йому треба оперувати зовнішніми стимулами, тобто їхніми поняттями. Мова сама по собі — це мережа абстракцій, які самі по собі не мають жодного значення. Раціональність сама по собі тільки інфляційно обертається по колу, раціональність сама по собі — порожня. З іншого боку, емпіричність сама по собі позбавлена інтерпретації, у неї немає значення, вона беззмістовна, без-сенсова, а отже, вона не існує[662]. Факти не діють без раціонального реципієнта, тобто чіткої раціональної рамки, у якій вони отримують інтерпретацію, ім’я та значення. Як пише Колдуел, «не існує ніяких голих фактів»[663].

Декартова редукція людини дала економістам важливі наслідки. Починаючи з нього, людину визначають не емоції, а логіка роздумів. Сторона сприйняття розчиняється і губиться в загальності об’єктивної і спільної для всіх раціональності. А те, що не можна підрахувати чи принаймні апроксимувати математикою, нібито й не було реальним чи принаймні правильно інтерпретованим. Ідеалом правди стає математична формула — холодна, для всіх людей однакова, історично й просторово незмінна. Людина й реальність редукуються до механічно-математичного розрахунку, без шкоди для загальності. Якщо ж така редукція неможлива, це ніби свідчить лише про ігнорування та недостатнє пізнання — така сфера лишається недослідженою, міфічною, зневажуваною.

Мріяти завжди будеш сам

Так ми переходимо до ще одного висновку, який надзвичайно важливий для економіки. Декарт своїм учинком (редукцією людини й реальності до звичайного механічно-математичного розрахунку) зробив і менш відомий загалу крок до індивідуалізації індивіда. Декартівська людина не визначається в контексті суспільства — вона не приймає суспільні імпульси. Декарт лишається у своєму вимріяному світі сам один. І Платон, коли проводив такі дослідження за дві тисячі років до Декарта, згодом дійшов до точки, коли людина, яка все життя прожила в печері уявлень (зі своїми товаришами, яких вона пізніше намагалася звільнити!), зрештою, відкинула всі окови й вийшла з печери поглянути на голу реальність. Платонова притча про печеру закінчується тим, що людина згадує про своїх ближніх і повертається до них. Однак Декарт закривається у своєму світі абсолютно один. Адже раціональності не потрібен товариш. Як пише Едмунд Гуссерль: «Насправді, Декарт подає нам філософію абсолютно нового типу: змінивши весь свій стиль загалом, філософія робить радикальний поворот від наївного об’єктивізму до трансцендентального суб’єктивізму»[664].

Саме з цієї соціально-психологічної позиції ми можемо почати атакувати і перший медитаційний крок Декарта, коли він нарешті виводить свою славнозвісну формулу cogito ergo sum. Адже не менш красиво й, можливо, навіть переконливіше можна сказати, що людина отримує всі свої cogitos на базі соціальної інтеракції (як нам підказує й історія Платона)[665]. На бік цієї теорії стають такі філософи, як Іммануїл Кант, Мартін Бубер, Емануель Левінас та інші, які, навпаки, визначають людське існування на основі зустрічі одного індивіда з іншим. На їхню думку, лише зустрічаючись з іншими, людина формує уявлення еґо («я є»).

Висновок: об’єктивність і багато кольорів

На закінчення згадаймо ще одне спостереження Гуссерля. Декарт намагався закласти нові, непорушні підвалини науки. Зокрема й тому, щоб залишити по собі наукові знання цілісними, усім очевидними й несуперечливими. Коротше кажучи, він намагався досягти об’єктивності (тобто цілісності, а не унітарності поглядів), щоб позбавити нову філософію (науку) суперечностей, сумнівів, суб’єктивності й не-цілісності трактування, яка з цього випливає. Його нова наука мала бути такою, з якою всі будуть згодні — тобто об’єктивною. Іншими словами, він хотів повністю нівелювати будь-які сумніви.

Якщо ми роззирнемося навколо, то переконаємося, що уніфікації наукових поглядів — і навіть методів — усе ще відбулося, тому думки окремих філософів (чи науковців, до яких належить і економіст, соціолог чи лікар) досі відрізняються. Конкретно в економіці все ще немає єдності навіть щодо базових моделей, так само ще дуже далеко й до уніфікованості методології. Це радше певна згода щодо того, яке питання об’єднує нашу галузь, але аж ніяк не відповідь на нього.

Науку не вдалося сформувати так, як хотів Декарт. У сучасній науці вирують сумніви. Ми перебуваємо в аналогічній ситуації, що була до Декарта, коли світогляд людини визначала релігія. Тільки з тією відмінністю, що наука стала релігією сучасного світу. Після екскурсу в сферу переродження міфу в науку тепер повернімося до основної сцени економічної думки. І почнімо з чоловіка, вплив якого на економічну думку відчуваємо ще й сьогодні, хоча загалом у підручниках з історії економічної думки його згадують буквально кількома реченнями.

Навіть найгірші з цілого ланцюга допомагають економічному зростанню.

\ Бернард де Мандевіль

6. Порочний вулик Бернарда де Мандевіля

Як уже згадувалося в розділі про Старий Завіт, етика якимось чином щезла з економічної думки основного напряму. Дискусія про мораль вважалася розкішною вишенькою на торті прибутковості й багатства. Економістів вона не цікавила, вони не вважали її потрібною. Не було потреби говорити про етику — достатньо покладатися на невидиму руку ринку, яка автоматично трансформує приватні вади (наприклад, егоїзм) у загальне благо (напр., зростання ефективності). І вкотре спостерігаємо іронію історії: як самі незабаром побачимо, ідея невидимої руки ринку насправді народилася в пошуках моралі, але десь через сто років після цього питання моралі зникло зовсім, а економіка повністю емансипувалася від етики. Відбувається дивний розворот. Адам Сміт, Томас Мальтус, Джон С. Мілль, Джон Локк — великі батьки класичної ліберальної економіки — передусім були моральними вчителями[666]. На століття пізніше економіка стала математизованою і алокативною наукою, у якій повно різних графіків, формул і таблиць, де нібито зовсім немає місця для етики.

Як це можливо? Вагому частину відповіді на це питання ми можемо знайти у Бернарда де Мандевіля, який був, хай і менш відомий, але — на відміну від Адама Сміта — таки справжнім батьком ідеї невидимої руки ринку в тій формі, яку ми знаємо сьогодні.

Теорія невидимої руки ринку, яку тепер помилково присуджують Адамові Сміту, залишила глибоку борозну в економічній моралі: приватна етика нікого не цікавить, що б не відбувалося, моральне чи неморальне, все йде на користь загальному благу. Не складно запідозрити, що саме в момент тривіалізації принципу невидимої руки ринку економіка остаточно звела рахунки з етикою й відмовилася від неї, як від чогось неважливого. Первісне загальне уявлення про відношення етики й економіки, на яке ми наштовхнулися в Старому Завіті, перевернулося з ніг на голову. Разом із де Мандевілем всі відважно почали стверджувати: що більше вад, то більше матерії для генерування загального добра. Можна вважати великою іронією історії, що Адам Сміт гостро й абсолютно однозначно дистанціювався від ідеї невидимої руки ринку, як її собі уявляв Бернард де Мандевіль.

У наші дні економісти знову звертаються до етики, а інтерналізація норм стає привабливою сферою. Загального визнання набуває ідея, що економіка набагато краще працює в етичному середовищі, де учасники дотримуються правил гри. До досліджень впливу етики на економіку з різних причин (якість підприємницького середовища, corporate governance, транспарентність, дослідження неформальних інституцій і т. д.) починають долучати впливові світові інституції. У центрі уваги знову опиняються питання, які були актуальними на початку в уявленнях старих євреїв, зокрема, що мораль — дуже корисна для економіки. З цією думкою погодився б і Адам Сміт[667]. Проте його попередник, провокативний поет де Мандевіль, бачив світ інакше.

Народження людини економічної

Аж досі я не міг навіть уявити собі, щоб взагалі могла з’явитися книга рівня Макіавеллі.

Проте де Мандевіль її далеко переплюнув.

Джон Веслі[668]

І хоч де Мандевіль залишився дещо в тіні інших, більш відомих імен, це саме він першим почав експліцитно займатися економікою, достатком та їхнім зв’язком із мораллю.

Де Мандевіль звертає увагу на ненавмисні суспільні наслідки поведінки індивіда та відкрито заявляє, що суспільне благо може й повинно (!) базуватися на егоїзмі.

Свої думки він пропагує сміливо, провокативно й оригінально. І хоча з ретроспективного погляду можна знайти натяки деяких його тез і в набагато старіших текстах (як ми вже це продемонстрували на прикладах шумерів, євреїв та вчення Фоми Аквінського), проте саме де Мандевіль абсолютно однозначно ввів в історію філософської думки західної цивілізації ідею, що особисті моральні вади окремих людей можуть сприяти загальному суспільному економічному благу. Тому з цього погляду ми б мали саме де Мандевіля, а не Адама Сміта, вважати першим сучасним економістом.

Унікальність де Мандевіля полягає і в тому, що він єдиний описав суто економічну тему в віршах. У короткому й жвавому поетичному тексті він створює оригінальний мисленнєвий комплекс, який повністю вибивається з усіх до нього опублікованих моральних і суспільних концептів.

Про порядних злочинців

Доволі складно випродукувати велику ідею, якщо немає супровідної контроверзії. Поезія де Мандевіля свого часу викликала великі протести — серед невдоволених, як ще пересвідчимося, був і сам Адам Сміт. Той самий Сміт, якого економісти взагаліто вважають продовжувачем ідей Бернарда де Мандевіля.

Спочатку де Мандевіль заробляв на життя перекладами, писав казки. Визнання йому приніс лише один твір, віршована «Байка про бджіл» (1674 р.) Ажіотаж виник тільки навколо третього перевидання в 1723 р., після чого де Мандевіль опинився в центрі однієї з найзапекліших дискусій XVIII ст. Кількість критиків де Мандевіля постійно зростала, до них додалися й такі відомі імена, як Джордж Берклі, Френсіс Гатчесон, Арчібальд Кемпбел, Джон Денніс та не в останню чергу Адам Сміт, який визнав думки де Мандевіля «повністю хибними»[669]. Англійський теолог Джон Веслі прирівнює де Мандевіля щодо рівня збоченості до Макіавеллі.

Думки де Мандевіля дочекалися судової заборони, у Франції кати спалювали його книги просто на вулицях. Багато хто вважав його антихристом, на бік його противників перейшли й Девід Г’юм та Жан-Жак Руссо.

Поема починається з опису заможного суспільства, яке своїми параметрами відповідає суспільному ладу тогочасної Англії. Втім, під маскою, на перший погляд, задоволеного суспільства буяють вади. Жодне ремесло не обходиться без махлювань, жодна інституція — без хабарів і корупції:

Кожна частина цілого кипіла від розпусти,

Проте загалом всі купалися в щасті[670].

Проте бджілки скаржаться, вважаючи, що в справедливому й порядному суспільстві їм би жилося краще. Бджолиний бог Йов дослуховується до їхніх прохань і перетворює бджіл у доброчесних створінь.

Відтоді всі в’язниці геть опустіли,

Всі боржники охоче борги сплатили,

Навіть всі забуті кредити,

За які вже не можна й судити[671].

Цього, однак, не стається: замість зростання добробуту бджолиного гнізда і покращення життя відбувається абсолютно протилежне. Багато бджіл втрачають роботу, оскільки в суспільстві, де вже не потрібні ґрати на вікна та металеві ковані двері, працювати може лише жменька ковалів. Без роботи лишаються судді, юристи та адвокати, чиновники, що пильнували за дотриманням законів, теж стають непотрібними. А оскільки і сліду не стало від розкоші, обжерливості й люксовості, від зменшення попиту потерпають і звичайні люди — селяни, піддані, шевці й швеї. Бджолиний народ стає миролюбним, зникає потреба в озброєнні. Байка закінчується трагічно. Бджолиний вулик вимирає, виживає лише одна його невелика частина, оскільки інші бджоли просто стали непотрібними й не змогли заробити собі на життя. Зрештою, інший рій виганяє їх із гнізда, й бджілки знаходять собі притулок у стовбурі викорчуваного дерева.

Ода вадам та багатству народів

«Амбітність і гоноровість збудували більше лікарень, ніж усі чесноти цього світу, разом узяті», — пише де Мандевіль[672]. Він встановлює перед суспільством своєї епохи правдиве й неприємне дзеркало, та ще й з єдиною метою, щоб — за його словами — вказати на його лицемірство[673]. Саме лицемірство він вважає гріхом свого оточення та бджолиного вулика. На його думку, правда полягає в тому, що попри всі намагання суспільство ніколи не позбудеться вад:

...чи може людство стати моральнішим на основі того, що хто скаже чи напише? Людство залишається однаковим, на всі віки. Його не вдалося змінити навіть попри всі повчальні й елегантні книги, покликані вилікувати суспільство від його вад. Навіть я не настільки марнославний, щоб вважати, що здатен покращити людство, написавши свою нічого не варту байку[674].

Де Мандевіль стверджує, що вада є «невіддільною частиною всіх великих і сильних суспільств»[675]. Він прирівнює вади до сміття на вулицях — так, це неприємно, бруднить взуття та одяг, затримує на дорозі та руйнує естетику міста, але йдеться про невіддільну частину кожного міста. «Брудні вулиці — це необхідне зло»[676] і «кожен новий момент обов’язково породжує новий бруд»[677]. Утім, якби хтось таки наважився викоренити зло (де Мандевіль не здатен уявити зміну без дива й прямого — варто наголосити навмисного — втручання божества), мусив би за це заплатити високу ціну. Оскільки вади суспільству вигідні.

І таким було благословення цієї країни,

Що зі злочинів і образ всім в кишені лилися дукати[678].

На думку де Мандевіля, саме завдяки вадам і аморальності у нас повна зайнятість, жвава торгівля, і взагалі вони, де-факто, основа народного багатства. Говорячи сучаснішою мовою, вади примножують ефективний попит, який стає рушійною силою економіки. Якщо Адам Сміт шукав причину багатства народів, де Мандевіль знайшов її у пов’язаності наших вад з економічною системою.

Тож так всіма нами нелюбимі пороки Допомогли обновити торговельні зв’язки[679].

Якщо ми припустимо, що може існувати порядне суспільство, тоді б цьому суспільству довелося попрощатися з економічним процвітанням та відмовитися від будь-якого більш-менш вагомого місця в історії. Сам де Мандевіль не надає переваги ані першому, ані другому устрою, а лише звертає увагу, що передбачає кожен з режимів. «Релігія — це одна справа, а торгівля — інша»[680]. Якби вдалося досягти реалізації ідеалів релігії в конкретному суспільстві, сформувалася би бідна й «дурно невинна»[681] поспільність. Люди повинні вибрати між мораллю й процвітанням, на думку поета-економіста, тут панує trade-off: «Це досить поширена помилка — думати, що без розкоші чи гонитви за люксовими речами, ми б могли їсти ті самі продукти, одягатися в такий же якісний одяг, працевлаштовувати таку ж кількість ремісників і підмайстрів; що народ би процвітав точно так само, як і там, де домінують вади»[682]. Де Мандевіль справді приписує багатство народів вадам:

Погляньмо ж тепер на умови багатства народу. Перше із бажаних благословень для будь-якого суспільства — це родючий ґрунт, сприятливий клімат, лояльна влада й більше землі, ніж населення.

Ці дари сформують спокійних, миролюбних, люблячих, порядних і чесних жителів. За таких умов вони можуть жити так чесно, як тільки зуміють, нікому при цьому не завдаючи шкоди, і зрештою житимуть так щасливо, як тільки зможуть. Але при цьому вони не знатимуть ані мистецтва, ані науки, і навіть не проживуть довго, якщо сусідні народи облишать їх у спокої. Такий народ не інакше як буде бідний, дурний і майже повністю позбавлений усього того, що ми називаємо привілеями життя і оскільки жодна з прекрасних чеснот не здатна виробити ані добротне пальто, ані міру вівсянки. Тому що в апатично лінивій державі, сповненій тупої невинності, вам не доведеться боятися вад — але так само не дочекаєтеся й великих чеснот.

Якщо хочеш мати людську спільноту, яка буде сильною і могутньою, доведеться залучити її тілесні бажання [passions]... гордість додасть їй небаченої працьовитості; навчи людей торгівлі й ремесел і цим самим принесеш туди заздрість і ревнощі: цим самим зросте їхня чисельність, відкриється багато мануфактур, жоден шмат землі не лишиться необроблений... прилаштуй цей страх, скористайся ним; розбести їхнє марнославство мистецтвом і невтомними зусиллями ... навчи їх торгівлі з іншими країнами ... це принесе багатство, а там, де є багатство, невдовзі з'являються і наука та мистецтво... Але якщо хочеш мати скромне й чесне суспільство, тоді найкраща тактика — утримувати народ у його початковій простоті ... відбери в них і тримай від них якнайдалі все, що б могло викликати бажання чи покращити їм розуміння[683].

У своїй байці де Мандевіль вимальовує економічний цикл, що діє в доволі своєрідний спосіб. Бог бджіл лишає вулик занепадати, бо бджілки стали доброчесними. Цим самим він опиняється на абсолютно протилежному, ніж ми описували в євреїв, боці мислення, а саме: доброчесність і пряма дорога до збагачення.

Де Мандевіль переконаний, що викорінення зла тягне за собою зло набагато більше — вимирання більшої частини вулика й загальний занепад. Знищення меншого зла виливається в ще більше зло, оскільки:

Тут і найгірша бджола На благо суспільства жила[684].

І, як це зазвичай буває у байках, наприкінці ми знайдемо «мораль»:

Облиште скарги: тільки дурник Будує добрий, чесний вулик.

У зручностях світських щоб жити, бій вигравати, не тужити, і без пороку у крові?

Утопія се в голові.

Обман і розкіш, пиха й гордість потрібні, бо дають нам користь...

Ні, щоб народ великим став, державу сильну збудував, порок він мусить конче мати.

Бо жить в багатстві й панувати чеснота не поможе вам.

І ті, вернути що захочуть чудесну, золоту епоху, діючи скромно, в чесноті — ковтатимуть лиш жолуді.[685]

Невидима рука ринку й її прообрази

Де Мандевіль будує свою філософію соціального устрою експліцитно на принципі любові до себе, егоїзму. Тобто якраз на тому, від чого ще в першому ж реченні своєї книги «Теорія моральних почуттів» дистанціюється Адам Сміт (як ми невдовзі побачимо). Якби нам вдалося повністю знищити зло в нас самих (наш егоїзм), стверджує де Мандевіль, дуже швидко б настав кінець і нашому благополуччю. Механізм такий: кожна вада водночас означає ефективний попит або товару (дорогий одяг, їжа, весілля тощо), або ж послуги (поліція, регулювання, юристи тощо). Розвинене суспільство, стверджує де Мандевіль, живе переважно зі задоволення цих потреб.

Самі думки де Мандевіля зовсім не оригінальні, проте новими є їх поєднання і спосіб подачі. До того ж це вперше над цією темою роздумує економіст і робить її основоположним каменем своєї філософської системи. Ми вже неодноразово зустрічалися в набагато старіших працях з тезою, що зло в окремих випадках сприяє загальному благу, а тому не варто його знищувати. Ми вже знаємо, як Гільгамеш і святий Прокіп подружилися зі силою, яку не можна приборкати, і перетворили некероване природне зло в щось набагато вигідніше для суспільства. Для гедоністів (злий) егоїзм — це єдиний можливий рушій будь-яких дій. Ісус відмовляє своїх учнів виривати кукіль, оскільки «багато доброго втратимо, якщо знищимо окремі прояви зла»[686]. І Фома Аквінський додає: «Якщо ми перешкодимо всякому злу, у всесвіті зникне багато добра»[687].

Можливо, навіть жаль, що де Мандевіль нічого не знав про ці джерела, оскільки, покликаючись на них, він би точно уникнув багатьох контроверсійних тверджень, які викликала його байка.

Підсумок: де Мандевіль -перший сучасний економіст

Де Мандевіль був головним прибічником філософії скупості. Скупість (чи ненаситність) була для нього обов’язковою умовою суспільного прогресу, без якої прогрес був би мінімальним чи його взагалі б не було. Основне питання, яке він намагався вирішити, — куди б ми взагалі дійшли в своєму розвитку без скупості, без вад? Таке суспільство би досягло лише початкового ступеня розвитку й було б не здатне вистояти в міжнародній конкуренції. Де Мандевіль був послідовним прихильником гедоністичної програми: якщо існує дискрепанція між тим, чого ми хочемо, і тим, що вже маємо, тоді б нашою ціллю мало стати накопичення багатства, аж доки не будуть задоволені всі наші потреби. Однак де Мандевіль зайшов ще далі: він захищає щораз більший попит як один із можливих шляхів до прогресу. Тобто у цьому значенні сучасні економісти стали його послідовниками. Економіка як наука передбачає, що людські потреби — необмежені (постійне зростання попиту), тоді як ресурси — вичерпні. Тому ми б мали спробувати використати ці обмежені ресурси так, щоб вони максимально відповідали потребам.

Тобто це означає, що єдиний можливий вихід — це сформувати новий попит, а для того, щоб це вдалося зробити, нам будуть потрібні все нові й нові вади, які нас спокушатимуть? А якби суспільство вирішило, що воно вдовольниться тим, що є (як пропонують стоїки), чи означало б це кінець цього суспільства?

У питанні добра та зла де Мандевіль чітко вірить, що приватні вади допомагають загальному благу, і що вони корисні. Де Мандевіль — прихильник цілком протилежної думки, аніж стародавні євреї (а також Адам Сміт), які вірили, що з економічного погляду корисно робити добро, а не зло. А щодо ідеї невидимої руки ринку, то, на думку де Мандевіля, ринок має достатню силу для того, щоб перетворювати вади в чесноти, і це не просто звичайний координатор людських стосунків, але й інструмент, який здатен перетворити приватне зло в загальне добро.

Адаме, Адаме, Адаме Сміте,

Вислухай тепер мої обвинувачення!

Це саме ти Колись сказав,

Що егоїстичні вчинки приносять добро!

І що сьогодні це не менш актуально,

Ніж колись. Чи не правда, Адаме Сміте?[688]

\ Стівен Лікок

7 Коваль економіки Адам Сміт

Мілан Кундера у своєму романі «Безсмертя» зауважує один парадоксальний факт, який, наче сувора реальність, супроводжує «посмертне» життя великих особистостей. Легенда, що формується навколо них після смерті, часто-густо не має нічого спільного з тим, що після них лишилося людству, а зосереджується (дуже часто — помилково) на другорядних деталях. Хорошим прикладом є астроном Тихо Браге. Ім’я цього вченого при дворі Рудольфа ІІ відоме, не побоюся сказати, ледь не кожному чехові, він став чимось на кшталт символу тогочасної епохи. Втім, здебільшого не за його відкриття, а через його сечовий міхур: за легендою, він не наважувався встати перед імператором під час святкової вечері й відкладав похід у туалет, аж доки в нього не лопнув сечовий міхур. Ця другорядна й, найімовірніше, неправдива історія повністю затьмарила справді безсмертний доробок.

Схожа доля спіткала й Адама Сміта, виняткового шотландського мислителя XVIII ст., якого вся світова спільнота вважає батьком сучасної економіки. Тезу, що багатство народів і окремих людей ґрунтується на егоїзмі, власних інтересах і невидимій руці ринку, приписують саме йому. Це ілюструє і вступна цитата до цього розділу, у якій Стівен Лікок дорікає Сміту за твердження, що «егоїстичні вчинки завжди себе окуплять».

Уже тільки саме прізвище Сміт ніби зобов’язує однойменного економіста до ролі першого татуся-економіста наукового часу, який спустив на землю давніші високі думки й помістив економічні пошуки в більш-менші сталі рамки. «Smith» з англійської перекладається

як «коваль», а зі старозавітного івриту «коваль» — Каїн. І навпаки, Авель на івриті означає «легенький вітерець, дихання» чи також «марність». Тобто коваль і землероб Каїн убиває кочового «вітряного» пастуха. Адам на івриті не означає ще чогось, окрім як імені першої людини, Адама (Адам з івриту — «людина»). Адам Сміт, людина-коваль, — так мимоволі його ім’я поєднує в своїй етимології виняткову комбінацію значень[689].

Однак історія зі Смітом як ковалем класичної егоїстичної економіки, що ґрунтується на максимізації індивідуальної корисності, все ж дещо складніша. Пересічного споживача історії економічної думки обов’язково шокує, наприклад, одразу ж перше речення з першої книги Сміта «Теорія моральних вчинків»: «І хоч прийнято вважати людину всіляко егоїстичною, та очевидно їй все ж таки притаманні певні принципи, які змушують її цікавитися долями інших людей, щастя яких для неї — обов’язкове, навіть якщо це не приносить нічого більше, окрім радості з того, що людина є свідком чужого щастя»[690].

Реальність же насправді така, що Сміт ніколи не говорив того, що йому приписує Лікок (а з ним і популярна історична підсвідомість). Навпаки: Сміт точно в дусі теорії Мілана Кундери закарбувався з історії економіки завдяки принципу, який він сам не винайшов, не популяризував його й загалом усіляко від нього дистанціювався. Схожа доля чекала й на другий важливий його внесок — спеціалізацію.

Як ми вже з вами бачили, ще старі греки детально досліджували спеціалізацію, чи навіть можна сказати, що Ксенофонт приділив їй більше уваги і навіть розумівся на ній ще глибше, ніж Адам Сміт.

Від багатьох коментаторів Адам Сміт не дочекався надто хороших слів. Шумпетер, один із найбільших авторитетів у галузі історії економічної думки, пише, наприклад: «Жодна інша жінка, окрім матері, ніколи не відігравала особливої ролі в його житті: у цьому питанні, так само як і в багатьох інших, чари й пристрасті життя були для нього всього лише літературою»[691]. Історик Норман Дейвіс називає його «абсолютно бездумним професором» і нагадує, що Сміт став «одним із курйозів Единбурга, де він блукав вулицями в повному трансі, напівроздягнений, увесь тремтів і гарячково сперечався сам зі собою дивним голосом... Будучи не здатним до подружнього життя, він постійно жив зі своєю матір’ю. Уже сама думка, що цей неймовірно хаотичний чоловік свого часу привніс інтелектуальний порядок у щоденну діяльність, безсумнівно, має свій шарм»[692].

Багатство versus етика

Усі непорозуміння починаються з того, що Сміт залишив після себе двозначний (і багато в чому суперечливий) спадок, який сьогодні дуже часто усікають до його найвідомішої книги «Багатство народів» (1776 р.). Проте ще сімома роками раніше він видав інший твір, «Теорію моральних вчинків», при цьому, на перший погляд, ці книги не мають між собою взагалі нічого спільного. Книга «Багатство народів» започаткувала економіку як наукову дисципліну загалом, тоді як у «Теорії моральних вчинків» Сміта цікавить передусім етика, а від класичних економічних концептів на кшталт невидимої руки ринку він різко дистанціюється. «Ймовірно, що Сміт сам вважав [«Теорію моральних почуттів»] вищою, ніж “Багатства народів”»[693]. Як ми вже могли переконатися, ще в першому ж реченні своєї 400-сторінкової книги він однозначно відгороджується від будь-яких спроб звести всю людську поведінку до (більше чи менше прихованого) егоїзму[694].

У кого Сміт асоціюється лише з невидимою рукою ринку, запросто міг би вважати його продовжувачем традицій гедоністів, які основну ставку робили на розум, розрахунок та користь. Однак це було б великою помилкою. Нагадаймо собі, що гедоністи вбачали смисл всієї земної діяльності саме в корисності. Якщо й доводилося відмовлятися від якоїсь втіхи чи прийняти біль, то лише заради більшої «утіліті» (чи меншого зла), яке з цього виплине. Хороший наш учинок чи поганий — це взагалі немає власної інгерентної цінності; дія оцінюється з погляду її впливу на утіліті, на корисність. Окрім корисності, яку принесе той чи інший вчинок, у нього немає іншої цінності. Добро — це не ціль нашої поведінки, воно — лиш засіб до вигоди. Ця система передувала утилітаризму й стала основою сучасного економічного віровчення.

Втім, більшість коментаторів сходяться на тому, що вчення Сміта, навпаки, здебільшого базується на філософії стоїків[695]. Сміт ділить моральні школи на три напрями, які він визначає термінами propriety, prudence і benevolence. Про Епікура він пише в контексті поняття prudence (передбачливість, розважливість, мудрість), а його доробок однозначно засуджує: «Ця система безсумнівно абсолютно непоєднувана з тією, яку ми намагалися створити»[696], — пише Сміт і продовжує: «Тим самим, що він звів усі чесноти в один-єдиний вид, пристойність, Епікур також задовольнив природну схильність, властиву всім людям, але найбільше вона властива саме філософам (це їхня улюблена справа — культивувати цю рису як найкращий спосіб довести свою інтелігентність) — це схильність пояснювати всі явища на основі щонайменшої кількості принципів»[697].

Сміт додав стоїків у розділ propriety (правильність, доречність, порядність) і саме їм уділив найбільше місця й уваги. Попри те, що він піддає критиці й не вважає їхнє вчення правильним, усе одно саме ця школа, здається, йому найближча: «Мужній дух їхнього вчення [стоїків] перебуває у чудовому контрасті з малодушним, жалібним і крикливим тоном деяких систем сучасних»[698]. Проте Сміту заважає у стоїчній школі її інертність, відстороненість та незацікавленість у будь-чому. Хоч він і підкреслює її переваги та гордість, проте також усвідомлює, як складно досягти стоїчного ідеалу. Він не здатний повністю ототожнитися з ідеєю, що в природі не можна побачити жодного зв’язку між причиною і наслідком, як вірили стоїки.

Набагато інспіративнішим для Сміта є моральне вчення, засноване на взаємній люб’язності (benevolence) та стриманості (self-command) як основній канві суспільства[699]. Він посилається на Августина й Платона, на церковне вчення доктора Гатчесона, до цієї ж категорії належав і Фома Аквінський. За вченням цієї школи, будь-яка корисність убиває мораль. Іншими словами, якщо ми отримаємо винагороду за свій добрий вчинок, цей учинок втрачає свій моральний вимір і стає, простіше кажучи, інструментом процвітання. «Якби з’ясувалося, що наш вчинок, який би мали робити з вдячності, насправді ми робили в очікуванні якогось зиску ... ця новина повністю б зруйнувала будь-яку цінність чи доброту будь-якого вчинку»[700]. Ця школа вірить, пише Сміт, що «любов до себе — це принцип, який ніколи не може бути доброчесним у жодному зі значень чи напрямів»[701]. Сміт прихильно оцінює цей напрям («ця школа підтримує і підгодовує в людському серці все найаристократичніше»)[702], проте в його ізольованій формі категорично з ним не погоджується: мотиви милосердя й доброчинності він не вважає достатньо сильними для того, щоб утримати разом усе суспільство й пояснити наші найнижчі інстинкти.

Далі Сміт доповнює цей конструкт, залучаючи інститут незалежного спостерігача — концепт, згідно з яким людина неупереджено, але все одно емпатично судить й займає позицію щодо вчинків інших.

«Ми думаємо, що ми — спостерігачі власної поведінки, і намагаємося уявити собі, яке враження це б на нас справило в цьому світі. Це єдине дзеркало, у якому ми можемо до певної міри досліджувати доречність нашої власної поведінки очима інших людей»[703].

Подібний концепт використовує і Гатчесон, Г’юм, а пізніше й Мілль. Останній у своїй теорії неіндивідуалістичного конструктивізму конструює етику, відповідно до якої людина мала б переконатися, що максимізує корисність цілого. Тобто йдеться про колективне розуміння утіліті, яке взагалі не є особистим чи індивідуальним. Якщо ж у мене як в абсолютного утилітариста з’явиться відчуття, що якщо я відмовлюся від сотень одиниць свого багатства, то підвищу утіліті когось іншого більше, ніж знижу свою, тоді в екстремальному розумінні я б мав відмовитися від багатства на його користь, тому що йдеться не про мою користь, а про користь цілого, на чому передусім залежить справжнім послідовникам утилітаризму Мілля. І зробити це я мав добровільно. Суспільство під керівництвом «незалежного спостерігача» мало би бути щасливішим, аніж суспільство, у якому панує лише індивідуальна максимізація корисності. Сміт правильно розумів, що в економіці важливі й інші фактори, ніж лише ринок, хоча він — дуже мужньо, як на свій час, — підкреслював і захищав твердження, що ринок повинен стояти в серці кожної економічної системи.

Вас вітає невидима рука ринку

Твердження, що суспільство може існувати тільки завдяки емпатії, і концепт незалежного спостерігача — це два основні справжні внески Сміта, хоч і здається, що головним запобіжником проти занепаду суспільства він вважав невидиму руку ринку. Сміт використав термін невидима рука ринку всього тричі й, власне, геть не зрозуміло, чому навколо цього здійнялося стільки шуму[704].

Першу згадку можна знайти в очевидно найвідомішому уривку «Багатства народів», який досі використовується для пояснення сил, що діють на вільному ринку:

Наш обід — це аж ніяк не з доброї волі м’ясника, броваря чи пекаря, а лише тому, що вони дбають про свої власні інтереси. Ми покликаємося не на їхню людськість, а на їхній егоїзм, ми ніколи не розповідаємо їм про свої потреби, а лише про вигоди, які вони з цього матимуть. ...Тим, що ми більше любимо підтримувати власне виробництво, ніж закордонне, ми піклуємося лише про власну забезпеченість, а якщо управляємо виробництвом так, щоб у продукту була якомога більша цінність, ми цим переслідуємо лише власну користь; як і в багатьох інших випадках, нас веде певна невидима рука, яка допомагає нам досягнути цілі, про яку нам взагалі не йдеться[705].

Порівняйте з другою згадкою в «Теорії моральних почуттів», у контексті, діаметрально протилежному до попереднього. Адже в цьому випадку невидима рука ринку розділяє, тобто виконує роль, яку здебільшого приписують видимій руці (державі, яка перерозподіляє).

... наперекір своєму природному егоїзму й жадібності діляться з бідними плодами всієї своєї роботи. ... Невидима рука скеровує їх так, щоб вони майже порівну поділилися всім необхідним, як це б відбувалося, якби країну було порівну розділено між усіма її жителями, а так, навіть цього не плануючи й не знаючи про це, вони допомагають інтересам суспільства й надають засоби для розмноження свого виду.

Коли провидіння розділило країну між кількома благородними родами, воно не забуло й навіть не залишило напризволяще долі тих, про кого, здавалося б, зовсім забули під час розподілу. І ці люди отримують свою частку зі всього, що вдається виростити... Однакові принципи, однакова любов до системи, однакова повага до краси порядку, навички і вміння часто використовуються для того, щоб вдалося завести порядок, який спрямовуватиме всіх до підтримки суспільного блага[706].

Щоб список був повний, необхідно згадати ще третю згадку про невидиму руку, яка, втім, буде зовсім нерелевантною в контексті нашої розмови про економіку та етику. У своїй ранній праці «Астрономія» Сміт, згадуючи про ранні релігійні уявлення, говорить про надприродні сили:

Вогонь спалює, вода оживляє; важкі тіла тонуть, а легші матерії злітають угору, як це передбачено природою; невидима рука Юпітера ніколи не брала участі у цих справах[707].

Як бачимо, Сміт використав поняття невидимої руки в трьох контекстах: як координатора індивідуальних прагнень, що випливають з інтересу до самого себе, як редистрибутивний елемент і як міфічну божественну силу. Здається, він не міг дати терміну, який сам і вигадав, ширшої шкали різноманітних значень.

Тому й сталося так, що «Багатство народів» Сміта лишилося незрозумілим. Сміта часто презентують як спадкоємця думок не лише де Мандевіля, а й Томаса Гоббса: тобто пропагаторів віри в егоїстичну мотивацію людської природи. Оскільки вільного індивідуального інтересу до власної персони достатньо для того, щоб управляти суспільством, мораль тут абсолютно зайва: ринок переплавляє все (хороше й погане, проте передусім погане) в загальне благо. Суспільство може (або повинно) базуватися на егоїзмі. Іншими словами, у людини з’являється відчуття, ніби замість Сміта ми цитували Гоббса (боротьба всіх проти всіх), де Мандевіля (вади, переплавлені в чесноти), Герберта Спенсера (як захисник ринкового дарвінізму й мінімальної держави) чи Айн Ренд (редукціонізм радикального егоїзму). При цьому Сміт взагалі так не думав — у жодному з цих напрямів. Схожих висновків ми не знайдемо навіть в економічному «Багатстві народів», навіть якщо повністю відкинемо «Теорію моральних почуттів», де автор максимально відгороджується від усього написаного вище.

Сміт versus де Мандевіль

У «Теорії моральних почуттів» Сміт особливої ваги надає також «гріховним ученням» («Про неморальні системи»), для яких характерні стирання кордонів між вадами та чеснотами. Сюди ж Сміт долучає і де Мандевіля, вчення якого він зовсім не розуміє.

Втім, існує ще одна система, яка очевидно повністю прибрала кордони між вадами й чеснотами, і прагнення її — цілковито згубні; я маю на увазі систему Бернарда де Мандевіля. І хоча погляди цього автора майже в усіх значеннях хибні, все одно існують певні елементи

в поведінці людини, які — якщо ми поглянемо на них під певним кутом — таки підтверджуватимуть їхню правдивість. Ці елементи, описані й звеличені живою та веселою, хай і грубою та вульгарною красномовністю де Мандевіля, додали його теоріям відтінку правди й правдоподібності, які запросто можуть обдурити недосвідченого читача[708].

Адам Сміт різко заперечує одну думку, яку ми сьогодні дуже часто приписуємо саме йому. Кажучи про початки економіки й тезу, відповідно до якої багатство народів ґрунтується на егоїзмі та власних інтересах, більшість із нас, не вагаючись, назвала б батьком цього вчення саме Адама Сміта. Втім, особливо те, що Сміт хоч і знав до деталей твори де Мандевіля, ніде в «Багатстві народів» його не цитує. Лише в «Теорії моральних почуттів» він показово й неодноразово дистанціюється від «гріховного» де Мандевіля та його спроби звести все до злого егоїзму. До того ж, де Мандевіль — єдиний, від кого зокрема Сміт відгороджується, до того ж одразу в кількох місцях. Часом навіть здається, що вся книга створювалася з наміром знайти аргументи супроти де Мандевіля. Тобто Сміт у жодному разі не вважає себе продовжувачем ідей де Мандевіля, навпаки — ним його вважає історія.

Насамперед Сміт не хотів змиритися з тезою, що немає різниці між вадами й чеснотами (що, зрештою, не стверджував і де Мандевіль, хоча Сміт і дорікає йому за це). Насправді ж ми радше спостерігаємо, що Сміт дещо зміщує визначення хороших і поганих рис характеру. Де Мандевіль вважає егоїзм, любов до себе — вадами, на яких (поряд з плеядою ще інших вад) базується процвітання бджолиного королівства. Тому він доходить висновку, що вади призводять до блага. Проте Сміт не вважає, що любов до себе — це вада. Любов до себе він називає інтересом до себе (self-interest; обидва терміни вільно чергує й підміняє), хоч він і не будує на цьому принцип функціонування суспільства, проте вважає цю категорію важливою в комерції. Цим самим він може відмежуватися від де Мандевіля (якого свого часу досить сильно зневажали), проте разом з цим використати подібний фундамент для своєї економічної теорії. Тихо переназвавши ваду в чесноту, Сміту вдалося видобути все корисне з логіки аргументу де Мандевіля, і при цьому не стати об’єктом висміювальної критики. Зневажлива любов до себе в де Мандевіля стає в Сміта доброчесним інтересом до себе (self-interest) — слово, яке (на відміну від терміна егоїзм) ми далеко не один раз знайдемо у «Багатстві народів» чи «Теорії моральних почуттів» і лише в позитивному світлі.

Це досить таки несподіваний крок від учителя моралі. Тому можемо лише подивуватися, як Сміту вдалося мовчки, без належного дискурсу зробити з вади чесноти, і як він міг забути хоча б словом обмовитися про де Мандевіля.

DAS ADAM SMITH PROBLEM

Про проблематику «двох Смітів»[709] видано цілу бібліотеку різних публікацій. Йозеф Шумпетер назвав цю тему «Das Adam Smith Problem», і попри всі рішення (ми підсумуємо тут всі основні тенденції) досі не знайшлося жодної задовільної відповіді на питання, що ж саме мав на увазі Сміт під інтересом до себе та симпатією[710]. Хай яким було Сміттівське антропологічне сприйняття економічної людини (чи то вже йдеться про окрему людину, чи про суспільство, чи то вже базується воно на любові до себе чи ні), однозначно можна сказати лиш те, що молода наука успадкувала від «батька економіки» дуже неоднозначний, нечіткий і суперечливий погляд.

Дещо перебільшуючи, можна було б сказати, що суперечка триває і досі й багато в чому розділяє й сучасні економічні школи. Наприклад, суперечка методологічного індивідуалізму з колективізмом теж якоюсь мірою дотична до нечіткого виокремлення проблематики «двох Смітів». Адам Сміт не вирішив, якою буде економічна антропологія наступних століть. У книзі «Багатства народів» людину представлено як індивідуаліста, усі дії якою обумовлені лише власними інтересами. Сміт — хоч він і професор етики — поки що взагалі не вирішує моральні питання, не торкаючись навіть питання функціонування людини в суспільстві поза діловими відносинами. Єдина й, здається, самодостатня субстанція, що зв’язує між собою всіх членів суспільства, — це любов до себе, про необхідність взаємної симпатії він не обмовлюється ані словом. «Перемогу отримає лиш та людина, якій вдасться використати любов-до-себе інших на свою користь і показати іншим, що зробити для неї саме те, чого вона хоче, — це для їхнього ж власного добра»[711].

На противагу цьому в «Теорії моральних почуттів» людська істота виглядає абсолютно інакше. Керівним принципом людської поведінки є любляча прихильність, схильність; людина — це не раціональний діяч, нею передусім керують емоції, як у це вірив приятель Сміта Де-від Г’юм. Людина — не гравець-одноосібник, відірваний від суспільства, але, навпаки, невіддільна його частина. Сміт гостро критикує школи, які вчать іншого. Найгостріші ж слова він приберіг саме для системи де Мандевіля, а пізніші дослідники помилково зарахували це Сміту як його (найбільший) внесок в історію економічної думки. Адам Сміт у «Теорії моральних почуттів» засвітився як філософ і дуже талановитий (і досі авторитетний) моральний вчитель, але зовсім не економіст. Він створює дуже сміливі, оригінальні й складні психологічно-суспільні конструкти лише для того, щоб показати, що підхід, який за всім вбачає прихований інтерес до себе, — геть помилковий. У деяких місцях Сміт ніби шизофренічно конфронтує сам зі собою, а одна книга ніби піддає сумніву іншу.

Не один, а більше мотивів

Сміт переконаний, що ключ до правильного підходу ховається в комбінації мотивів. І тому він критикує Епікура. Сміт всупереч намаганням шукати в усіх вчинках людини якийсь один роз’яснювальний принцип, пропонує відразу два принципи. Люб’язність, з одного боку — це принцип найніжніший і найкрасивіший, проте сама собою вона не достатньо сильна. Тому немає нічого поганого в тому, щоб змішати люб’язність з любов’ю до себе, у якій Сміт не бачить нічого ані грішного, ані осудливого.

Це правда, ніби здається, що домішок егоїстичного принципу часто очорнює красу вчинків, які б мали виконуватися з власного бажання й лише заради хорошого відчуття. ... Прихильність, можливо, може бути єдиним мотивом поведінки Божества. ... Та хай там як з Божеством, але така недосконала істота, як людина, якій доведеться підтримувати своє існування стількома речами, цілком від неї незалежними, повинна керуватися багатьма іншими чинниками мотивації[712].

Ми знайдемо цілу низку різних спроб вирішення та консолідації, на перший погляд, шизофренічної позиції Сміта. По-перше, деякі науковці відкрито визнають непоєднуваність обох авторових теорій (для цього підходу навіть прижився карколомний термін Umschwungstheorie)[713]. Наприклад, Г.Т. Бакл[714] стверджує, що «насправді йдеться про дві частини однієї теми. У “Теорії моральних почуттів” Сміт досліджує співчутливу сферу людської природи, а у “Багатстві народів” — її егоїстичний протилежний бік». І далі: «У “Теорії” він приписує всі наші вчинки емпатії, а в “Багатстві народів” — навпаки, егоїзму. Короткий погляд на ці дві роботи підтвердить існування цієї принципової різниці й дасть нам можливість зрозуміти, що кожна зі сфер взаємодоповнює другу. Якщо ж ми хочемо орієнтуватися в них обох, доведеться вивчити обидві праці». По-друге, з’явилося дуже багато спроб об’єднати ці два аспекти доробку Сміта (часом більш, часом менш вишукано)[715]. Одне з рішень можна знайти в цьому уривку «Теорії моральних почуттів»:

Усім членам людського суспільства потрібна допомога один одного, проте разом з тим вони й завдають собі взаємних кривд. Там, де необхідну взаємодопомогу надають лиш з любові, з вдячності, з дружби, з поваги, там суспільство процвітає, воно щасливе. ... Проте навіть якби необхідну допомогу надавали й не з настільки шляхетних і не-егоїстичних міркувань ... і тоді б суспільство не обов’язково розклалося, хай навіть і було би менш щасливим і менш приємним. Може існувати спільнота різних людей, так само як і різних підприємців, що базуватиметься лише на розумінні її доцільності й потрібності, без взаємної любові й почуттів. ... І навіть якщо ніхто не почувається прямо зобов’язаним, якщо нікого не зв’язують почуття вдячності до іншого, все одно спільнота й далі може триматися на корисному обміні хорошими послугами згідно з визначеним прейскурантом. ... Але не може існувати спільнота людей, які завжди готові одне одному завдавати кривди чи образи. ... З іншого боку, справедливість ! це основна колона, на якій тримається вся конструкція[716].

З цього погляду здається, що Сміт поважав оці обидва основні принципи, йому йшлося лише про розрізнення того, наскільки важливим був той чи інший мотив у кожному з вчинків. І хоча обидві сильні емоції | любов і любов до себе | часто трапляються у своєму чистому вигляді, проте здебільшого наші мотиви — це мікс обох. Дуже гарно про це говорить Мартін Бубер, який ділить людські стосунки на цільові та на чисті, повністю відділені від користі (див далі)[717]. Ймовірно, що Сміт вважав принцип любові до себе домінантним мотивом усіх загальносуспільних відносин, коли перетинаються геть незнайомі люди, хоча в цьому він вбачав лиш мінімалістичне функціонування бідного (з погляду людяності) суспільства. Другий основоположний принцип люб’язної доброзичливості ховається зокрема в приватних відносинах між людьми. Де-факто, саме це робить спільноту людей суспільством.

Суспільна людина Сміта й спадщина Г’юма

У «Теорії моральних почуттів» Сміт подає дуже «неегоїстичну» тезу, відповідно до якої окремих індивідів об’єднують природні суспільні пута, на позначення яких Сміт використовує термін sympathy. Під цим словом він розуміє не лише взаємну приязнь, а й взагалі людську прихильність, спорідненість і уміння зрозуміти поведінку іншого, емпатію. Він розраховує на те, що в людях закодована здатність вжитися в шкіру одне одного, а завдяки цьому — й поводитися апріорі ввічливо. Щоб уникнути звинувачень у тому, що бажання поважати потреби інших — це власне лиш переодягнена любов до себе (наприклад, ми боїмося, щоб такий же біль не спіткав нас самих), Адам Сміт вигадує власну систему: на його думку, людина не думає, що ця ж ситуація повториться з нею самою, вона просто вживається в роль іншої людини. Як приклад він згадує чоловіка, який переживає разом з жінкою її біль під час пологів, хоч він і знає, що ніколи не відчуватиме нічого подібного, йому немає чого боятися. У цьому й полягає вся велика відмінність, і Сміт наполягає на цій надуманій деталі, витрачає багато часу й енергії на те, щоб поставити її вище, понад усі сумніви. За допомогою «вживання в ситуацію іншого» Сміт створив психологічний захист проти індивідуалізму свого часу. «Хоч симпатію у жодному разі не можна вважати егоїстичним принципом»[718].

Окрім цього, Сміт будує на цьому принципі й підоснову для своєї моралі. Людина — істота суспільна, тому потребу співчувати й бути частиною свого оточення вже закладено в її природу. Ще й тому мораль для Сміта має унікальну загальносуспільну роль: «Доброчесність — це велика допомога, а вада — великий знищувач людського суспільства»[719]. Мабуть, складно буде знайти більше суперечностей між Смітом і де Мандевілем, який, навпаки, вважає вади джерелом багатства суспільства, а коли суспільство стає доброчесним (так, як би цього хотів Сміт), воно відразу ж, як вважає де Мандевіль, починає занепадати й невдовзі буде знищеним. Для Сміта «доброчесність — це блиск зубчастих шестерень суспільства ... з іншого боку, вада — це ржа, через яку шестерні починають заїдати і заклинювати; вади в будь-якому разі завдають шкоди. ... Доброчесність — приємна, а вада — огидна для всіх людей. Адже перша забезпечує нам добробут, а друга — гибель і хаос»[720].

Суспільство як раціональний вибір?

Чи є щось більше, ніж індивідуальні раціональні підстави, на яких тримається сучасна економіка, що допомагає суспільству триматися купи й не розпадатися? Іншими словами, чи є людина (хорошим) членом суспільства тільки тому, що їй це вигідно, чи тут вплутані й якісь інші аргументи?

У пошуках відповіді на ці питання та в розумінні економічної антропології загалом далеко зайшов сучасник Сміта Девід Г’юм. У своїх роботах він звертався до ключових тем економічних інтересів, наприклад, походження суспільних норм, теорії користі й любові до себе, писав також і про відношення реальності й екстрараціональності. Зрештою, Сміт і Г’юм були близькими друзями й добре один одного розуміли.

Г’юм стає в опозицію до концепту суспільного договору, яку, наприклад, пропагував Томас Гоббс. Відповідно до цієї теорії людина «обмінює» свої свободи на суспільні норми так, що добровільно (раціонально) підкоряється суспільним правилам й разом з тим очікує, що інші зроблять те саме. Суспільство тримається купи на основі принципу любові до себе, тобто ідеться не більше, ніж про гедоністичний розрахунок. Г’юм не погоджується з цією теорією і пише:

Щодо цієї гедоністичної передумови можна тільки по праву заперечити, що всупереч загальному переконанню й незаангажованій точці зору для створення такого виняткового парадоксу неможливо обійтися без залучення філософії. Абсолютно байдужий спостерігач тут побачить почуття, як, наприклад, любов, дружба, співчуття, вдячність ... [які] складно відокремити від тих, що випливають з егоїстичних міркувань. ... Кожна така спроба [знайти в усьому любов до себе] видається марною і здається, що причиною цього є та сама любов до простоти, на свідомості якої вже не одне хибне припущення в філософії[721].

Тут знову з’являється аргумент, який пізніше використовує і Сміт. На думку Г’юма, нашою природою передбачено робити й прославляти вчинки, яким «навіть найбільш дикий політ фантазії не зможе приписати ані найменший натяк на любов до себе чи знайти хоч якийсь зв’язок з моєю актуальною корисністю»[722]. Нам закладено природою, що ми прославляємо вчинки, які взагалі не стосуються нашої особи чи нашої корисності і в часі, і в просторі. Г’юм переконаний, що пояснити те, чому ми вважаємо ці вчинки моральними й хорошими, хай вони й не мають нічого спільного з мірою нашої задоволеності, насправді дуже просто: ці вчинки резонують з нашим моральним чуттям (і аж ніяк не розрахунком). Приватне благо, як аргументує Г’юм, не може бути основоположним каменем суспільства.

Хоч ми й можемо навести багато прикладів, де «приватні інтереси дещо розходяться в інтенціях з інтересами суспільними, у цілій низці випадків вони розвиваються в кардинально протилежних напрямах. І все одно: ми визнаємо, що наші моральні почуття залишаються, навіть якщо вони не мають нічого спільного з нашими приватними інтересами»[723].

Що стосується любові до себе та приватної корисності, то Г’юм вважає їх винятковими й всепояснюючими емоціями, проте до корисності він додає і ширшу корисність, корисність суспільства: «Користь — дуже хороша річ, вона точно заслуговує на нашу увагу. Це очевидний факт, у якому ми щодня переконуємося на власному досвіді. Але чи корисна? Для чого? Звісно ж, для чиєїсь корисності. Але чиєї корисності? Точно не лише нашої: адже наші судження часто набагато ширші»[724].

Це ключова думка, яка нам допоможе зрозуміти й Смітове трактування співжиття в суспільстві. Г’юм вірив, що людські моральні почуття — це набагато сильніше й глибше сприйняття, ніж принцип корисності. (Емоційні) почуття набагато сильніші, ніж (раціональний) розрахунок. Норми людської поведінки існували ще до створення держави (держава їх, за Гоббсом, не створювала) і тому неможливо їх пояснити з позицій теорії суспільного договору. «З цієї причини нам доведеться заперечити теорію, яка в будь-яких моральних порухах вбачає принцип любові до себе», — підсумовує Г’юм[725]. Суспільна мораль — це чуття, тобто домінанта сприйняття, чуттєвості — і аж ніяк не раціональності. «На відміну від сучасних економістів Адам Сміт робить припущення, що якщо люди зважують різні альтернативи, які перед ними розкриваються, вони дуже сильно взаємно залежать одне від одного. Адже всім людям притаманні однакові пристрасті й почуття і вони можуть ототожнитися з іншими, які своєю поведінкою висловлюють їхні почуття»[726].

Г’юм услід за Аристотелем і Фомою Аквінським вважає людину zoon politikon, аргументуючи це тим, що людині природно бути частиною суспільства. Іншими словами, людина не тому раціонально «вибирає» членство в суспільному устрої, бо це завідомо принесе їй користь, а тому, що це заклала їй природа, людина такою народжується. Вона від природи більше тяжіє до добра, має сильне інгерентне суспільне (спів) переживання. «Усе, що сприяє благу суспільства, вимагає нашого визнання й згоди. Перед нами постає принцип, який багато в чому пояснює походження моралі»[727]. Цю рису він однозначно вважає «принципом природи людини»[728].

«Серце людини... ніколи не буде абсолютно байдужим до суспільного блага»[729], — пише Г’юм, а в іншому місці додає: «Жодна людська істота не може бути мені настільки чужою чи далекою, щоб стала мені ... абсолютно байдужою. Перевага має надаватися тому, що приносить користь суспільству чи самій людині»[730]. Мабуть, найкраще цю думку підсумовує Г’юм у цитаті: «Здається, що тяга до суспільного добра, до миру, гармонії й порядку в суспільстві ... завжди підключає і наші соціальні чесноти ... Принципи людяності й співчуття іншим так глибоко в’їдаються у наші почуття і так сильно на нас впливають, що здатні викликати в нас найрадикальніший осуд чи, навпаки, повну згоду з цим явищем»[731]. Знову виринає мотив, який ми знаємо від Адама Сміта, тобто мотив людини, якій залежить не на ній самій, а яка найсильнішими емоціями прив’язана до інших та до всього суспільства. Доречно буде ще раз зауважити, що Г’юм говорить не про раціональний розрахунок, а про почуття, що веде нас до суспільних цінностей. Г’юм заперечує раціональну обґрунтованість цих чеснот, як стверджує теорія суспільного договору.

Ані Сміт, ані Г’юм не погодилися б з тим, що суспільство засноване на гедоністичних принципах і на принципі раціонального вибору, як стверджують раціоналісти й теорія суспільного договору Руссо. Людська антропологія зовсім інша — люди об’єднуються на основі вродженого чуття. Тут теж проглядається містерія того, як це взагалі можливо, що суспільство тримається купи. У нас це вроджене, нічого нового ми щодо цього не скажемо.

Розум як раб пристрастей

Доволі цікавим видається також погляд Сміта на раціональність людської поведінки. Дуже сильно вплинув на неї його приятель Девід Г’юм. Адам Сміт пише:

Проте хоч розум — це, безперечно, джерело загальноприйнятих моральних правил і всіх моральних судів, які ми за його допомогою проводимо, проте абсолютно безглуздо й нерозумно вважати, що первісні уявлення про те, що добре, а що погане, диктувалися саме розумом. ...Ці первісні уявлення... не можуть бути предметом розуму, вони — продукт безпосередніх почуттів і відчуттів. ... Розум не може зробити будь-який конкретний предмет симпатичним чи несимпатичним для нашого мислення тільки з огляду на сам предмет... Розум може показати, що цей предмет слугує для отримання іншого предмету, який від природи може бути або приємним, або неприємним... Проте нічого не може бути симпатичним чи несимпатичним само по собі, якщо його таким не роблять безпосередньо наші почуття і відчуття[732].

Г’юма прославила одна цитата, яка ставить з ніг на голову раціоналістичну антропологію: «Розум — раб пристрастей»[733]. (До речі, саме щодо цього пункту він дуже близький до думки Бернарда де Мандевіля[734], якого він критикує разом з Адамом Смітом). Цитата якоюсь мірою підсумовує його філософію — розум і почуття не борються разом, але й не стоять одне супроти іншого. Вони просто не лежать в одному рівні, щоб змагатися між собою. Людською поведінкою керують почуття — пристрасті, афекти (passions) і розум відіграють свою роль аж на вторинному рівні, у процесі раціоналізації[735]. Джон Локк використовує подібний аргумент: «Розум насправді не встановлює і не формулює природний закон, а тільки його шукає і відкриває ... розум взагалі відіграє свою роль аж на вторинному рівні, у процесі раціоналізації[736]».

Наша поведінка — насправді зовсім не результат розрахунку вигідності чи невигідності, зиску й витрат. Нашою поведінкою радше управляють сили, які лишаються нам незрозумілі; емоції, які мотивують нас до дії. Схожий ірраціональний характер мають і animal spirits Кейнса, до яких ми скоро перейдемо.

Філософ Девід Г’юм запротестував би проти сучасної антропології homo oeconomicus з огляду на те, що відчуття, а не раціональність — рушійна сила людської поведінки. Іншими словами, самої раціональності недостатньо для того, щоб мотивувати людину щось робити. На думку Г’юма, розум — це «всього лиш інструмент; сам по собі він не здатен морально засудити чи схвалити той чи інший вчинок. Корисність — це лише тенденція до певної цілі; і якби ціль була нам геть індиферентною, тоді настільки ж байдужими (індиферентними) нам би мали бути й засоби [для досягнення цієї цілі]»[737]. Самостійно розум не здатний упорядкувати наші преференції таким чином, щоб ми могли діяти, розум не вміє мотивувати до дії. «Те, що чесне, справедливе, доцільне, шляхетне, щедре, — тільки це заволодіє нашим серцем й анімує нас до того, щоб ми [схопилися] цього вчинку й утримували його. А те, що зрозуміле, очевидне, те, що правдоподібне, що правдиве — це формує лиш холодну згоду й прийняття; а також задоволення нашої спекулятивної цікавості й кінець наших пошуків»[738].

Схожа позиція також у Іммануїла Канта: «Проте чистий розум апріорі не може працювати з цілями»[739]. Розум відіграє лиш вторинну роль, коли знаходить найкращу дорогу до цілі, а саме в конфігурації (спрямування засобів на ціль), корекції (корекції сприйняття), специфікації, планування й зважування[740]. У наших діях ми вбачаємо взаємодію розуму й почуттів[741]. Про те, що й сам розум формує парадокси[742], читайте більше в другій частині книги.

Консолідація двох Смітів?

Досить парадоксальним є явище, що визначні економічні авторитети заперечують економічну оригінальність і де Мандевіля[743], і Сміта[744], проте обох хвалять як визначних мислителів у сфері психології, етики й філософії. Як узагалі можливо, що саме вони стали «економічними батьками-засновниками»? Чи не тому, що ядро економіки насправді становлять психологія, філософія й етика разом узяті, і що саме де Мандевіль та Сміт набагато сильніше, ніж будь-хто інший до них, почали економічну суперечку, яка триває до сьогодні? Чому батьками економіки ми не вважаємо меркантилістів чи фізіократів, що послуговуються математикою? Адже це був саме (французький!) фізіократ Вінсент де Гурне (1712-1759), який випередив на одне покоління Сміта й сказав сьогодні вже крилату фразу laissez-faire, laissez-passer. Утім, сьогодні ні про нього — ні про інших — ми не чуємо так багато, тоді як «Das Adam Smith Problem» (тобто проблема егоїзму в розумінні Сміта) все ще жива й обговорюється.

Доволі проблематично дати визначення поняттю егоїзм, тобто сказати, скільки всього різного воно може в собі приховувати. Якщо егоїстичним вважають учинок Яна Гуса, який за правду вирішив навіть згоріти в вогні, чи Франциска Ассизького, який роздав усе своє майно, тоді егоїстично поводяться взагалі всі на світі, але термін егоїзм очевидно втрачає сенс, тому що він поступово перетворюється на всеохопне поняття, яким можна пояснити будь-які ! і навіть абсолютно протилежні — вчинки.

Підсумок: Сміт reloaded

У цьому розділі ми вирушили слідами недорозумінь, що супроводжували концепт невидимої руки ринку, який приписують Адамові Сміту. Ми подивилися, як він ставився до Бернарда де Мандевіля та до ідеї соціальних відносин, які формувалися виключно з допомогою розуму. Також ми відкрили т. зв. Das Adam Smith Problem і продемонстрували, що не можна всі людські вчинки пояснити лише єдиним (егоїстичним) принципом. Окрім цього, ми зупинилися також на філософії Девіда Г’юма, багато думок якого перейняв Сміт. Г’юм, наприклад, применшував роль розуму, а замість цього на ключові позиції ставив почуття й емоції. Адам Сміт багато говорить про основоположний людський принцип співчуття (sympathy), за яким гуртується все суспільство. Загалом Г’юм і Сміт вважали людину суспільною істотою, що відчуває зв’язок між собою і найвіддаленішими членами людської родини.

Сучасний мейнстрім, який проголосив себе послідовником класичної економіки Адама Сміта, повністю витіснив етику. І хоча тема добра й зла завжди домінувала в класичних дискусіях, сьогодні навіть згадка про неї вважається ледь не найстрашнішим злочином. Як я вже спробував продемонструвати, доволі поширене трактування Смітових текстів абсолютно помилкове. Внесок Сміта в економіку набагато ширший, аніж просто (хибна) ідея невидимої руки ринку та себецентричного homo oeconomicus.

Загальноприйняте трактування Сміта веде економіку неправильним шляхом. Щоб розуміти сучасний стан економіки, необхідно вивчати обох Смітів. Бо зосередившись лише на загальновідомій частині спадщини Сміта, тобто на «Багатстві народів», без знання контексту «Теорії моральних почуттів», дуже просто можна дійти висновків, які Сміт анітрохи не мав на увазі.

Сміт дуже добре усвідомлював засадничу роль етики та надавав їй особливої ваги в суспільстві, хоча його тексти в цьому напрямі й можуть видатися дещо нечіткими. Як на мене, то основний посил Сміта, який він залишив економістам, полягає в тому, що економіка не повинна відсувати на задній план питання моралі — адже саме вони й є ключовими питаннями.

Частина ІІ. Богохульні думки

Без страждань не зміниться нічого, а тим більше людська природа.

\ К.Ґ.Юнг

Навіщо нам потрібні всі старі байки, вавилонські міфи й біблійні притчі? Чому би мала навчитися наша (пост) модерна епоха, і передусім економіка, з цих прадавніх історій? Навіщо нам потрібні ці думки, тим паче в часи кризи, коли й так маємо більш ніж достатньо проблем самі з собою?

Психолог Карл Ґустав Юнг був переконаний, що людські думки й погляд на світ живуть в архетипах, які не втрачають актуальності тисячоліттями, й позбутися їх просто неможливо. Вони й зараз разом із нами сга'б-формують наші позиції щодо світу й те, як ми сприймаємо самі себе. Тому й варто ці архетипи дуже детально вивчати — найкраще в їхній ранній сирій формі, у голизні — а після цього відстежувати зміни людської поведінки в контексті історичного розвитку.

Усе, що підсвідомо вкладено в нашу свідомість, можна найкраще пізнати в час кризи. «У найбільш неочікувані й найстрашніші хвилини, коли перемогу здобуває хаос, нам відкривають глибші смисли», — пише Юнг[745]. Найслабша ланка ланцюга може виявитися найсильнішою, як говорить польський сатирик Єжи Лец, тому що він дає нам можливість розірвати ланцюг і прибрати бар’єр. Так само й економіка часом нам скаже про себе набагато більше саме в моменти слабкості, ніж коли перебуватиме вповні своїх сил. Ми набагато краще її пізнаємо, коли вона — гола й покірна, коли не зазнається, не злітає стрімко вгору й не гордує усім тим, що інше, ніж вона сама. Найслабшим місцем докризового економічного розвитку була саме його сила. Вона часто приховує істинний сенс речей, тоді як слабкість відкриває нам його.

We wanted to find love

We wanted success

Until nothing was enough

Until my middle name was excess

\ PJ Harvey, «We Float» [746]

8. Бажання (с)поживання

Щоразу, коли відкривається скринька Пандори, настають проблеми. Проте про що ж взагалі була ця історія і що було в самій скриньці? У цьому розділі ми повернемося до самих початків людських бажань чи, з боку економіки, поглянемо на народження попиту чи на виникнення абіотичних потреб, як влучно цей процес назвав Йозеф Шмайс[747]. Адже саме у цій точці з’являється корисність (утіліті) від споживання, яка нам «не потрібна» і не належить до речей першої необхідності. Кажучи сьогодні про те, що «нам потрібно непотрібне» (чи то вже майно, чи послуги), не завадило б дослідити, наскільки глибоко в історію людства сягає ця думка в різних сюжетах і варіантах. З огляду на те, що економіка здебільшого займається саме концептом задоволення попиту (бажань), треба відвести цій темі місце й у нашій книзі.

У грецькій міфології Пандора була першою жінкою (тобто певним аналогом Єви зі Старого Завіту), яка однак (на відміну від Єви, яка створювалася як «поміч, подібна до нього») з’явилася на світ як помста богів для людини. Вона носила зі собою скриньку (чи, точніше кажучи, глечик), у якому були всі можливі проблеми, які перед цим на землі взагалі не існували. Після того, як Пандора не втрималася перед своєю цікавістю й відкрила її, зійшли на землю зло, хвороби (що, зокрема, нас і цікавить у цьому розділі), прокляття роботи. Роботи, яка до цього була приємною й милою і яка подобалася людині, тепер же стала важкою і виснажливою. І хоч Пандора й злякалася всіх проклять і свою скриньку дуже швидко закрила, але було вже пізно.

Боже прокляття: загрозливий попит

Щось подібне ми можемо прочитати і в історії про Єву та Адама (Адам в історії про Едемський сад є таким пасивним, що постійно хочеться ставити його на друге місце). Єва, очевидно, теж з цікавості, після кількагодинної інтелектуальної суперечки з твариною-змієм (до речі, Адамові вдалося уникнути цієї боротьби), теж скуштувала заборонений плід, після чого їх вигнали з раю і на землю прийшло зло. Що цікаво, після вигнання з Раю на Адама чекає expresis verbis єдине прокляття, а саме прокляття праці[748]: «Проклята через тебе земля! Ти в скорботі будеш їсти від неї всі дні свойого життя. ... У поті свойого лиця ти їстимеш хліб»[749].

Для нас же з цього випливає відразу кілька вартих уваги спостережень і тем. По-перше, людство у своїх історіях пам’ятає часи, коли робота була приємною. І в райському саду людина могла працювати: Бог помістив людину в сад Едем, щоб вона «порала його та його доглядала»[750]. Тобто райський стан для перших культур зовсім не був станом байдикування, це був стан приємної роботи.

По-друге, в обох історіях саме бажання, цікавість, зокрема перебільшений попит і ненаситність — або ж, якщо хочете, недостатність — привели на землю все це зло. Адам і Єва могли їсти «із кожного дерева в Раю»[751], і все одно їм було мало. Чого ж бракувало людям у досконалому райському стані й що спонукало до такого нескромного вчинку? Схоже було і з Пандорою. Ці історії ніби підказують нам: навіть якби ми жили в раю і всього мали вдосталь, все одно нам буде мало, все одно нас постійно тягнутиме (абсолютно марно) відкривати «тринадцяту кімнату». Помітьте, до речі, що Єва, як частина людства й матір усього живого, була проклята саме пожаданням (чоловіка), яке ніколи не наповниться й над яким вона не матиме сили панувати. Навпаки, це пожадання буде керувати нею[752].

Схожий мотив часто з’являється і в сучасній поп-культурі (яку запросто можна вважати сучасною міфологією). У фільмі «Матриця» наприкінці першої серії трилогії агент Сміт говорить Морфі: «А ви знали, що першу Матрицю будували як досконалий людський світ, у якому ніхто не страждатиме і всі будуть щасливі? Це була катастрофа, усі від цієї ідеї відмовилися». Агент Сміт продовжує перераховувати можливі причини цієї аномалії: «Пішли плітки, що, мовляв, не було мови, у якій можна було б напрограмувати досконалий світ. Але я думаю, що кожна людська істота визначає реальність через нещастя та страждання»[753]. Схожі висновки виводить з історії про сад Едем і Лорі: «Коли Адам з Євою скуштували заборонений плід з Дерева пізнання і домагалися права самим обирати, чого вони хочуть, їх вигнали зі світу достатку в світ бідноти й нестатків; відтепер вони мали «їсти хліб в поті лиця свого». Мораль усієї історії полягає в тому, що знання і реалізація власного вибору у світі природної чи назначеної Богом скрути стають зайвим тягарем»[754].

По-третє, Божа помста не була прямою, він лишив людей, щоб ті самі довели себе до нещастя. Це стосується і забороненого Дерева пізнання в саду Едем, і забороненого плоду в формі скриньки Пандори. Нікого не змушували їсти яблука чи відкривати незнайомі скриньки, у цьому не було навіть розумно обґрунтованої підстави, тому в людей було всього достатньо й жили вони просто по-райськи. Хіть — рідна сестра цікавості. Плід із забороненого дерева теж був «принадний для очей»[755] — як реклама, яка теж повинна подобатися й яка ще й часто апелює до наших позараціональних (кортить сказати — звіриних) аспектів[756]. Так чи інакше, змій (тварина) пробуджує в Єві бажання. Бажання, якого вона раніше не знала, бажання мати річ, яка раніше їй у будь-якому разі не була потрібна. Слова пробудити бажання у цьому контексті влучні як ніколи, тому що в нас прокинулося те, що вже сиділо всередині нас, але поки лише дрімало. Змій не створив бажання, а лише його розбудив.

І зараз ми часто стикаємося зі середньовічними уявленнями, що первородний гріх у саду Едем був сексуального характеру, мав риси сексуальної хіті. Але цій теорії все ще бракує переконливої аргументації. Набагато простіше цю історію прочитати в тому значенні, що перший непослух Божої заборони був споживацького характеру. Врешті-решт Єва й Адам в історії про Едемський сад дослівно с-пожили плід. «І взяла з його плоду, та й з’їла, і разом дала теж чоловікові своєму, і він з їв»[757].

У цьому контексті не завадить трохи відійти вбік і нагадати спостереження історика Нормана Дейвіса, на думку якого, Адам Сміт увійшов у королівство економіки, «коли підняв питання наслідків людської хтивості й того, як приватні інтереси можуть слугувати в інтересах людського блага»[758]. Дейвіс порівняно влучно зумів назвати причину, яка керувала Смітом при написанні студії про джерела багатства народів — на його думку, ненаситність не призвела не лише до зародження теоретичної економії, але разом з концептом первісного гріха вона стояла і біля витоків нашої цивілізації, на самому її початку.

Економіка бажань: як позбутися наситності

Розповідь про зародження попиту можна розвивати ще далі проти плину часу, якщо ми залучимо до неї, окрім культури єврейської та грецької, і стародавню культуру шумерську. Як ми бачили в «Епосі про Гільгамеша», Енкіду, як і Пандору, боги зіслали на землю на покарання людям. Енкіду, зрештою, стає Гільгамешові вірним побратимом, як Єва стала супутницею Адама. Енкіду спершу жив у лісі, як звір. І саме жінка, храмова розпусниця Шамхат, першою завела його в місто, цим самим символічно зробивши з нього людину. На цей перехід, як і на саму трансформацію, ми можемо дивитися двома способами, які, зрештою, один одного доповнюють.

Один із можливих способів прочитання — що жінка-проститутка до певної міри зіпсувала Енкіду. До знайомства з нею Енкіду був задоволений, у нього не було ніяких бажань, лише потреби — їжа, прихисток, безпека. Їх він умів задовольнити сам, без цивілізації чи складної спеціалізації, як тварина. Тільки потім прийшла Шамхат і показала йому, чого йому треба хотіти. Нам, людям, здається, говорить Славой Жижек[759], потрібно, аби нам показали, чого нам треба хотіти (точно так, як це зробив змій в історії про сад Едем). Самі від себе, без жодної суперструктури чи пелени ідеології, ми не вміємо — у випадку абіотичних потреб — належним чином визначити (у цьому сенсі реклама потрібна нашому суспільству, воно демонструє нам наші, хай і штучні, потреби)[760]. Доки Енкіду жив як тварина, він був геть незадоволений, окрім задоволення власних біотичних потреб йому більше нічого не було потрібно, у нього було все, що треба, оскільки цих потреб було зовсім небагато. Як пише економіст класичної школи Альфред Маршал, «нецивілізована людина й справді — не що інше, ніж просто тварина; проте кожен крок уперед в її розвитку розширює шкалу її потреб; разом зі способами їх задоволення»[761].

Тож ми стали свідками приходу бажання, народження незадоволеності (тобто бажання чогось, чого в нас немає і що нам насправді не потрібно). Разом з цим Шамхат відокремила Енкіду від тварин, природи й його природного середовища. Вона привела його в місто, угіддя людей.

Другий спосіб, як ми можемо подивитися на цю історію, — що Шамхат стала спасінням для Енкіду. Жінка показала(ся) йому — вона показала йому, чого хоче. Вона дала йому вищу ціль, наділила його даром невдоволення. І саме ця невдоволеність і жене людство все далі й далі; ми осідлали її і вона й досі є рушієм нашого прогресу, розвитку й росту ВВП. Жінка була носієм культури (це саме в певному значенні можна сказати й про Єву). Це саме вона привела Енкіду в місто, окультурила його й дала йому напитися пива. Шамхат для нього була носієм прогресу.

Ймовірно, що саме тут, крізь ці історії ми стаємо свідками первісного пробудження бажання, попиту. Приборкання незадоволеності, прагнення хотіти все більше й більше й жити краще уже здається нам абсолютно природним явищем, що лежить у самому серці нашої цивілізації, у самому людстві (що невдовзі усвідомили й стародавні цивілізації). Френк Найт, очевидно найвидатніший чиказький економіст минулого покоління, колись записав: «У природі людини закладено, що чим краще їй живеться, тим більше вона незадоволена»[762]. Джордж Стіглер, учень Найта, навіть пише: «Базові речі, яких хоче розумний індивід, — це не задоволення своїх бажань, а лиш нові й кращі бажання»[763].

Заради свого постійного бажання мати (аж небезпечно) більше й більше ми пожертвували радістю від роботи. Ми хочемо багато, а тому й змушені працювати надто багато. Ми порівняно найбагатша цивілізація, яка тут колись жила, і все одно до слова «досить» чи до повного задоволення нам так само далеко, якщо не далі, ніж до цього. Тож ще раз одним реченням: якби в нас не було постійної потреби підвищувати ВВП і продуктивність, нам би не довелося постійно в поті чола гнатися за більшими показниками результативності. Коли людина освоює незадоволеність, вона автоматично натомість отримує потужний двигун прогресу, проте разом з цим вже більше не може скаржитися, що вона не задоволена. Бо як людина, яку підганяє вперед незадоволеність, може бути задоволеною. Якби вона раптом стала задоволеною, припинилося б зростання і розвиток суспільства в тому розумінні, як ми його знаємо останні кілька тисячоліть. Тобто у нас є вибір — або розвиток і зростання, або задоволеність. Безкоштовним не буває навіть зростання, справді — тільки сир у мишоловці.

Мальтус удруге відроджений: споживання як наркотик

You can never get enough of what you don’t really need.

U2, «Stuck in a moment»[764]

Преподобний Томас Мальтус, економіст, який жив на зламі вісімнадцятого й дев’ятнадцятого століть, ніколи особливо не сподівався, що прогресивні ідеали Великої французької революції забезпечать Європі більше процвітання й менше гніту[765]. Багато з його тез згодом було розкритиковано, але сьогодні Мальтус відомий як першовідкривач найпонуріших візій розвитку популяції. Він був переконаний, що голодомори й епідемії, які з’являються час від часу, — це природне явище, оскільки «у гості до людського роду повинна у певній своїй формі навідуватися передчасна смерть»[766]. Хай там як, сільськогосподарська продукція планети не змогла б, як пише Мальтус, іти в ногу з приростом населення[767] — популяція (а з нею і попит людства як комплексу) має тенденцію до геометричного зростання, тоді як (сільськогосподарські) ресурси планети — обмежені.

З розвитком аграрних технологій, добрив та пестицидів цей аргумент вичерпав себе, а сам Мальтус переконаний: ми здатні виробити достатньо їжі, проблема полягає тільки в його дистрибуції. Після цього з’явився неомальтузіанський аргумент, який говорить, що підвищення плодючості ґрунтів та продуктивності праці теж має свої обмеження. Проте поки що не справдилася й ця деривація мальтусіанської катастрофи. Однак у певному (глибшому) сенсі Мальтус все ж таки мав рацію: наші потреби ростуть швидше, ніж їх задоволення.

Колись нам здавалося, що більше всього в нас буде, то менше нам буде потрібно, і то менше ми хотітимемо більшого. Однак ця рівність виявилася ще й як помилковою, насправді ж усе радше навпаки: наші потреби зростають пропорційно до того, що в нас є. Задоволення одного бажання тільки породжує бажання нове, так ми з вами ніколи не наситимося. Іншими словами, зростання того, що в нас є, ніколи не наздожене зростання (нового попиту) — того, що ми хочемо мати. І саме цей новий і новий попит поганяє нас уперед, як зауважив сам Мальтус[768] чи 150-ма роками пізніше американський економіст Дон Патінкін: «Як нам демонструє історія, західне суспільство формує нові форми попиту (щонайменше!) так само швидко, як способи, якими попит можна задовольнити»[769]. Іншими словами, бажання не вдасться задовольнити ніколи. Славой Жижек у цьому контексті додає: «Raison detre[770] бажання полягає не в тому, щоб задовольнити це бажання, тобто досягти своєї цілі, а в тому, щоб відтворити себе самого як нове бажання»[771]. Зрештою, це помітив ще тисячу років до цього автор біблійної книги Еклезіяст: «Не насититься баченням око, і не наповниться слуханням ухо»[772].

З нашого теперішнього ракурсу добре видно, яким помилковим було святе переконання Альфреда Маршала, який вірив, що «не злічити всіх людських бажань і хотінь, і всі вони різняться. Проте всі вони за своєю природою обмежені й їх можна задовольнити»[773]. Але якщо це, можливо, діє щодо потреб, то щодо бажань — аж ніяк: вони здаються нескінченими, тому що більше ми маємо (що більше потреб задовольняємо), то більше хочемо, то більше прагнемо. Якщо нам потрібно споживати все більше й більше, аналогічно до того, як наркоманові треба збільшувати дозу, чи не означає це, що споживання має властивості наркотичної речовини? Якщо в нас депресія через стагнацію ВВП, тобто через нульове чи низьке зростання, то чи не стали ми від нього залежними?

Цікаве визначення залежності пропонує Клара Естес у своїй книзі «Та, що біжить з вовками»: «Залежність — це будь-що, що робить наше життя порожнім, хоча зовні виглядає, що це й є наповненням нашого життя»[774]. Салман Рушді в романі «Лють» розповідає про (аристотелівське[775]) твердження, що всі наші гріхи, власне, беруть початок у незнанні міри. Тобто в нашій недостатності в тому розумінні, що ми претендуємо на речі, на які насправді зовсім не маємо претендувати[776].

Примирення пропозиції з попитом

Ми жили з переконанням того, що задоволення наших бажань — це лиш питання задоволення наших потреб. Та тільки, як спостерігаємо на прикладі нашого матеріально неймовірно багатого (і обвішаного боргами) суспільства, ми помилялися. Попит лише формує інший попит, розмножується. Попит (бажання, хіть, хотіння) до того ж зростає з кожним наступним ковтком, аж доки перенасичення не призведе до того, про що йдеться в Псалмі 106: «Душа їхня від усякої їжі відверталася»[777]. У книзі «Смішні любові», зокрема в оповіданні «Золоте яблуко вічного бажання», Мілан Кундера натякає на те, що відчуття щастя часто ховається в самому полюванні на нього, тобто більше в пошуку, ніж у знаходженні. Ще у вступі він цитує Паскаля, що деякі мисливці «полюють не ради здобичі, а ради самого полювання»[778]. Або ж, кажучи словами чиказького економіста Найта: «Справжньою винагородою стане радше радість від докладених зусиль, ніж від наслідного володіння... Призначення людини... прагнути досягти цілей, які віддаляються від неї швидше, ніж вона їх як індивід, чи навіть і ціле суспільство, готова досягти. Так життя (чи то вже свідомо, чи з вказівки самої людської натури) перетворюється достоту на сізіфів труд»[779].

Так ніби людина й не здатна була розпізнати власну точну блаженності, сатурації, задоволеності чи насиченості. Намацуємо її наосліп й знаходимо її чи усвідомлюємо лише заднім числом, уже минувши її. «Я більше ніколи не буду знову щасливим/-ою», — чуємо ми досить часто; проте ніколи не чуємо: «Я ніколи не буду щасливий/-а». Тобто ми знаємо, що в певний момент ми були щасливими, але розпізнати цей момент можемо тільки зворотно, у той момент, коли наша користь (утіліті) почне знижуватися[780]. Як пише Зіммель: «Проте що ближчим здається щастя, то більше його хочеться. Адже наші найпалкіші бажання і пристрасть викликає не те, що нам повністю далеке й в чому нам відмовлено, а те, чого в нас немає, але при цьому нам здається (як це й відбувається саме завдяки грошовій організації), що момент, коли ми нарешті його зможемо отримати, усе ближче й ближче»[781]. Тобто задоволення більше нагадує казковий скарб на кінці веселки. Що далі йде людина, то більше віддаляється кінець веселки, втікає від людини.

«Завжди здається, що достаток ніби зовсім поруч на горизонті, проте як тільки ми починаємо до нього наближатися, він так само від нас тікає, мов той горизонт»[782]. Зрештою, хіба не так співає Пол Саймон: «The nearer your destination, the more you’re slip slidin’ away»[783].

Попит (те, що ми хочемо) навряд чи колись сам собою зупиниться тільки на тому, що в нас є, він завжди біжить уперед. Як побороти цю незбалансованість? Економіку цікавить перетин пропозиції і попиту — це й є точка рівноваги. Однак цю класичну проблему можна вирішити ще й з іншого боку. Англійський вираз supply можна перекласти не лише вживаним поняттям пропозиція, є в нього й інше значення — стан справ, тобто те, що знаходиться в нашому розпорядженні, те, що є в людини. Слово demand більше відповідає класичному чеському еквіваленту пропозиція. Тобто можна описати цю проблему як невідповідність між тим, що в людини є (supply), і тим, що вона хоче мати (demand).

Здається, що існує два способи, як мінімізувати різницю між попитом і пропозицією. Перший із них — накопичення статку, supply (до речі, і у приватному житті, і в рамках перманентного зростання ВВП), доки не вдасться задовольнити наш попит, і demand — тобто доки в нас немає всього, що ми хочемо мати. І тут ми повертаємося до вчення гедоністів, програма яких була чітка: зрозумій, чого ти хочеш (як я вже спробував продемонструвати вище, уже тільки це само собою надскладне завдання), а потім добивайся досягнення цієї цілі, скуповуючи все майно, яке тобі потрібно. Це свого роду безкінечна історія, втім, ми для себе вибрали саме цю програму. Також це одна з причин активного зростання добробуту і ВВП — тому що саме в цьому напрямі ми інвестували найбільше зусиль, часу та енергії.

Інша можливість — діяти абсолютно протилежно, за заповідями стоїків. Якщо існує різниця між тим, що я хочу (demand), і тим, що в мене є (supply), тоді вирішити цю нерівність можна знизивши попит. І хоча саме завдання виглядає порівняно простим, проте йдеться про складні психологічні вправи, які стоїки відтреновували все життя. Тогочасна критика цього вчення дорікала йому тим, що «краще бути незадоволеною людиною, ніж задоволеною свинею, нещасним Сократом, ніж блаженним дурником»[784]. І хоч це й правда, та точно набагато краще бути задоволеним Сократом (принаймні в рамках споживання).

З цього погляду справді «багатою» буде людина, яка не хоче нічого (зайвого), тоді як бідною буде та, у якої багато потреб. У цьому ключі, власне, можна сказати, що незадоволений мільйонер може бути більшим бідняком, ніж людина з доходами на рівні прожиткового мінімуму.

«Турботи про зовнішні статки повинні лежати на плечах святого легко, мов найтонший плащ, який у будь-який момент можна відкинути. Проте волею долі цей плащ перетворився на залізну клітку», — пише Макс Вебер[785]. Та от тільки що робити, якщо ми знаємо, що не святі, і що «турбота про зовнішні статки» може стати для нас «золотою кліткою» без огляду на те, наскільки успішним буде наше суспільство? Або ж ми обмежимо наші бажання (тобто, послухаємося порад стоїків), або ж вони й самі собою будуть постійно від нас віддалятися і відчуття задоволеності буде завжди «на відстані простягнутої руки» (парадокс гедоністичної програми)[786]. Якщо ми будемо добиватися тільки й тільки щастя, то щасливими ніколи не будемо. Адже щастя здається нам побічним продуктом взаємодії добра та зла, і в жодному разі не буде самодостатньою ціллю. Втім, чи не мали б ці філософсько-моральні питання й бути власне предметом економіки? Звісно — оскільки наука, яка передусім займається максимізацією користі, повинна б принаймні знати про існування цих підступних підводних каменів.

Зараз ми віримо (зауважте, це теж віра), що чим більше всього в нас буде, тим щасливішими й вільнішими ми будемо. Проте багато хто зі стоїків сприймали цю проблему геть по-іншому. Хорошим прикладом може бути відомий Діонісій з Сінопа, якого інколи також називають Діонісій Цинік. Він вірив, що чим менше він має, тим щасливішим і вільнішим буде.

Щоб уникнути непорозумінь, я не закликаю тут відмовлятися від всякої власності. Мені лише здається не зайвим продемонструвати, що шлях в протилежному напрямку — це безкінечна історія, у якої є і світлі, і темні сторони. Людина не задоволена від своєї природи, недостатність — це риса, що проходить людською природою ще від найстарших епосів і міфів. Діоген у цьому сенсі — унікальний виняток. Як пише Кант, людській природі зовсім не притаманно, щоб людина сама «припинила нагромаджувати здобич, зупинилася на досягнутому майні й щоб інколи була повністю задоволеною»[787]. Тобто питання радше полягає у тому, як далеко нам можна йти на повідку в цієї риси характеру й в який спосіб і з якого часу нам варто навчитися обмежувати самих себе. Не можна хотіти все, що ми можемо хотіти.

Тавтоекономіка MaxU

О, щастя! Ти наш кінець і наша ціль!

Александер Поуп[788]

Один із основоположних стовпів економічної віри — це принцип MaxU, тобто віра в те, що кожен індивід, хай що і як він робить, максимізує свою корисність (економісти часто і в чеській) мові використовують англійський термін utility). Наприклад, Джері Бекер демонстративно стверджує, що «цей економічний підхід настільки універсальний, що його можна застосовувати щодо будь-яких дій людини, незалежно від того, передбачають ці дії чи ні встановлену ціну в грошах чи приписувану тіньову ціну, повторювані чи не надто часті рішення, рішення важливі чи другорядні, емоційні чи механічно зроблені висновки, бідні чи багаті люди, чоловіки чи жінки, дорослі чи діти, геніальні люди чи дурні, пацієнти чи лікарі, бізнесмени чи політики, вчителі чи студенти»[789].

Проте що ж означає слово корисність, утіліті, для максимізації якої в нас є багато різних формул, і ми роками просиджуємо за оптимізаційними підрахунками? Посеред завалів всіх математичних визначень та теорем наші «академічні» підручники забули уточнити, що ж мається на увазі під терміном «корисність». І нічого дивного, автори цих книг добре знають, що роблять: прочитавши чітке визначення, студенти б дуже швидко втратили будьякий інтерес до підручника. Тому краще його замовчати й перевести увагу на визначення математичного апарату. При цьому все ж таки йдеться про надважливий термін, а точні науки все ж таки б мали старанно добирати визначення до своїх термінів. Корисність, утіліті — це наче якась туманно окреслена мета всіх людських зусиль, а оскільки вона настільки визначальна для економістів, зупинімося все ж трохи довше на визначенні цього слова, щоб ми змогли перевірити глибину й сенс економічної мантри, яка постулює: кожна людина максимізує корисність для себе. Урешті-решт «якщо ми хочемо приголомшити якоюсь гіпотезою, достатньо просто поставитися до неї серйозно й спробувати, як далеко вона нас заведе»[790]. У словнику Collins Dictionary of Economics знаходимо визначення для утіліті[791]: Utility: satisfaction or pleasure that an individual derives from the consumption of good or service[792].

Зрештою, utility, satisfaction чи pleasure — це синоніми, у чому можна переконатися також по тому, що у наведеній вище цитаті їх можна вільно переставити місцями. Ідеться про визначення типу A = A, коли корисність — це або задоволення, або щастя, або радість. Тобто коли ми це речення перепишемо чи перекладемо, то дістанемо:

Корисність — це корисність, яку людина отримує, споживши певний товар чи послугу[793].

Тоді виходить, неправда, що людина постійно максимізує свою корисність через товари чи послуги. Адже інколи вона може й полінуватися, наприклад, спить довше, ніж потрібно, розмовляє з дітьми чи друзями — жодну з цих діяльностей розумна людина не назве споживанням товарів чи послуг. І в цій точці, зазвичай, стається одна показова річ: дефініція корисності поширюється також і на сон, розмови з дітьми тощо. Якщо ж ми хочемо залишатися послідовними щодо того, що людина постійно, хай чим вона займається, максимізує свою корисність, тоді нам необхідно відмовитися від однозначної «вузької» дефініції. Ми отримаємо:

Корисність — це корисність (satisfaction or pleasure), яку людина отримує від споживання товарів чи послуг, відпочинку, роботи тощо (читай — будь-чого, що їй об’єктивно приносить радість чи підвищує вигоду).

Інший варіант рішення — розширити поняття споживання і на всі інші типи діяльності, які підвищують споживацьку корисність. Проте результат — один і той самий:

Корисність людина отримує від споживання (чи робіння) того, що підвищує їй корисність.

Не потрібно продовжувати управлятися ще далі — очевидно, що будь-яке речення про максимізацію такої корисності буде правдивим. Тож отримуємо тавтологію:

Людина отримує корисність від діяльності, яка підвищує її корисність.

А оскільки всі ми отримуємо корисність від чогось іншого, тоді отримаємо:

Людина робить те, що хоче робити.

Як бачимо, це речення — беззмістовне, а тому його можна «застосовувати» постійно, тому що воно стверджує, що А = А. У такий спосіб можна спробувати економічно пояснити, наприклад, любов матері до дитини й сказати, що мати отримує корисність з любові до дитини. І чим би вона не пожертвувала заради дитини, вона так робить лише тому, що цим самим максимізує корисність для себе — тому, наприклад, вона годує дитину грудьми, бо отримує корисність. Однак це майже те саме, що сказати, що мати годує дитину, тому що хоче її годувати. Тож економіст ходить по замкненому колу, не кажучи нічого нового. А якби мати не годувала дитину, економіст так само просто міг би пояснити, що мати не годує дитину, бо вона отримує корисність від негодування[794].

Або ж ми дамо дуже вузьке визначення корисності, як то, наприклад, корисність, яку ми отримаємо від товарооборотного майна, — тоді вже дійдемо висновку, що моделлю homo oeconomicus не можна пояснити всю поведінку людини[795]. Проте економісти не заспокоїлися на цьому (тестовому) висновку й перевизначили термін корисність так, щоб він охоплював все — включно з (надуманою, вигаданою) корисністю від посмертного життя. Коли ми об’єднуємо все можливе під шапкою терміна «корисність», то і з мучеників чи святого Франциска робимо егоїстичних максимізаторів власної (хай і посмертної) корисності.

Так економіка потрапила в марксистські тенета попперівського фальсифікаціонізму[796] та неможливості перевірити модель, яка де-факто стверджує, що людина робить саме те, що вона робити хоче. Якщо людина максимізує корисність, яку кожен для себе визначає сам, тоді сер Поппер відразу ж запитав би: Як повинна діяти людина, щоб не максимізувати корисність? Іншими словами: чи можна йти проти течії власних оптимізаційних графіків? Якщо не вдається навести жодного прикладу, отже, теорія не спростовувана й де-факто беззмістовна.

Однак повернімося до основної лінії аргументації. Як зазначає Колдвел, посилаючись на Гатчесона: «Економіка оперує двома типами суджень, перший з них можна мисленнєво спростувати емпіричними спостереженнями, а другий — ні. Судження, які не можна спростувати, — це тавтології, позбавлені будь-якої емпіричної цінності. З цього випливає, що суто теоретичні судження позбавлені будь-якої емпіричної цінності...»

Колдвел продовжує: «Модель переслідування власного зиску не вдасться застосовувати, якщо ми надамо йому надто вузького визначення ... він лишиться порожнім, якщо ми дамо йому надто широке визначення, тому що інакше вся поведінка автоматично стає поведінкою максимізаційною»[797].

Ми можемо вчитися на помилках, але не на тавтологіях. Тавтології — це корисна вправа у тренуванні логіки. Тавтології за самим своїм визначенням не припускають того, що в них може закрастися помилка, вони завжди праві й «правдиві». Вони не можуть бути не-змістовними, бо вони без-змістовні, без-сенсовні. Тавтологія не відповідає жодним умовам істинності, «оскільки вона за будь-яких умов буде правдивою; і контрадикція теж за жодних умов не буде правдивою. Тавтологія і контрадикція позбавлені сенсу ... Тавтологія і контрадикція — це не зображення дійсності. Вони не відображають жодну з можливих ситуацій. Перша з них допускає існування будь-якої ситуації, друга — жодної»[798].

Так ми доходимо до ключового парадоксу: найбільша гордість економістів, що модель homo oeconomicus «включає всі можливості», тобто здатна пояснити абсолютно все, насправді б мала стати нашою найбільшою ганьбою. Якщо ми пояснюємо все терміном чи принципом, значення якого не знаємо, то варто було б запитати, що ж ми тоді пояснюємо.

До речі: неправда, що, мислячи абстрактно, ми все спрощуємо. Часом, навпаки, ускладнюємо. Як пише Ніцше, теоретичне пізнання нас дуже часто робить сліпими щодо очевидних речей. Своє припущення ілюструє грецьким міфом про Едіпа. І хоча (чи саме тому, що) Едіп був наймудрішим серед людей (зумів розгадати загадку), він залишається повністю сліпим до очевидного. Він не просто не знає базових речей, що знає кожна дитина (хто його тато й мама), а навіть (ненавмисно) скоює батьковбивство й інцест.

Вік економістиків: епоха бор(г)ова та падіння Ікара

Аристотель найбільшою людською слабиною вважав надмірність. Будь-яка риса характеру (і хороша), якщо її довести до екстремізму, стає шкідливою. Тож дуже сильна любов може перетворитися в задушливі ревнощі, здорове піклування про себе може перетворитися в нестерпний егоїзм чи нарцисизм, де все, окрім мене й моїх інтересів, утрачає легітимність. Тому Аристотеля часто називають філософом золотої серединки. Єдина властивість, пише Аристотель, яку жодним чином не можна довести до крайнощів чи перегнути палку, це почуття міри. І саме його нам не вистачає, останнім часом ми надто часто піддаємося спокушанню багатством, так як колись Ікара спокушало бажання злетіти аж до самого сонця.

Можливо, що наша епоха увійде в історію як боргова епоха. Наш борг в останні десятиліття не зростав не через нестатки, а навпаки, від надміру, надлишку. Наше суспільство не потерпає від голоду, проте має вирішувати інші проблеми — чим пригощати ситого? Дуже влучно цю ситуацію описує прислів’я, яке використовується в Словаччині: «Очі б їли, а губа не хоче». І в Давньому Римі багатство й смак перевищували об’єми живота, тому конфлікт між голодним оком і фізично перенасиченим животом вирішувався легендарною пір’їною. У нашому суспільстві це вважається неестетичним — тому ми знайшли нові способи вирішення цієї проблеми.

Тоді як велика частина світу голодує, проблема нашої цивілізації — як наїстися і при цьому не наїстися. Ми вигадуємо знежирені вершки, масло без масла. Прибираємо зі своїх продуктів найпоживнішу частину[799]. У цьому контексті доречними будуть також слова Ісуса: «Через те вам кажу: Не журіться про життя своє що будете їсти та що будете пити, ні про тіло своє, у що зодягнетеся. Чи ж не більше від їжі життя, а від одягу тіло?»[800]

Ці слова промовляють до нашого перенасиченого покоління не менш сильно, ніж вони звучали в часи, коли людина переймалася їжею у тому розумінні, що їй не буде чого їсти. І сьогодні ми переймаємося тим, що будемо їсти, проте наші теперішні тривоги абсолютно іншого характеру — ми боїмося, що їжі буде надто багато.

Що більше в нас є — то більше ми хочемо. Питання тільки чому. Можливо, ми думали (і звучить це справді інтуїтивно), що чим більше ми матимемо, то менше нам буде потрібно. Що більше всього перейде з множини мені потрібно у множину у мене є, то більше би мала зменшуватися множина потрібно мати — аж доки б вона не щезла повністю. Нам здавалося, що споживання поведе нас до сатурації, до насичення наших потреб. Проте правдою виявилося протилежне. Що більше в нас є, то більше нам потрібно. Вистачить просто порівняти, скільки всього нам було потрібно двадцять років тому (комп’ютер, мобільні телефони) і скільки всього нам об’єктивно потрібно сьогодні (надлегкий ноутбук, кожні два роки новий мобільний телефон, постійне й швидке підключення до інтернету тощо). І хоча в багатої людини нереалізованих потреб мало би бути менше, ніж у бідної, проте насправді все навпаки. Кейнс одного разу сказав, що заробітні плати завжди нееластичні при русі вниз (тобто доки зарплати ростуть — усе гаразд, проте знижуються вони з дуже великими труднощами, ціною великих психологічних зусиль). Насправді ж це радше споживання є нееластичним, коли рухається вниз. Легко підніматися на споживацьку вершину, проте абсолютно асиметрично неприємно повертатися назад униз. Кожне задоволене бажання породжує нове бажання, і таким чином лишає нас незадоволеними. Тому необхідно звертати увагу на кожне нове бажання, яке собі вигадаємо — адже воно стає нашою новою залежністю. Оскільки споживання — це наркотик.

Ми не здатні належним чином розібратися в будь-чому, доки це не стає нашою фанатичною залежністю, доки цим не буде забита наша голова повністю — але потім, з іншого боку, нам складно бачити щось інше.

\ Генрі Девід Торо [801]

9. Прогрес, новий Адам і економіка шабату

Так само, як наприкінці 2008 р. королева Єлизавета запитала в економістів, чому їм не вдалося передбачити економічну кризу, що якраз насувалася, Вацлав Гавел, реагуючи на кризу, ставить питання про сенс зростання. «Чому все повинно постійно зростати? Чому повинні зростати промисловість, виробництво, продукування? Чому безкінечно повинні розростатися навсібіч міста, аж доки не лишиться ні шматочка природи, ні клаптика трави?»[802] Як згадує сам Гавел, під час свого більш ніж п’ятирічного перебування у в’язниці йому доводилося постійно працювати, проте здебільшого це була абсолютно беззмістовна робота — «робота заради роботи». Чи є взагалі сенс в «економічному рості», чи це всього лиш ріст заради росту?

Коли чогось стає надто багато, ми його не помічаємо. І часто найважливіші речі бувають настільки очевидними, що ми їх не помічаємо. Одна з них — ідея прогресу. Вона оточує нас постійно: по телевізору, у рекламах, у політичних заявах, у статтях економістів. Це не обговорюваний імператив нашого часу, щось настільки автоматичне, що ми його не помічаємо. Чи не схожа наша система на один великий обман, як у фільмі «Матриця»? Імператив прогресу й зростання може нами опанувати аж настільки, що ми станемо його рабами. Кажучи словами Морфея: «[Ми живемо] у в’язниці, яку не помічаємо — не бачимо, не відчуваємо ані її запаху, ані смороду»[803].

Нещодавня світова економічна криза продемонструвала, наскільки сильно ми залежні від зростання, що падіння ВВП ми сприймаємо аж з релігійним розчаруванням, слідкуючи за десятими відсотка.

Однак звідки ж узялася ідея постійного зростання? Усе свідчить про те, що це лиш переодягнена ідея прогресу. Спершу в своєму релігійному (небі), а згодом світському (небо на землі) вигляді. І це вже клопіт (чи навіть обов’язок!) ринку, держави, науки чи часто й всього цього разом забезпечити прогрес, тобто зростання. Економічне зростання повинно наблизити нам рай на землі. Будь-яке відхилення ВВП віддаляє нас від нашої цілі, а тому вважається загальносуспільним злом. Зростання — це, навпаки, найбільше добро, рішення і ціль одночасно, ліки від хвороб безробіття, вуличних бійок і расових питань — це основний принцип не лише економіки, а й всього нашого політичного життя.

До промислової революції ми особливо нічого не очікували від зростання, потім настав етап здивування від прогресу, а сьогодні ж ми його вважаємо абсолютно автоматичним[804]. До того ж прогрес ми сприймаємо економічно й технічно. Колись прогрес сприймався більш-менш духовно й внутрішньо, сьогодні ж сама ідея прогресу повністю секуляризувалася й асоціюється із зовнішнім світом. Вести статистику ВВП почали вперше в США у 1790 р., до цього людство давало собі раду й без цього інструменту. (І хоча час від часу проводилися переписи населення та статків, проте, наприклад, Господь у Старому Завіті жорстоко покарав короля Давида саме за таку діяльність)[805]. Нам не треба було знати, на скільки відсотків чи десятих відсотка ми стали в середньому багатшими, ніж були минулого року, а також яке ми посідаємо місце в міжнародному порівнянні в паритеті купівельної спроможності. До речі, у 1970 р. реальний ВВП становив 1025 доларів на особу (у сучасних цінах), це майже в сорок разів менше, ніж сьогодні[806]. За останні двадцять років ВВП на одну людину піднявся на 37%. Вражає? Можливо. А вдячні ми за це чи задоволені результатом? Навряд чи.

По горло в прогресі: золота клітка

Як ми бачили в «Епосі про Гільгамеша» і врешті-решт у період ранньої античності, спочатку поняття прогресу просто не існувало. Панувало циклічне розуміння часу без будь-якого розвитку, усе оберталося по колу, мов циклічні зміни пір року. Їхня роль — чергуватися і повертатися назад, у вічному циклі, нічого більше. До того ж часто циклічність супроводжувалася певними ритуалами, саме за допомогою яких мали б відбуватися всі повернення і повторення, відновлення часу до початкового стану. Дія епосів та міфів цих цивілізацій відбувалася в часовій невизначеності, лімбі, у певній особливій поза-просторовій і поза-часовій петлі (тому вони не відбулися, по суті, ніколи, але якраз завдяки цьому «відбувалися постійно», знову й знову)[807]. Їхні міфи й епоси не прив’язувалися до історичного часу, відбувалися десь поза. А по-третє, ці культури вірили, що золотий вік людства настав ще в минулому, а не що він тільки от-от настане. Чим далі від початку ми знаходимося на часовій осі, тим гірше, оскільки людину було створено кращою, ніж вона є зараз. Людство з часом псується, його призначення — занепад, а не прогрес. Це до певної міри збігається і з нашими теперішніми уявленнями, які завдячують прогресу тим, що нам вдалося вирватися зі стародавніх примітивних віків, а наше небо на землі ми помістили в майбутнє[808].

Аж доки євреї, а згодом і грецькі мислителі, не принесли лінійне уявлення часу, у якого є свій історичний розвиток. Соціолог Роберт Нісбет вважає, що «за останні три тисячі років жодна інша ідея не була для західної цивілізації настільки важливою ... як Ідея Прогресу»[809]. І хоча ідею прогресу навряд чи хтось назве новою ідеєю[810], однак її секуляризована й економізована версія стала raison d’etre сучасних економіки, науки та політики; віра в прогрес — це те, з чим наша цивілізація виростає і на що розраховує[811]. Здається, що хороші новини в сфері науки і економіки постійно чигають відразу ж за рогом, а якщо ні — це сигнал, що не все гаразд. Британський мислитель К.С. Льюїс свого часу лаконічно й ваговито підсумував цю думку фразою «goodness = what comes next» (добро = те, що тільки настане)[812].

Ми настільки захопилися ідеєю невпинного розвитку й максимізації росту, що охоче кладемо їй до ніг і заборгованість. І це не лише в періоди рецесій і кризи, а й у часи відносного процвітання. Так багато нашого зростання індуковано борговими стероїдами, що більшу частину ВВП минулих років радше б годилося назвати валовий борговий (а не внутрішній) продукт. Ми стали буквально одержимі ідеєю зростання. І хоча ми не повністю впевнені, куди мало би рухатися це зростання, однак ми компенсуємо цей недолік постійним пришвидшенням[813].

Прогрес прогресу

Однак й ідея прогресу теж прогресувала. Дискусія про те, чи прогрес techne веде до досягнення золотого віку чи навпаки, розгорталася в багатьох цивілізаціях. Навіть у часи античності не дійшли згоди. Наприклад, Гесіод стверджує, що «золотий вік — це період, коли не існувало знання, але разом з тим не було й ядів, які б отруювали хороші манери й загальне щастя»[814]. Ми ніби бачимо піднятий вгору мізинець, який попереджає, що прогрес і пізнання часто ідуть на шкоду щастю, спокою та певній стоїчній гармонії[815].

Потім Просвітництво оживило думку про те, що людське життя на початку історії людства (у його натуральному, природному вигляді) було, за словами Томаса Гоббса, «самотнім, убогим, негарним, тваринним і коротким»[816]. Тобто в цьому розумінні досягнення раю у майбутньому — це технічне, наукове (а отже, і духовне) завдання людства. У середині дев’ятнадцятого століття «Фіхте проголосив, що справжній рай був не милосердним подарунком, яким людство користувалося в далекому минулому, а обітованною землею, яку потрібно здобути в не надто далекому майбутньому власними зусиллями»[817].

Однак схожий хід думок можна побачити й в Давній Греції, де він згодом став панівним: «Незадовго після цього Протагор, перший і найбільший зі софістів, наголошує на своєму переконанні, що історія людства — це історія втечі від прадавнього незнання, страху й порожньої цивілізації, а також історія поступового покращення умов життя як наслідку постійного поглиблення знань»[818]. Наприкінці VI ст. до н. е. Ксенофонт вірив, що «боги не відкрили людям всі знання ще на самому ж початку, але людям довелося з плином часу до всього дійти самим»[819].

У діалозі «Протагор» Піфагор описує зворушливу сцену, у якій «Прометей скаржиться на жахливе покарання, яке на нього наклав Зевс за те, що він приніс людям вогонь, цим самим давши їм можливість інтелектуального й культурного росту, тож люди могли дорівнятися до богів. У жодній літературі не існує більш зворушливого пасажу, ніж той, де Прометей, навіки приречений відбувати своє покарання, розповідає, як він знайшов на землі людей у вбогих умовах проживання, які жили в печерах як звірі, затуркані, у постійному страху, підставлені під всі можливі страждання. Прометей приніс людям вогонь і показав їм шлях, як можна власними зусиллями помалу рухатися вперед до культурного процвітання, вивчати мови, мистецтво, вчитися ремеслу, техніці та тому, як спокійно жити всім гуртом у групах чи союзах»[820].

Ми можемо знайти тут схожий мотив, як в історії про рай. В обох випадках ішлося про пізнання, яке принесло засадничий поворот у житті людства, чи то вже йшлося про Дерево пізнання (добра й зла), чи про технічні знання від Прометея. Пізнання, знання, які супроводжують прогрес, так само як і гнів Бога чи богів, — це кінець душевної гармонії та достатку. Зв’язки з божим творцем було порушено й відновлення їх вимагає багатьох зусиль, так само як через пізнання ми відділилися від стану достатку, до якого тепер постійно намагаємося повернутися через інтелектуально-фізичні зусилля. Це сталося й з Енкіду: «Степова звірина тіла його уникала. Підхопився Енкіду, — зіслабли його м’язи, вклякли ноги — і звірі пішли від нього. Змирився Енкіду, — не побіжить, як бувало! Та став він мудрійший і розумом глибший»[821]. Після цього кроку він назавжди втратив гармонію зі своїм оточенням, звідки сам походив і яке було йому домівкою. Тварини вже більше ніколи не приймуть його назад, він більше ніколи не зможе з ними вільно бігати й розуміти світ, звідки сам походить.

Епоха пост-егоїстична?

Матеріальний прогрес у багатьох напрямах став світською релігією, а разом з цим і найбільшою надією й вірою нашої сучасної епохи. Роберт Нельсон, економіст, який детально займався цією проблемою і написав про це дві книги, стверджує, що «багато економістів гарячково, аж набожно вірить у прогрес, у прогрес, який фундаментально змінює і покращує призначення людини»[822]. Економіст Роберт Самюельсон описує це так: «У кожної епохи є свої ілюзії. Наша ілюзія — це гарячкова й непохитна віра в силу процвітання»[823].

Ми, економісти, звичайно ж усвідомлюємо (чи принаймні Френк Найт усвідомлював), що живемо у «середовищі, у якому наука як така стала релігією»[824]. До речі, релігійності навіть не потрібні певні визначені божества. Загальноприйняте визначення релігії, яке ввів Верховний суд Сполучених Штатів Америки (на основі ідеї Пауля Тілліха, імовірно найвизначнішого протестантського теолога ХХ ст.), вважає «дійсною релігією широкий діапазон “систем віри”», навіть попри те, що їм бракує «будь-якої прив’язки до надприродних сил чи сутностей». Початкове релігійне уявлення прогресу секуляризувалося в технічну віру, у науку, яка нас (не особисто кожного, загалом) врятує. І що багатство нас не лише зробить щасливими, задоволеними та врівноваженими, вільними й сильними, але і сформує краще суспільство як таке (загалом або ж на землі). Іншими словами, ми помітимо тут технічну субституцію, заміну чи досягнення своєї внутрішньої духовно-психологічної мрії за допомогою зовнішнього прогресу в кількості й якості прибутку.

Тобто у прогресі ми вбачаємо надію на рятівне вирішення проблем матеріальних, суспільних та багатьох внутрішніх. Та й це ще не все: також ми асоціюємо з ним мрію про моральне (все) виправлення та зміну людей, викорінення егоїзму через багатство, достаток, надлишок. Принаймні класики цієї галузі це (відкрито) визнавали. Ідея, що прогрес може врятувати світ, стала певною формою суспільної надії та віри (яку потрібно заслужити, відпрацювати) par excellence. Наприклад, Девід Г’юм вірив, «якби природа нас обдарувала надміром матеріальних багатств і в кожного було би достатньо всього, тоді було б очевидно, що в цьому блаженному стані процвітали б усі чесноти». У світі б панувала справедливість і «суддівство стало б не потрібним». Джон Стюарт Мілль, ще один з батьків економіки[825] вірив, що «взаємне затоптування, знищення, виштовхування зі застосуванням гострих ліктів та наступання на п’яти» — це лиш синдром перехідної доби[826]. Після закінчення цього періоду росту ми опинимося в «стабільній добі», коли «ніхто вже не хотітиме бути багатим»[827]. Мілль у розділі «Of the Stationary State» ставить таке запитання:

У попередніх розділах читач міг познайомитися із загальною теорію економічного прогресу суспільства у тому розумінні, у якому ці терміни ширше вживаються, тобто прогрес капіталу, популяція і продуктивність праці. Проте якщо ми плануємо хоча б мінімальний рух уперед, який в принципі може бути необмеженим, нам буде замало просто пройтися слідами закономірностей цього руху; не лишається нічого іншого, ніж запитати: У чому його ціль? До якої цілі прямує суспільство, проходячи крізь цей промисловий прогрес? А коли прогрес закінчиться, на якому етапі перебуватиме людство? Адже люди, які займаються політичною економікою, все ж мали б розуміти, що нарощування багатства не може бути безконечним[828].

Нам не варто забувати, що ще задовго до свого зародження економіка вже вважалася «понурою наукою» (dismal science). Передусім завдяки Томасові Мальтусу вона не давала більшості населення жодної надії на краще завтра, майбутнє не було таким оптимістичним, прогрес не був лікувальним. І нагадував він (робітничому класу) радше пекло на землі, ніж небо на землі. Досить цікаво спостерігати за тим, як ця колись понура наука в наш час перетворилася в оптимістичну, веселу економіку, яка вселяє надію та вірить у прогрес. До певної міри ми можемо розділити економістів на оптимістів (на нас чекає небо на землі) та песимістів (наближається економічний армаґеддон). Здається, що Мілль і Г’юм були першими оптимістами. Кейнс приєднався до них у 30-х роках ХІХ ст., коли вперше висловив надію, що небо на землі стане можливим уже буквально протягом наступних кількох сотень років. Мовляв, потім настане «найбільша зміна, яка тільки колись була в історії нашого матеріального розвитку». Настане найбільша зміна в матеріальному (і, як побачимо далі, нематеріальному) розвитку людини — постане нова людина, новий, інший Адам, який відпочине й припинить безупинно все підраховувати.

За моїми підрахунками ... у наступному столітті нарешті з’явиться можливість економічні проблеми вирішити чи принаймні намітити їхнє вирішення ... боротьба за виживання була досі основною, найболючішою проблемою людської раси — і не лише її, а цілої біологічної імперії від найпримітивніших форм, які стояли ще біля витоків життя. Ми були буквально створені природою для вирішення економічних проблем. Тож якщо ми вирішимо проблему економіки, наш людський вид втратить своє традиційне завдання. ... ще протягом багатьох століть наша прив’язаність до старого Адама буде настільки сильною, що кожному доведеться працювати, щоб бути задоволеним ... для задоволення старого Адама в нас вистачить три години (роботи) щодня[829].

Як бачимо, Кейнс був ймовірно найбільшим оптимістом з погляду економічного прогресу. Він вбачав в економічному зростанні не лише матеріальне спасіння, але так само, як Девід Г’юм, і моральне відродження, велику зміну «законів моралі»:

Як тільки накопичення багатства перестане бути найважливішим для суспільства, зміняться і закони моралі. Нам вдасться позбутися багатьох псевдоморальних принципів, які керували нами протягом цілих двох століть, від принципів, якими ми найгірші риси людського характеру підвищили до найбільших чеснот... Ми зможемо повернутися до основоположних і безсумнівних принципів релігії та традиційних чеснот — хіть знову стане гріхом, лихварство — проступком, любов до грошей нам остогидне, а тим, хто більше не перейматиметься завтрашнім днем, найкраще вдаватиметься йти шляхами моралі й здорового глузду. Ми знову будемо оспівувати цілі замість засобів й оберігати добро від корисності. Ми будемо оспівувати тих, хто навчить нас, як чесно й добре використати години й дні, як і тих, хто вміє насолоджуватися справжніми радощами, які нам світ пропонує.

Ми будемо возвеличувати квіти землі, які не надриваються від роботи, але й не б’ють байдиків[830].

Для того, щоб протягом одного століття нам вдалося досягнути стану, який Кейнс називає економічним блаженством, нам потрібні чотири речі:

Нашу здатність контролювати суспільство, наше призначення не допустити воєн і громадських заворушень, наше бажання передати в руки науки все, що перебуває в її безпосередньому підпорядкуванні, і темп акумуляції, що забезпечується інтервалом між виробництвом і споживанням. Останнє з перерахованого ми матимемо автоматично, якщо будуть діяти перші три умови[831].

Незважаючи на те, що Кейнс, мабуть, найсильніше вірив в економічне задоволення наших потреб, все ж віра в сприятливий вплив матеріального прогресу властива більшості фігурантів економічного мислення нашого часу. Тому нам потрібно невпинно зростати, бо до раю на землі іншої дороги просто немає.

Економісти як сучасні священики

Оскільки в наш час турботу про душу витіснила турбота про зовнішній світ, економісти стали дуже важливими. Від них очікують інтерпретації реальності (непередбачуваний Олімп замінила собою непередбачувана Wall Street), послуги пророка (макроекономічні передбачення), зміни реальності (послаблення наслідків кризи, пришвидшення зростання) і врешті-решт лідерства на шляху до землі обітованної — до раю на землі. Самюельсон, Фрідман, Бекер, Найт і багато інших стали пристрасними євангелізаторами, апостолами економічного прогресу, яким вони послуговувалися не лише всередині своєї країни, але й в інших культурах.

Економіст Роберт Нільсон називає це економічним запалом: економістів до цього «змушують»[832]. Як написав Ґарі Бекер у своїй монографії, у Фрідмана був «місіонарський запал до вшанування правди ...і з не меншою пристрастю він намагався переконати безвірців»[833].

Урешті-решт віра Фукуями в кінець історії внаслідок перемоги демократичного капіталізму є більш ніж красномовною. Тепер єдиний виклик — переконати всіх співгромадян й навернути їх у правильну (економічну) віру та експортувати її в інші культури (читай — до язичників). Просто до всіх тих, кого ще не зачепило економічне божество. До економічних небес — рукою подати, і ми їх хочемо спустити сюди й для інших. І як і в більшості релігій, діє правило: що більше вірян, то краще справи в «батьків» церкви. Здається, що міжнародна торгівля буде вигідною для бідних країн, але набагато більшу вигоду від неї отримують розвинені країни.

Практика останніх років свідчить про те, що ситуація з економічними небесами не була й очевидно ще якийсь час не буде аж настільки простою. Втім, переоцінювання ролі економіки зустрічається поки що дуже часто[834]. І добре було б усвідомити собі, що початок цьому поклав ще Карл Маркс. (Парадоксально) саме Маркс де-факто вірив, що економіка, економічна база є основою всього, що саме економіка — підґрунтя суспільства, яке визначає все інше, що все інше (включно з мораллю і культурою) — це лиш «надбудова» економічної бази, або ж фальшива свідомість чи загальносуспільна ілюзія. (Звідси ця відома фраза «релігія як опіум людства».) Економічний розвиток стає основним пояснювальним фактором історії. Економічний історик Ніл Ферґюсон красномовно пише:

Коли я ще був учнем, у підручниках історії насилля ХХ століття пояснювалося по-різному. На думку одних, воно було пов’язано з економічними кризами, так ніби депресія і рецесія могли пояснити політичний конфлікт. Улюбленою справою також було пов’язувати зростання безробіття в німецькій Веймарській Республіці зі зростанням пронацистських голосів виборців та з приходом Гітлера до влади, чим пояснювався початок Другої світової війни... Потім була теорія, що все ХХ ст. було століттям класового конфлікту... Я б хотів дещо старанніше сформулювати свої перші шкільні думки ... не всі складні економічні кризи призводили до воєн. Сьогодні ж точно не можна стверджувати (хоч марксисти й намагаються), що Перша світова війна — це наслідок кризи капіталізму; навпаки, вона різко закінчила період дивовижної глобальної економічної інтеграції з відносно швидким зростанням та низьким рівнем інфляції[835].

Ляпас прогресу

І ще одна, остання, примітка щодо власне наукового прогресу й до удару, якого йому завдали в першій половині ХХ ст. До речі, зауважте, що саме марксизм-ленінізм і, зрештою, расизм (що базувався на екстремальній формі наукового дарвінізму) стали тими дисциплінами, яким особливо залежало на означенні «науковий», і послідовники цих течій за кожної нагоди вказували на цю науковість. На той час не було жодного способу, як «об’єктивно» поставити під сумнів ці теорії, після чого вони й ставали науковою темою[836].

Тобто наукова правда замість об’єктивної оцінки потрапляє під суд своєї ж академічної спільноти. І тут можна підозрювати наукову спільноту в схильності наслідувати політичну чи наукову моду. У цьому розумінні ми б мали дуже обережно послуговуватися модними ідеями. Наукова спільнота формує правду й разом з цим виступає й її ж суддею, «правдотворці» й «правдооцінювачі» — одні й ті самі люди. У науковому світі не існує розподілу сили, як ми її знаємо й ретельно сторожимо в світі політики. Саме тому марксизм-ленінізм і расизм могли (свого часу) присвоїти собі звання «науковий» — наукова спільнота їм його присвоїла. Саме факт того, що наш науковий час — один із найкривавіших в історії, і став однією з серйозних тріщин в історії світського прогресу. На думку соціолога Зиґмунда Баумана, голокост — це не помилка й не заминка модерності, а її прямий наслідок[837].

Я хочу в хотінні жити

Сучасні економісти мали би розглядати й це питання, оскільки сама ідея прогресу — меч, заточений з обох кінців. З одного боку, гонитва за прогресом уможливила справжній прогрес. Саме наше велике прагнення, наше набожне бажання зумовили те, що нам за останній час справді вдалося досягти такого великого росту, ми так сильно хотіли його й заради нього чимало працювали й стількома речами пожертвували. Проте, з іншого боку, лишається питання, чи стали ми більш задоволеними — і чи взагалі ми можемо досягти задоволеності: «Для тих, хто сьогодні вірить у прогрес, задоволення є небажаним»[838].

З об’єктивного погляду, ми живемо в найбагатший період в історії цієї планети. І все одно нам мало, багатство й добробут приносять з собою нові й нові проблеми. Зробити в кондитерській вибір між сімома тортами, коли вам хочеться їх усіх й на всі є гроші, часом буває аж до болю складно. Нарешті вибираючи один, ви відмовляєтеся від шести інших смаків, і починаєте сумніватися, чи не варто було замість фісташкового замовити собі горіховий, чи ще краще шоколадний... Ідеально було б спробувати їх усіх, тому з кондитерської ви йдете трохи засмученими, або з переповненим животом, якщо все-таки не вдалося встояти перед спокусою.

Економістам складно зрозуміти цю ситуацію. Адже економіка здебільшого зважає на ситуацію дефіциту, коли людина не наситила свої потреби (не задовольнила їх) і з радістю б споживала більше (а також більше заробляла). Як би виглядала економіка без дефіциту? Наші засоби виросли б настільки, що ми б могли дозволити собі набагато більше, ніж повне насичення. Наша сатурація, наша точка блага часто перебуває десь посередині множини того, що ми можемо собі дозволити, вона міститься всередині нашого бюджетного обмеження. І знайти її не так просто. Може статися, що ми перевищимо матеріальний надлишок, і це призведе до перенасичення. І ніщо з цього не можна назвати станом блаженства. Так просто потрапити в ситуацію, коли ми починаємо лаятися під тягарем своєї ж покупки.

Тайлер Дерден, головний герой роману «Бійцівський клуб», вимальовує modus vivendi споживацького суспільства: «Покоління працюють на ненависних їм роботах, щоби придбати те, що насправді їм не потрібно..»[839] Сьогодні цю фразу можна перефразувати так, що речі, які нам не потрібні, ми купуємо за гроші, яких у нас немає. Післявоєнний період характеризувався швидким накопиченням багатства, що започаткувало першу хвилю споживацького стилю життя ще в шістдесятих роках. Проте надія, якої так прагнуло покоління гіпі, виявилася марною. Американське суспільство почало залежати не лише від свого багатства, але й від боргів. Урешті-решт психологи, економісти й соціологи і досі бурхливо сперечаються, чи багатство сильно впливає на наше відчуття щастя[840]. Соціолог Рональд Інґлегарт після багаторічних досліджень феномену щастя[841] у багатьох країнах дійшов висновку, що хоч відчуття добробуту й зростає, однак приріст стає меншим і меншим, тому й функція добробуту — угнута. У багатому світі рівень щастя зростає разом із рівнем нагромадження багатства лиш мінімально. Просто більше нікуди рости. Як стверджує Інґлегарт, у багатих країнах кореляція між доходами та щастям «навдивовижу слабка (по суті, нею легко можна знехтувати)»[842]. Ми це називаємо «парадоксом Істерліна».

Девід Маєрс стверджує, що «у випадку зі щастям абсолютно не залежить, чи хтось їздить на BMW, чи, як більшість шотландців, ходить пішки, чи користується автобусом»[843]. Дослідження, яке проводили між найбагатшими верствами населення (100 найбагатших американців за рейтингом журналу «Forbes» у дослідженні психолога Еда Дінера з Іллінойського університету), показало, що ці люди «лиш на трохи щасливіші, ніж звичайні люди»[844]. Майерс продовжує роздумувати над тимчасовістю радості, яку приносить багатство: «Здається, що переможці лотереї переживають лиш перше шокове щастя від свого виграшу. Тільки ця ейфорія триває зовсім недовго. Часом навіть доходить до того, що те, що раніше нас ощасливлювало — наприклад, читання, — більше не може нас задовольнити. Якщо порівнювати зі збудженням, яке людина отримує від виграшу мільйонної суми, звичайні радощі «сіріють» на його тлі й стають маловартісними»[845].

Про схожий «приголомшливий ефект» швидких радостей порівняно зі звичайними радощами (звичайна радість губиться у присутності швидкої радості, наприклад, наркотиків, а ця нова радість таким чином займає її місце) зрештою, говорить і Аристотель[846].

Схоже на те, що в суспільстві, у якому всі живуть у кількаповерхових віллах, окрема людина буде не набагато щасливішою, ніж там, де в кожної родини є лиш один маленький будинок[847]. Здається, що у перспективі нам все одно, скільки всього у нас є чи, навпаки, немає (хоча й ця статистика стала свіжим предметом дискусій)[848]. Проте навіть якщо нам вдасться знайти цю гіпотетичну точку щастя, чи вміємо ми нарешті відпочити в ній і не повзти далі? Промовистою є цитата з «Чекаючи на Ґодо» Беккета»:

Владімір: Треба так казати, навіть якщо це й не так.

Естрагон: То що я маю казати?

Владімір: Кажи: я радий.

Естрагон: Я радий.

Владімір: І я.

Естрагон: І я.

Владімір: Обидва ми раді.

Естрагон: Обидва ми раді. (Мовчанка). А тепер, коли ми всі раді, що нам робити?

Владімір: Чекати на Годо[849].

Здається, існує два способи, як бути по-споживацьки щасливим: постійно нарощувати споживання (для досягнення однієї додаткової одиниці щастя нам потрібно якомога більше матеріалу для споживання) або ж усвідомити, що в нас усього вдосталь. І єдине, чого нам не вистачає, — це самої нестачі.

Якщо економіка втратить свою мету, єдине, що їй лишається, — це зростання. Зростання, яке не знає нічого іншого, окрім самого себе, тому що в нього немає жодної мети, на яку можна було б рівнятися. З цим пов’язано також відчуття непотрібності[850], безглуздості[851] та безпритульності. Біг до мети відрізняється від бігу заради бігу. Якщо ми бігаємо ради самого бігу (jogging), то бігаємо по одному колу, у чому загалом немає нічого поганого, тільки потім не треба дивуватися, що ми нікуди не добігли. Раніше речення «у мене немає часу на сім’ю» вважалася б програшом, проявом нездатності. Сьогодні ж подібні слова вважаються доказом сильної зайнятості, досить часто їх проговорюють, передбачаючи, що це викличе повагу до діяльності дотичної особи. Тоді як Гільгамеш відбирав дітей у батьків силою, ми їх відбираємо в себе добровільно. Ситуація знову нагадує Гільгамеша і його (сьогодні добровільну й абсолютно непотрібну) стіну.

Нестача недостатку

Великий парадокс нашого часу полягає в тому, що нам потрібно (здебільшого штучно) недостаток створювати. Лише в недостатку знаходимо пригоди, а отже, й розваги, і життя загалом. Симптоматично, що з цією метою створено цілу галузь у промисловості: розважальна індустрія — фабричне виробництво розваг і забави, яке часто полягає в симуляції недостатку. Чому? Можливо, тому, що в звичайному житті нам бракує справжньої нестачі. А тому ми, перенасичені всім можливим жителі цивілізації, дивимося у теплі своїх домівок телевізійні пригодницькі програми, де герої страждають від холоду й голоду. Ми забавляємося чужими муками, які б ми хотіли (у певній особливій площині реальності) прожити самі.

Це парадокс: що більше ми будемо ситими й у більшій безпеці, то більше нам хотітиметься штучних розваг і пластикових небезпек. І другий парадокс: дивитися на симуляцію страждань, холоду й голоду в кіно ми можемо лише з позиції надлишку всього й повної безпеки, з попкорном на колінах. Досить складно собі уявити, що такий фільм дивитиметься людина, яка сама живе в скруті (у холоді й голоді).

Можливо, нам бракує саме нестачі, полювання. Це бажання, якого ми прагнемо. Інфляцію споживання описав ще Ксенофонт у діалозі «Гієрон», де тиран стверджує, що зараз йому найгірше, ніж було будь-коли до цього, ще й тому, що в його розпорядженні стільки розваг, що вони його вже більше не тішать. «Що більше різних смаколиків стоїть на столі, то швидше приходить відчуття перенасичення; тому людина, перед якою стоїть надмір різних страв, насолоджується їжею набагато менше, ніж людина, що харчується помірно»[852].

Наш час додає цій мінливій нестабільності нової форми у вигляді дефіцитної економіки, яку б ми дуже хотіли тримати на межі перегріву. Якщо максимальне зростання, ще й будь-якою ціною — це імператив нашого часу, тоді відпочинку нам марно чекати. А коли наше буденне життя втратить смисл, тоді, на думку чеського філософа Яна Паточки, який називає цей стан «нудота як онтологічний статус людства»[853], усе виливається у потребу orgiasdty, тобто універсального вивільнення в пориві екстазу. Нівелювання щоденної стриманості виганяє нас із наших осель (які ми вже навіть не називаємо домом) і спонукає до оргіастичного перебільшення, якому невідоме почуття міри.

Пояснення діалектики людської поведінки від Яна Паточки можна застосувати до причин сучасної кризи: занадто велика споживацька вечірка в борг.

Лишок незадоволеності

Незадоволеність притаманна людині, це наша властивість, яка, навіть судячи з історії про сад Едем, існувала ще до його падіння й де-факто стала причиною вигнання з Раю. «Людській расі не треба було чекати капіталізму, щоб заразитися вірусом вічної невдоволеності ... він тут був увесь час ... приспаному вірусу потрібна була лиш зміна в соціокультурних і культурних умовах, яка б принесла йому сприятливе середовище»[854].

Проте ми можемо вплинути на те, у чому саме ми станемо недостатніми. І тут варто було би бути дуже уважними щодо того, що ми виберемо. Як говорить Аристотель, одна пристрасть витісняє іншу. Наперекір швидкому зростанню багатства в минулому в нас усе ще дуже мало всього. Начебто нова «продукція витісняє порожнечу, яку сама ж і створила»[855]. Скільки всього нам потрібно мати, щоб нарешті не було мало? Звідки в нас оця непосидючість, якій ніяк не вдається заспокоїтися? Чому ми не здатні знайти мир?

З одного боку, непосидючість може бути нам корисною. Вона змушує нас робити нові відкриття, займатися чимось новим, і до певної міри саме непосидючості ми маємо бути вдячними за невпинне зростання нашої економіки. У креативній деструкції, яка весь час приносить щось нове на заміну все ще функціональному вчорашньому, вона вбачає тягловий принцип капіталізму та свободи.

Економіст Фред Гірш[856] таким чином пояснює парадоксальність ситуації, за якої ми не стаємо щасливішими за постійного зростання багатства: якщо ви сидите на концерті й хтось раптово встане, він отримає компаративну вигоду. Однак за рахунок інших, які сидять за ним, кому він затуляє собою всю сцену. Коли ж інші візьмуть з нього приклад і теж встануть, компаративна вигода зникне — усі знову опиняться в рівних умовах, тільки з тією відмінністю, що у всіх більше болітимуть ноги. Після цього хтось встане навшпиньки й уся спіраль ще раз повториться. Потім люди почнуть залазити на плечі, стоячи при цьому навшпиньки... Словом, наша задоволеність буде завжди компаративною, вона не абсолютна, й ми щоразу знову будемо почуватися найнещаснішими на світі, якщо наш сусід купить собі нову машину, як би нас не задовольняла наша стара. Чи можна якимось чином уникнути цієї спіралі? Дехто б міг заперечити, що ми б могли втекти від цього споживацького прокляття в рай серця, де можна знайти спокій і відпочинок. Припинімо шукати спокій у матеріальному, а перемкнімося на духовне. Зрештою, Ісус ніколи не вітався зі своїми учнями словами: «Щастя вам», використовуючи тільки: «Мир вам».

Августин у своїй книзі «Сповідь» говорить відоме всім звернення до Бога: «І серце наше не супокійне, доки не спочине в Тобі»[857]. Та чи відпочило за життя його серце? Чи знайшов він те, що шукав, і більше не шукав? Так само й давні євреї, коли нарешті дійшли до землі обітованої, змушені були й далі воювати. Жодного сліду від такого бажаного миру й відпочинку. Зрештою, Єрусалим у перекладі означає «Місто спокою». Та попри багатообіцяючу назву, спокою в ньому немає і досі. Здається, матеріальний світ щодо цього дуже подібний до світу духовного. І там, і там ми хочемо більшого, нам ніколи не буває достатньо. Так ніби у нас всередині захований невивідний надлишок недостатності, який не дає нам зупинитися і тримає у постійній напрузі. Психологи говорять про его, яке постійно ставить перед нами завдання й вимоги, які майже нереально виконати, але навіть якщо ми впораємося із завданням, йому все одно мало й воно продовжує сміятися з нас далі.

У своєму стоїчному переконанні Аристотель схиляється до того, що ми б мали задовольнитися тим, що в нас є, і що щастя полягає саме в цьому. Інакше ми потрапимо в пастку до підступного «я-вже-не-знаю-щобізму», а оскільки апетит приходить під час споживання, нам ніколи не буде досить. «Повні труду всі речі, людина сказати всього не потрапить! Не насититься баченням око, і не наповниться слуханням ухо», — написав автор Еклезіястової книги тисячоліття тому[858].

Порада Аристотеля не така вже й погана, тільки досить складно її виконати. Особливо, маючи в собі надлишок недостатності, який до того ж усіляко заохочувався кілька останніх поколінь. Та попри все ми однаково повинні прагнути до вдячності та задоволення. Особливо в ситуації, коли в нас всього — байдуже, криза чи не криза — принаймні на матеріальному рівні усього в сотні разів більше, ніж колись було, з нашого погляду, у дуже бідного Філософа. Наша молитва могла б звучати так: «Дай нам, Боже, хотіти тільки того, що в нас є».

Економіка шабату

Рішення, яке ми так гарячково шукаємо, — це зовсім не аскетизм, а лише шабатна економіка. Відпочинок — це дуже приємна програма. Хай як парадоксально, але саме закон про шабатний відпочинок зараз порушується найчастіше з усіх десяти заповідей. Людство перебуває у пастці між тенденцією змінювати реальність навколо себе на краще й лишатися задоволеним тим, що є, з прогресом, якого воно досягло роботою своїх рук. Відповідно до Тори, людина повинна шість днів змінювати світ навколо себе, а на сьомий день — відпочивати. Людина мала б відпочивати, спостерігати й насолоджуватися плодами роботи власних рук. Парадокс полягає в тому, що з цього довелося зробити закон; здавалося б, достатньо було б людині порекомендувати відпочинок, а не (часто під загрозою смерті)[859] забороняти працювати. Проте нам від природи дано тенденцію працювати постійно — саме тому, здається, заповідь повинна була стати заповіддю.

У Старому Завіті було передбачено, що відпочивати повинна й земля, а саме один раз на сім років. Такий крок, ясна річ, ніс за собою сприятливі аграрні наслідки, однак сенс цієї заповіді набагато глибший. Раз на сім років звільняли також боргових рабів, тобто євреїв, які заборгували настільки сильно, що потрапляли в рабство. Раз на 49 років пробачалися всі борги, а землю повертали першим власникам, родинам засновників. Одним словом, раз за певний час анульовувалося накопичене багатство — і ціла система перезапускалася.

Якщо ми озирнемося, то за останні десятиліття ми справді досягли дуже багато. Чеська Республіка звільнилася від комуністичної спадщини й стала більш-менш стандартною економікою «західного типу». Сам Захід за останні двадцять років з головою занурився в швидкий прогрес техніки й добробуту. Однак при цьому ми нібито до смерті загнали свого коня. Економічний і суспільний імператив перебуває під владою максимізації, не допускає задоволеності. Максимізуй продуктивність, максимізуй споживання. І хоч нові сучасні технології приходять з обіцянкою заощадити нам час, проте можливості відпочити в нас немає (ми самі її собі не даємо).

Питання, що з цією манною, тобто з енергією зростання, робити? Здається мені, що весь заощаджений час ми інвестуємо назад у виробництво. Ми не насолоджуємося манною, але знову повертаємо її в систему, щоб вона принесла нам ще більше манни. Ми не займаємося собою. Іншими словами, свої технологічні інновації за останні двадцять років Америка би могла спрямувати, наприклад, на заощадження часу, що теоретично (якби ми використали цей ганебний трюк ceteris paribus) означало б лишатися на тому самому рівні, але працювати на сорок відсотків менше) — тобто три дні замість п’яти, точнісінько, як сімдесят років тому прогнозував Кейнс.

Схожа ситуація із різницею конкурентоспроможності Сполучених Штатів і Франції. Америка є набагато продуктивнішою у показниках за рік (середньостатистичний американець заробляє більше, ніж француз), проте в показниках за годину (тобто в перерахунку на час, коли обидва справді працювали) француз встигає набагато більше. Така різниця обумовлена передусім тривалістю відпустки та вихідних. І тут бачимо американо-європейський trade-off. Ми хочемо мати вищий ВВП? Тоді приберімо половину вихідних днів і проблему вирішено. Лишається питання, чи нарощування економічної продуктивності цього справді варте.

Йосип, фараон і Кейнсів бастард

З давніх-давен наша економіка розвивається циклічно. Взагалі перший зафіксований текст про економічний цикл в історії нашої цивілізації пригадає, мабуть, кожен, хоч ми його й знайдемо у місці, на перший погляд, не надто правдоподібному. Приблизно чотири тисячі років тому в єгипетського фараона був сон, у якому йому де-факто наснився макроекономічний прогноз на чотирнадцять років уперед: він бачив сон про сім корів товстих і сім худих. У сні йшлося, як би ми сказали сьогодні, про передбачення економічного розвитку так, як ми його сьогодні знаємо зі слів та цехів Світового банку, ОЕСР, банківських аналітиків та інших архітекторів економічних моделей: на країну чекають сім років достатку, після чого прийдуть сім років бідності. На що також варто звернути увагу, що в Біблії немає жодної причини (моральної чи іншої), жодного пояснення, жодної підстави для такого розвитку подій (хоча загалом це досить типово для Тори). Цикл (достатку й голоду) не був ані покаранням, ані нагородою. Йшлося радше про випробування. Випробування мудрості, того, як людям вдасться впоратися з пастками господарювання: з надлишком і нестачею.

Йосип, який таким чином витлумачив фараонові його сон, заодно запропонував йому цілком кейнсіанське рішення. Порадив робити резервні запаси під час багатих років і не споживати відразу все, що за цей час виросте, а приберегти для бідніших часів. Такий підхід допоміг забезпечити Єгипту процвітання і підкорити багато навколишніх народів (разом з нащадками Йосипа). Принаймні так говориться в біблійній притчі в сорок першому розділі книги Буття.

Краса цієї притчі — у її простоті, завдяки чому її зрозуміє і маленька дитина. Можливо, саме тому про неї говорять, мабуть, тільки в недільній школі (на жаль, на вищих рівнях уже ні, так ніби це притча тільки для дітей). Однак справді страшно, наскільки далеко ми відійшли від основної думки цього тексту. Перемістімося тепер швидко через ціле тисячоліття назад у наш час. І хоч наша епоха створила (і вірить) прекрасні математичні моделі, які вміють вималювати найменший завиток маржинальних деривацій, проте при цьому упускають головне. Під час глобальної фінансової кризи відбулося воскресіння ідей Кейнса і його ліків від слабкої економіки. Якщо падає пропозиція з боку окремих людей і фірм, замість них споживає держава — у борг. Проте економічна політика, до якої ми сьогодні звикли, не має в собі й краплі кейнсіанського. Ми взяли лиш одну частину з учення Кейнса (дозволивши дефіцит), зовсім забувши про другу (імператив формування надлишку в роки добробуту), тож таким чином ми толеруємо і схвалюємо (потребуємо) дефіцит і в роки добробуту. Внаслідок цього виникає щось на кшталт Кейнсового бастарда, який надто сильно відхилився вліво від початкового вчення. Ми не просто не будуємо засіків, де б ми могли запасатися зерном на чорний день — єдине, що ми старанно складаємо на майбутнє, — це облігації.

При зародженні євро було визначено «стелю» для річного дефіциту бюджету в розмірі 3% ВВП. Та тільки правило, що задумувалося з кращих міркувань, досить швидко мутувало: і правило «три відсотки — це максимум» скоро перетворилося на правило «три відсотки — це нормально». Психологічно ми перемістили відчуття збалансованого бюджету на рівень тривідсоткового дефіциту, і коли в нас було три відсотки чи й менше, ми лишалися задоволеними, мовляв, результат виконання бюджету — збалансований. А коли бюджет опускався нижче трьох відсотків, це відразу ж святкувалося як успіх[860].

Та як далеко ми дійдемо з такою позицією? І чому всі говорять про зменшення дефіциту, якщо насправді варто було б обговорювати бюджетний профіцит? Зменшення дефіциту у більшості випадків означає лише повільніше залізання в борги. При цьому те, що нам справді потрібно, — це не повільніше поглиблення заборгованості, а її зниження, і якомога швидше. Тільки так нам вдасться сформувати принаймні якісь фіскальні резерви ще до того, як нас накриє наступна криза — ми не знаємо, коли вона настане, але настане точно. У майбутньому нам доведеться пожертвувати частиною зростання ВВП та штучно сповільнити економіку, пустивши енергію росту на погашення боргів. Саме так виглядає фіскальна політика. Здається, ми забули, що якщо хочемо стимулювати економіку до більшого зростання (фіскальна експансія), ми повинні бути готовими й розплачуватися за це зростання (фіскальна рестрикція).

Поки що нема правила, яке б змусило уряди країн діяти далекоглядно й в успішні роки створювати запаси на чорний день. І хоча тільки дотримуючись цього правила (і не роблячи більше нічого іншого), нам не вдасться не допустити рецесій і криз, проте так ми бодай забезпечимо собі можливість маневру у вирішенні питань. Ми також не можемо запобігти всім пожежам, єдине, що ми можемо, — це запастися водою в цистернах. Саме цих запасів нам не вистачає і потрібно їх швидко поповнити.

Для управління державними фінансами в контексті боргової кризи напрошується простий проект динамічного фіскального правила: сума бюджетного дефіциту та росту ВВП повинна бути рівною чи меншою, ніж константа (скажімо, 3). Іншими словами, якщо прогноз зростання економіки становить 6%, тоді цього року ми повинні згенерувати щонайменше тривідсотковий профіцит бюджету. Якщо ж економіка впаде на три відсотки, дефіцит може досягти шести відсотків ВВП. Дефіцит може виникнути й в погані роки, проте він би мав компенсуватися надлишками в роки хороші.

Таке правило наблизить сучасну практику до Кейнсових принципів і діяло б навіть у притчі про Йосипа й фараона. За останній період зростання у 2001-2008 рр. (тобто протягом семи років) ми досягли неймовірного багатства, і все одно ми відклали дуже мало (тобто здебільшого взагалі нічого) на покриття старих боргів чи на формування запасів на чорний день (який, зрештою, на забарився). Більшість країн, навпаки, продовжували нарощувати свої борги, замість того, щоб робити запаси на чорний день. Така цивілізація обов’язково має змінитися, якщо ж ні — тоді нехай не дивується приходу семи худих корів.

Тільки повільно

Те, що варто би було відкласти й ретельно приберегти до гірших часів (дефіцитна фіскальна політика), ми проїли в часи добробуту. Влітку, коли дерево сухе і його просто заготовляти, розумно було б зробити запаси на зиму. Однак ми всі дрова спалили влітку — а нових на зиму не назбирали. Тобто нам потрібне правило, яке пропонував Йосип фараонові: робімо запаси, коли віє приємний вітерець економічного росту, щоб було з чого доповнювати недостачу в злі часи. А коли вже сформуєш дефіцит, швидко його виплати (найкраще в межах одного виборчого циклу — звучить це наївно, але так було би справедливо). Поки що ця криза не знищила нас як ціле (хоча деякі країни де-факто збанкрутували), проте якщо наступна криза застане нас у великих боргах, її наслідки можуть виявитися справді смертельними.

Нам потрібно змінити основне спрямування економічної політики — і перейти з МахВВП на МіпВВП. Мантрою нашого часу стало максимальне зростання за будь-яких умов та за кожну ціну, хай вже це означало заборгованість, перегрів чи перепрацювання. Замість того, щоб намагатися досягти максимального ВВП, ми б мали шукати такий темп для подальшого розвитку, який будемо здатні утримати. Розвинені країни мали би прагнути до економічного росту в розумних межах, а якщо умови все-таки дозволять нам пришвидшитися, нам не завадило б фіскально об’єднатися і використати отриману енергію для формування фіскальних надлишків, які знизять рівень старих боргів. Ключовий посил звучить так: змінити стиль водіння і не їздити на максимальній швидкості, натомість перейти на мінімальне споживання і поспішати досягти мінімальної заборгованості.

Поспішай робити добро й побачиш, що щастя скоро тебе наздожене.

\ Джейм Фрімен Клерк

10. Вісь добра і зла та біблія економіки

Ми писали у вступі, що вся економіка, власне, — про добро й зло та про економіку цих відносин[861]. І хоча економісти основного напряму намагаються всіма можливими засобами уникати категорій добра чи зла, оцінювальних суджень, суб’єктивних поглядів і віри, все ще лишається великим знаком питання, чи їм це вдалося — і чи таке взагалі можливо. До речі, бажання економіки (чи й науки загалом) бути поза етикою, рухатися до позитивізму й нейтралітету (бути поза добром і злом) сильно нагадує ті міфічні часи, коли люди не відрізняли добра і зла. Чи не нагадує це нам ситуацію Адама і Єви до того, як вони скуштували плід з Дерева пізнання доброго й злого? Доти вони займали ціннісно нейтральну позицію, не розрізняли добра й зла, нічого про це не знали.

Економіку (і науку загалом) взагалі не цікавить сфера моралі. Та тільки ми більше не можемо втікати від пізнання доброго й злого, тому що зараз ці поняття вже міцно закріпилися в усій нашій поведінці включно з наукою. Важлива частина нашої науки заснована на нормативних, оцінювальних судах, наприклад, що муки[862], бідність, неосвіченість чи соціальна несправедливість — це погано і що їх потрібно позбутися (і позбутися їх мала би наука). Тож чи вся наука й наш прогрес не базуються на надії, що нам вдасться уникнути зла, що ми повернемося до стану блаженства міфічного саду, де панує мир, достаток і гармонія?

Упродовж чималої частини нашої філософської думки панувало уявлення, що етика й економіка міцно з’єднані між собою, що одне впливає на інше. Євреї, греки, християни й урешті-решт Сміт, Мілль та інші вважали взаємозв’язок економіки та етики своєю основною темою. І яке б рішення їм не вдавалося знайти, усі вірили, що вивчення етики — надзвичайно важливе для економіки. Досить часто навіть не розрізнялися питання економічні та етичні.

Вісь добра та зла

Під час нашої мандрівки історією ми неодноразово зустрічалися з кардинальним питанням, чи виплатиться взагалі робити добро; чи це «економічно» поводитися чемно, й чи отримає людина від цього певну користь чи економічну відплату. Почнімо з короткого огляду економічних систем добра й зла. До основних моральних шкіл, які взагалі колись займалися «економікою» добра чи зла (тобто відплатою за неї), ми включимо й сучасну мейнстрімну економіку. І хоч доведеться балансувати на самій межі припустимого спрощення, усе одно для наочності розмістимо окремі школи на уявній шкалі відповідно до того, наскільки, за їхнім вченням, виплатиться робити добро. Ми поступово віддалятимемося від ідейних течій, які найрадикальніше відділяють мораль і корисність і які лишаються найбільш скептичними до економіки добра та зла, у напрямі тих, що ставлять знак рівності між мораллю та корисністю.

Суворий Іммануїл Кант

Почнімо із найекстремальнішої моральної школи. Кант прагне моралі, яка б засуджувала будь-яку (економічну) винагороду на цьому світі, а сам прецедент вважався би деградацією моралі цього вчинку.

Кант вважає моральними лише такі вчинки, за які не можна отримати винагороду. Якщо ми врятуємо комусь життя, ризикуючи життям власним, і наш вчинок буде винагороджено, чи людина просто діяла з розрахунку на прибуток чи якусь іншу користь, цим самим анулюється моральність нашого вчинку. Цим самим Кант наближається до загального християнського розуміння винагороди за мораль, яке найкраще розкриває притча про Лазаря: багач опиняється в пеклі, тому що на цьому світі він уже зазнав усіх втіх і насолод, а бідняк потрапляє у рай, тому що він страждав на землі.

Моральний вчинок для Канта — це лише те, що ми робимо безкорисливо, тобто суто з обов’язку чи поваги до морального імперативу. Етика Канта — повністю протиутилітарна. Відповідно до цього, моральній людині йдеться передусім не про збільшення власного зиску; навпаки, якщо вона хоче зробити моральний вчинок, то повинна, так би мовити, іти проти своїх кривих байдужості, повинна, за словами Канта, «переконати себе саму» та йти проти диктатури «тваринної» погоні за максимізацією корисності. Так Кант у цьому напрямі стає найсуворішим моральним учителем.

Академічні стоїки

Кант видається нам ще суворішим, аніж стоїки, які не відмовляються від винагороди за хороші вчинки — винагорода просто не може бути мотивом учинку. Стоїки лишаються індиферентними щодо результатів своїх учинків; їм не залежить на тому, отримають вони натомість винагороду чи покарання. Їхній обов’язок — діяти відповідно до правил, без огляду на всі можливі статуси, і де-факто не цікавитися навіть результатом своїх вчинків. Їм ідеться лиш про мотив, про сам вчинок. Економічний вплив на індивіда, збільшення чи зменшення зиску лишається поза ігровим полем стоїків і не варто взагалі цим перейматися.

Дуже близькі до стоїків також Платон та Аристотель. І хоча між цими двома панували суперечності щодо того, чи насолода — це завжди погано (як нібито стверджував Платон, за словами Аристотеля), обидва зійшлися на тому, що найважливіше — це жити по-доброму. Як стверджує Аристотель, насолода — це не обов’язково погано, але вона б мала підпорядковуватися хорошому життю, тобто добру.

Християнство

До стоїчного ідеалу байдужості до корисності, радощів і смутків упритул наблизилося християнство в своїй аскетичній формі. Воно так само зневажливо ставиться до сенсуальних мотивів, змальовуючи їх як характеристики зледащілого людського тіла — тілесність, яку потрібно приборкати, підкорити й (використовуючи християнський словник) розіп’яти. Проте християнство розходиться зі стоїками в питанні того, як цього досягти. Християнство стверджує, що людина сама не здатна досягти цього ідеалу. Християнський ідеал усе ж дещо складніший від ідеалу стоїків, оскільки християнство бачить гріх і в думках та бажаннях (нагірна проповідь Ісуса), а не лише в тілесному вимірі, як було в стоїків). Тому для чесного життя нам потрібна не лише хороша сила волі та самозречення (у чому бачимо повну згоду зі стоїками), але й допомога згори, де відбувається зміна самого бажання, а не лише проявів бажання, тобто вчинків. На відміну від стоїків, тут все ж додається новий трансцендентальний вимір.

Фома Аквінський відводить розуму схожу роль. Він ставить розум на рівень з доброчесністю, оскільки Бог для нього — це чистий інтелект. Людина може бути настільки доброчесною, наскільки вона вміє дослухатися до свого розуму, а згодом діяти відповідно до його вказівок. Аквінський показово карає всіх, хто боїться послуговуватися розумом, бо «незнання — це гріх».

Інший, більш емотивний напрям у християнстві веде вірян до глибокої внутрішньої переміни, після якої всі мотиви й бажання автоматично підлаштовуються під категорію добра. Біблія у цьому контексті говорить про «змінене серце» і «нову людину».

Вчення давніх євреїв

З погляду корисності та моралі може здатися, що вчення стародавніх євреїв перебуває десь посередині між вченням стоїків і утилітаристів. Йому дещо ближче позитивне сприйняття корисності, ніж ми бачили в християнстві. Старий Завіт оцінює втіху однозначно позитивно, людина повинна «радіти своїм дням». Учення Старого Завіту не має нічого проти максимізації корисності чи самого багатства. Однак максимізація не повинна виходити за межі певних (даних Господом) правил. Тобто євреї вірили в максимізацію корисності у певній обмеженій кількості. Дуже влучно це передає (уже одного разу наведена тут) цитата з книги Еклезіяста: «Тішся, юначе, своїм молодецтвом, а серце твоє нехай буде веселе за днів молодощів твоїх! І ходи ти дорогами серця свого й видінням очей своїх, але знай, що за все це впровадить тебе Бог до суду!»[863]

Тобто євреї не мають нічого проти втіхи. Вони зовсім не засуджують хороший вчинок лише тому, що за нього було отримано винагороду. Вони не поділяють зі стоїками (більш чи менш щиру) байдужість до корисності. Вони не переміщають винагороду за свої вчинки (тобто і втіху з корисності) повністю в загробне життя, як це роблять християни, а лишають дещо й у світі цьому. Однак, на відміну від гедоністів, вони підпорядковують утіху певним правилам, тож гонитва за корисністю набуває своїх чітких обрисів.

Утилітаризм

Перш ніж ми на нашій уявній осі дійдемо до Епікура, треба було би більше зупинитися на утилітаризмі. Він хоч і керується досить подібними принципами, однак у поданні Дж. С. Мілля намагається перебороти людський егоїзм, заснувавши інститут відстороненого спостерігача. Справжній утилітаризм — не егоїстичний, він надає перевагу добру людства загалом і ставить його (відсторонено) понад добро конкретної людини. І якщо зменшенням корисності для особи Y більш ніж пропорційно зросте корисність для усього людства (або іншої особи), тоді особа Y сама (радісно й добровільно) погодиться на зниження своєї корисності в інтересах цілого людства (або ж іншої особи). Бджілка де Мандевіля ніколи б нічого подібного не зробила. Втім, де Мандевіль набагато менший егоїст у своїх пошуках моралі корисності, ніж гедоністи. Різниця дуже проста. Для гедоністів summum bonum — це максимізація приватної корисності, тоді як максимізація Мілля — це максимізація цілої системи. Мілль переконаний, що людина, виконуючи певний вчинок, повинна перейматися не максимізацією своєї корисності, а тим, яку корисність принесе її вчинок людству.

Епікур

Епікурейці (гедоністи), нібито запеклі інтелектуальні суперники стоїків, оцінюють моральність своїх вчинків лише згідно з отриманою корисністю. Тож вони стали першопрохідцями відомого гасла «мета виправдовує засоби». Тому тепер ми переходимо на нашій уявній осі добра та зла в площину, де на зло й недоліки можна заплющувати очі. Однак і в епікурейців застосування грішних засобів вимагає для виправдання цього кроку певної мети. Якщо це добра мета, яка максимізує благо людства більше, ніж всі інші альтернативні способи, такий засіб стає легітимним. Епікурейці — це в нашому списку перша школа, яка уникає потреби встановлення зовнішньо, екзогенно визначених правил. Це чимала аргументаційна вигода, тому що обґрунтувати універсальність абстрактних, для всіх і назавжди однакових правил було найбільшою перешкодою для кожної школи, від стоїків до Канта. Гедонізму (як і його сучасному варіанту — утилітаризму) не потрібні жодні абстрактні системи. Добро можна виявити, чи навіть вирахувати, ендогенно, тобто зі самої системи, з ситуації.

Проте ми образимо Епікура та його послідовників, якщо не наголосимо, що й вони прагнули мінімізувати зло — на відміну від де Мандевіля, який вважав зло просто необхідним, до того ж у тій формі, у якій воно є. Він не намагається його мінімізувати, тому що цим самим поставив би під загрозу стабільність і процвітання свого гнізда.

Мейнстрімна економіка

Якщо ми в наш список включимо й економічне вчення основного напряму, тоді доведеться сучасну економічну науку в загальному розумінні мейнстріму поставити аж за гедоністів. Адже й Епікур визнавав, що аж ніяк не всі наші починання ґрунтуються на любові до себе. Для прикладу він розповідає про дружбу, яку якраз і вважає не егоїстичною. Сучасна економіка в своїй актуальній антропології хоче бачити любов-до-себе і в любові материнській, і в стосунках між закоханими тощо.

Намагання сучасної економіки звести все до любові-до-себе й розрахунку такі сильні, що навіть Епікур не наважився й припускати щось подібне. До того ж, хоч сучасні економічні школи й перейняли утилітаризм Мілля, проте не погодилися з його основним принципом особистої моралі, тобто відстороненого спостерігача. Принцип добровільної відмови від корисності (що правовірний утилітарист Мілля таки повинен зробити) заради більшого блага для суспільства — абсолютно чужий сучасній економіці. Сучасна економічна антропологія — доволі дивна суміш. Її не цікавить особиста мораль, тому що невидима рука ринку переплавлює приватні вади в загальне благо для людства, тому від особистої моралі загалом особливо нічого й не залежить.

Де Мандевіль

Де Мандевіль — у кращому випадку — перемістив мораль на сусідню аварійну колію. Проте зробив він і дещо більше: вперше ввів приховано реверсивний, тобто непрямо пропорційний зв’язок між мораллю та економікою: що менш чесними будуть люди в конкретній державі чи системі, то краще для суспільства. Йдеться про найекстремальніший погляд на відносини між економікою та етикою. Приватні вади впливають на загальне благо. З цього погляду де Мандевіль вірить, що хоча й існує залежність між вигодою і мораллю, проте вважає цей зв’язок протилежним: на відміну від інших шкіл, він постулює, що чим більше вад, то більше щастя для суспільства.

Тут і закінчується наша уявна вісь пошуків економіки зла: від Канта, який вимагає від людей лише безкорисного добра, аж до де Мандевіля, який вважає, що всюдисуще добро призводить хіба що до суспільного занепаду.

Біблія економіки -від Сміта до Самуельсона

Адам Сміт, а з ним і більшість класичних економістів, вважали теми етики й економіки вузько пов’язаними. Багато з них були моральними філософами (Мілль, Бентан, Г’юм) чи священиками (Мальтус). До певної міри можна було б сказати, що Адам Сміт не був батьком економіки, а лише людиною, з приходом якої дискусія про етику та економіку досягла своєї вершини. Проте пізніші дослідники в галузі економіки втрачають інтерес до етики. Останній відомий економіст, який ще серйозно займався питаннями етики, — це Альфред Маршал. Паралельно він вводить математику в основний напрям економічного мислення, хоча ми натяки на математизацію ми бачили й до цього у школі маржиналістів та в декого з французьких економістів.

Першим підручником економіки стало «Багатство народів» від морального філософа Адама Сміта, видане 1776 року. У 1848 р.

(у тому ж році, коли Маркс видав «Маніфест комуністичної партії») йому на зміну прийшов підручник Дж. С. Мілля «Principles of Political Economy» («Принципи політичної економії») з красномовним підзаголовком «With Some of Their Applications to Social Philosophy» («З деякими застосунками для суспільної філософії»). Жоден із цих підручників взагалі не містить графіків чи формул. Окрім чисел з номерами розділів і сторінок, більше жодних цифр тут майже немає, а від математичних моделей немає ні сліду, ні духу. Обидва тексти були більше філософськими й наративними. У 1890 р. біблією економіки стали «Principles of Economics» («Принципи економіки») Маршала, де вже побачимо кілька простих графіків (усього їх 39 на 788 сторінках, тобто один графік на двадцять сторінок), а наприкінці книги Маршал додає ще й «Appendix of Mathematical Notes» («Додаток математичних приміток»). Знайдемо тут і вступ до історії економічної думки та історії господарювання, а також декілька етико-економічних дискусій.

Велику увагу етичному виміру в економіці приділяє Джон Мейнард Кейнс. Він хоч і був талановитим математиком, проте в свою основну роботу — «Загальна теорія» — поміщає лише кілька графіків і рівнянь. Утім, інша економічна біблія, добре відомий підручник «Економіка» від Поля Самуельсона, яка ще більше розвиває доробок Кейнса, вже більше нагадує підручник фізики: майже на кожному розвороті побачимо якийсь графік, формулу чи таблицю. Жодних сумнівів, жодних етико-економічних дискусій. Усе було зрозуміло: ми представляємо вам механічну машину під назвою економіка.

Не від добродійства м’ясника, пивовара або пекаря очікуємо ми отримати свій обід, а від дотримання ними своїх власних інтересів.

\ Адам Сміт[864]

11. Історія невидимої руки ринку й homo oeconomicus

У нас часто говорять: «Доки на власні очі не побачу — не повірю». Однак звучить це дещо дивно. Навіщо вірити чомусь, що ми бачимо й що (принаймні як нам здається) і так очевидне? Чи не логічніше би було вірити в те, чого ми не бачимо? Оскільки ми не можемо бачити те, що невидиме, наприклад, невидиму руку ринку, тому навіть ми, економісти, можемо в неї лише вірити (або ж ні).

Історія віри в невидиму руку ринку зовсім непроста. Люди або ж сліпо вірять в її всемогутність і всюдисущість, убачаючи в ній (приховане, майже невидиме) рішення всіх життєвих (і глобальних) проблем, або ж, навпаки, сприймають її як причину всього зла на землі. Схожа історія спіткала й інший ключовий концепт економіки — термін homo oeconomicus.

Як зауважив класик цієї галузі Альберт Гіршман[865], святий Августин визначає три найважливіші вади, до яких зараховує: бажання володіти (libido dominandi)[866], сексуальне бажання (libido carnalis) і бажання грошей. У багатьох роботах відомих мислителів ключове місце відводиться кожному з цих трьох бажань, їх вважали і вважають рушійною силою людського суспільства. Час від часу всі ці (приватні) вади перетворювалися в руках інших мислителів у закони й принципи, які змушують людське суспільство рухатися вперед.

Подивімося, наприклад, на владу. «Libido dominandi Августина можна порівняти з der Wille zu Macht, “волею до влади” Ніцше ... принципова різниця між Ніцше та Августином полягає в тому, що доки перший вважає “волю до влади” чеснотою, для іншого “бажання володіти — це вада»[867].

Також тема сексуального лібідо як рушійної сили будь-якої поведінки в ранній психології (насамперед у роботах Зиґмунда Фройда) точно заслуговує на окремий детальний аналіз. Кожна з трьох основних сил містить у собі й певний тип невидимої руки ринку — кожна з цих трьох «приватних рушійних вад», якщо її правильно «накалібрувати», може стати суспільно корисною. Августин саркастично додає, що «для римського суспільства характерними були приватний добробут й загальна дефектність»[868]. Іншими словами, він перекручує головний принцип невидимої руки ринку, сформульований на більш ніж тисячу років пізніше Бернардом де Мандевілем: приватні вади творять загальне благо.

Віра в надприродні здібності невидимої руки ринку — один із фундаментальних каменів економіки, про який чув чи не кожен. Це ключова містерія, яку чудово пояснює цитата: «Невидима рука — це міфічний бог, який працює в оточенні містичних (чи принаймні непояснюваних) чудес, і таким чином творить холістичне добро, яке неможливо передбачити з точки зору порочних стимулів його самозакоханих суб’єктів»[869].

Разом з цим це ключовий елемент економічних дискусій, до того ж уже впродовж кількох століть. До якої міри ми можемо покластися на невидиму руку ринку? Чи можна сподіватися, що хаос мільйона вільних воль колись нарешті перетвориться в (загальносуспільний) порядок й що він переплавить індивідуальний егоїзм у загальне благо? Які галузі економіки краще планувати, впливати на них з позиції влади, а які краще залишати в їхньому природному стані, laissezfaire? Проте облишмо ці старезні питання[870] й краще погляньмо, як же розвивалася віра в невидиму руку ринку й які сліди по собі лишила.

Історія прообразу й запрягу для диявола

Тема невидимої руки ринку, яка трансформує зло в загальносуспільне добро, червоною ниткою тягнеться всіма розділами першої частини цієї книги. Термін уперше ввів Адам Сміт, який, утім, згадує його лиш побіжно, ніби між іншим, так само як Кейнс свій термін animal spirits. Обидва терміни так і залишилися оповиті великою містикою, тому згодом довкола них сформувалася справді жива дискусія. І в наш час книги на ці теми займають у бібліотеках чимало місця.

Видається, що головна сила невидимої руки ринку має два вираження. По-перше, перетворює окремі вади в загальне добро (як ми це бачили в де Мандевіля). По-друге, невидима рука ринку діє як суспільна замазка, координатор, який пов’язує основні структури економіки та суспільства в одне ціле (як ми бачили на прикладі м’ясника в Сміта, який продає м’ясо, тому що сам отримує з цього користь, і лише другорядне значення має те, що він надає послуги іншим).

Сміт лише вигадав назву для феномену невидимої руки ринку[871], прообрази цього явища простежуються від самого початку історії нашої цивілізації. Уже в «Епосі про Гільгамеша» ми бачили, як відбувалося приручення, приборкування чогось злого, що спершу шкодило людству (цивілізації), але, зрештою, це дике, природне зло (Енкіду) використали в добрих цілях. Виграти з ним битву один на один було практично неможливо, довелося його обманути і загнуздати в запрягу це дике, хаотичне, від природи шкідливе зло в інтересах суспільного прогресу.

Як правильно підмітив Ф.А. Гайєк[872], про принцип невидимої руки ринку знали й давні греки, чи то вже говоримо про Епікура, Ксенофонта чи Аристофана:

Це легенда ще з давніх часів,

Що всі наші плани дурні й непотрібна бундючність Не такі вже й дурні, якщо служать загальному благу[873].

Про (спів) діяльність добра та зла багато розповідає і Біблія, наприклад, у притчі про пшеницю та кукіль, який, за вченням Ісуса, не варто знищувати, ризикуючи при цьому, що таке втручання завдасть шкоди й самому врожаю[874]. Не варто й не треба (на цьому світі) позбуватися зла, цим самим ми зіпсуємо дуже багато добра. Трохи згодом набагато детальніше цю тему досліджує Фома Аквінський, роздуми якого в певних місцях читаються майже як провіщення Бернарда де Мандевіля: «І не варто знищувати добро загальне, щоб запобігти окремому злу, особливо коли Бог настільки могутній, що будь-яке зло може використати ради чогось хорошого»[875]. Або: «Людські закони залишають деякі гріхи без покарання за умов недосконалих людей, коли сувора заборона під загрозою покарання всіх можливих гріхів перешкодила б багато чому корисному для суспільства»[876].

Звісно ж, ця думка аж ніяк не нова. Навіть мислителі епохи Просвітництва неодноразово її згадували, як вдало ілюструє Гіршман: «Гоббс назвав усі героїчні чесноти всього лиш формами боротьби людини за власне виживання, Лярошфуко — різними підвидами любові до себе, а Паскаль — типами марноти та божевільної втечі від справжнього пізнання себе»[877]. Також і в політології є своя невидима рука ринку, ім’я якій дає Монтеск’є: «Усе це нагадує систему впорядкування світу, де є сила, що постійно відштовхує тіла від центру, і сила тяжіння, яка притягує їх. Честь приводить у рух всі частини політичного організму; своєю дією вона зв’язує їх, і кожен, намагаючись лише йти за власними інтересами, насправді долучається до загального блага. Щоправда, з філософського погляду, ця честь, яка урухомлює всі сили держави, — це фальшива честь, проте ця фальшива честь така ж корисна для суспільства, як була б корисною справжня честь для окремої людини»[878].

Економісти епохи Просвітництва точно мали схожі погляди на цю рівновагу сил: егоїзм однієї людини урівноважує егоїзм іншої. Зрештою, і Паскаль (майже за півстоліття до де Мандевіля) пише, що «Велич людини — навіть у її жадобі (lust), у тому, що їй вдалося виробити з неї унікальний порядок і створити образ та подобу милосердя. Причини всього — це доказ величі людини, якій вдалося вибудувати настільки чудовий порядок зі своєї жадоби (50 fair an order from lust)»[879]. Тож, як бачимо, у невидимої руки ринку було більш ніж достатньо прообразів.

Звісно, «багато чого з філософії де Мандевіля можна було б звести до розгорнутого Ларошфуко правила «Nos vertus ne sont le plus souvent que des vices deguises», де «leplus souvent» замінено «toujours»[880]. У перекладі це б звучало так: «Дуже часто наші чесноти — це ніщо інше, ніж переодягнені вади». Існує безліч інших думок, які ховаються за «економічним» додатком «невидимої руки ринку». Власне розуміння має теологія, так само як політика чи етика. Тобто невидима рука ринку не належить лише до економіки (чи науки про економіку) як такої.

Соціальний дарвінізм, природний добір і тавтологія

Задумавшись над думкою, що ринки найкраще з усім впораються і розберуться самі, що ринкам притаманно від природи самим повертатися в стан рівноваги, зовсім не складно розпізнати в ній відголоски старої віри стоїків у природну гармонійність природи. Ринок обирає найкращих (найкраще пристосовуваних) гравців і вилучає з гри поганих, відповідно до правил так званого соціального дарвінізму. До того ж це поняття присуджує Дарвіну такі великі заслуги зовсім несправедливо, тому що насправді все відбувалося з точністю до навпаки. Дарвін спершу шукав натхнення в суспільних науках, і лише потім розвинув цей принцип і застосував його в біології. Соціолог Герберт Спенсер писав ще задовго до Дарвіна про «виживання найздібніших», а також зробив багато для популяризації цього терміна. Як дотепно зауважує Тернер[881], «Спенсер не був соціальним дарвіністом — набагато точніше було б називати Дарвіна «спенсеріанцем у біології». Врешті-решт сильно вплинули на Дарвіна економічні теорії Давида Рікардо, Адама Сміта й Томаса Мальтуса. Ця «невидима рука селекції», як пише Станіслав Комарек, пізніше й у біології сформувала «концепт виживання найбільш здібних, відмирання тих, хто погано пристосовується... стан, коли тваринний чи рослинний індивід опиняється у світі, позбавленому будь-яких точок сходження, окрім інстинктів самозбереження та репродукції»[882].

Однак з теорією природного відбору та ж сама проблема, що й із тезою про максимізацію корисності — обидві вважаються всепояснюючою причиною поведінки людини чи суспільного й природного розвитку. Навіть у природній селекції — чи то вже біологічній чи соціальній — ми не здатні наперед сказати, що ж має статися, щоб ця теорія не справдилася. Іншими словами, як би все виглядало, якби ринок (природа) не вибрав(-ла) того, хто найлегше пристосовується. І хто ж власне пристосовується найкраще (як його визначити)? Якщо коротко, це той, кому вдасться вижити. Однак про це ми дізнаємося вже ex post, з часового відступу. Адже якщо ми принаймні трішки перефразуємо цей відомий вислів, він говорить таке: вижити вдасться тому, хто найбільш здатний до виживання (замість слова пристосовуваний). Іншими словами: виживе той, хто виживе. І станеться потім, що всі, хто виживе, будуть проголошені за найпристосованіших. З цією «теорією» потрібно погодитися, тому що з нею не можна не погодитися.

Святий Павло й залишкові добро та зло

В історії економічної думки чимало місця відводиться темі незадуманого добра, на якому, власне, виросла класична економіка. Егоїстичний м’ясник Сміта прямує до власної цілі, мов homo oeconomicus, а суспільне добро формується як незапланований, побічний продукт[883]. У теорії де Мандевіля, але також і в загальнопоширеній (і спрощеній) інтерпретації Сміта, добро стало чимось на кшталт автоматично згенерованого позитивного чинника, що народжується з лона егоїзму, самозацікавлення. Невидима рука ринку володіє здатністю перетворювати (конвертувати) егоїзм у загальне добро. Як написано в підзаголовку до «Байки про бджіл» де Мандевіля, з допомогою невидимої руки ринку приватні вади повністю, неспеціально й спонтанно стануть суспільним благом. На схожу тему — хоч і зі зовсім протилежного кута зору — писав ще апостол Павло, розробляючи тему взаємозв’язків між запланованим і незапланованим добром і злом та їхніми наслідками:

«Бо що я виконую, не розумію; я бо чиню не те, що хочу, але що ненавиджу, те я роблю. ... Бажання лежить у мені, але щоб виконати добре, того не знаходжу. Бо не роблю я доброго, що хочу, але зле, чого не хочу, це чиню»[884].

Як бачимо, тут говориться про абсолютно протилежне, ніж у випадку бджіл де Мандевіля, і хоч Павло й задумує робити добро, однак його вчинки перетворюються на зло.

Цей приклад до певної міри розкриває також смисл історії про первісний гріх в Едемському саду. Адам і Єва уподібнюються до Бога[885], коли куштують плід із забороненого Дерева пізнання добра та зла. Завдяки цьому вони пізнають, у чому відмінність між добром і злом, проте не здатні точно категоризувати й розділити це пізнання, а тим більше згодом добро (до) вершити. Тобто людство дізнається про поняття добра та зла (і цим самим наближається до Бога). Ми усвідомлюємо, що між добром і злом існує різниця, проте вже більше не здатні точно ідентифікувати добро та зло (як і у вже згадуваній притчі про кукіль), ані діяти так, щоб максимально уникнути злих вчинків. Ми невпинно воюємо з тим, що ж конкретно є добро, а що зло. Ми не здатні сказати, де проходить ця тонка межа, і часто, аналогічно до святого Павла, робимо зло, хоча й бажаємо добра. Потім ми говоримо про ненавмисне зло, так само як у народній мудрості: «Благими намірами вимощена дорога в пекло».

Де Мандевіль так не вважає, йому вистачає того, що приватні вади якимось чином трансформуються (безкоштовно!) в загальне (ненавмисне) добро. Не важливо, наскільки егоїстичними були початкові наміри людини, у результаті все одно отримаємо загальне благо (що вже в сучасній економіці нерідко призводило до морального цинізму). Тобто: людина може робити що завгодно, з цього погляду це абсолютно неважливо, тому що й вади ідуть на користь економії, яка вигідна всім. Проблему вирішено.

Класичне ненавмисно

Стандартна дискусія навколо дії невидимої руки ринку досить близька до ходу думок де Мандевіля. Він цікавиться лише одним аспектом ненавмисного вчинку: а саме, що з егоїстичних умислів народжується загальне благо, тобто добро. Однак це творить лише одну із можливих підмножин суспільних інтеракцій. Трохи збоку лишаються незаплановані погані наслідки хороших учинків, так само як хороші наслідки хороших вчинків і погані наслідки поганих вчинків.

Трохи згодом християнські мислителі винайшли інший концептуальний апарат для дослідження суспільного зла. Йдеться про систему, у якій хоч ніхто й не прагне робити зла, проте суспільні інституції мимоволі його все одно роблять. У соціальних енцикліках католицького папи[886] така система отримала назву грішна структура. У певній ситуації доходить до того, що окремі її учасники не роблять нічого злого, проте все одно наприкінці процесу звідкись народжується щось зле (наприклад, забруднення навколишнього середовища, безробіття, відчуження, затори на дорогах тощо — тобто явища, які ми точно не організовуємо зумисне). На щось подібне натрапляємо і в старому римському прислів’ї «Senatores boni viri, senatus autem mala bestia», що в перекладі означає «Сенатори — хороші чоловіки, сенат — злий звір»[887].

Однак розподіл відповідальності та провини може видатися доволі складною проблемою. Ми здатні дуже просто розпізнати й упорядкувати розподіл праці, однак нам досить проблематично розділити вину чи відповідальність за кінцевий продукт. Проблема цих структур полягає в тому, що їхню гріховність ми здатні розпізнати лише ex post — зло ніколи не буде ціллю, а тому досить складно ідентифікувати його ще на початку. Ми зможемо розгледіти його лише зворотно, у результаті[888]. Друга проблема полягає у тому, наскільки складно визначити й точно присудити вину. У розподілі праці порівняно просто визначити внесок кожного з учасників. Але визначити вину не так вже й просто, власне, майже неможливо. Адже у високоспеціалізованому суспільстві зло може зародитися і непогано собі поживати в самих групах, міжпросторі цивілізації. Ніхто з учасників не робить зла свідомо, але все одно система продукує зло. Культура Старого Завіту намагалася розібратися з цим злом, що зароджується десь у сірих зонах суспільних інституцій, за допомогою щорічних символічних жертвоприношень. Взагалі не було можливості присудити вину певній людині, та все одно була потреба позбутися цього відчуття провини. Жертовним бараном, який раз і назавжди відкупить гріхи за всіх тих, котрі «не знають, що чинять»[889], хто — «сліпі поводатарі для сліпих»[890], у християнській традиції став розіп’ятий Ісус. У суспільстві, яке стає все більш комплексним, набагато простіше стати сліпим. Адже сьогодні ми навіть не знаємо (і, власне, нас це навіть не обходить), хто пошив сорочку, яку ми носимо й яку вважаємо своєю. І це лише простий приклад, ви лишень уявіть, якими сліпими ми можемо бути у набагато комплексніших соціальних взаємодіях.

Зло як побічний продукт добра

Зупинімося трохи на понятті «зло». Звідки взагалі береться зло? В уявленнях старих євреїв зло завжди підпорядковувалося добру. У часи раннього християнства існував певний дуалістичний напрям, який стверджував, що добро й зло знаходяться на одному онтологічному рівні, а значить Бог і Сатана — це противники, антиподи, що перебувають на одному онтологічному ступені. До свого перетворення такої ж думки був і Августин. Проте згодом він відмовився від цієї думки як від маніхейської пастки[891] і став прихильником протилежної ідеї, що Сатана і зло не перебувають на одному рівні, як Бог і добро.

Сатана — це один із Божих ангелів (хай і скинутий (провинний?), і так і лишається слугою, лише створінням, яке не може нічого робити без дозволу чи згоди Божої (чи людської)[892]. Найкраще це проілюстровано в книзі Йова: це саме Сатана (технічно кажучи) спричиняє Йовові біль, проте робить він це зі згоди й за відома Бога, тому саме йому Йов скаржиться[893]: «Бо в мені Всемогутнього стріли, і їхня отрута п’є духа мого, страхи Божі шикуються в бій проти мене»[894]. Зло не може зробити нічого, що б йому не дозволив Бог, а тому й Йов не робить навіть спроби поговорити зі Сатаною (може навіть здатися, що він нібито й не знав про його існування), тому радше всі свої скарги й нарікання спрямовує прямо Богові[895].

Злу доводиться позичати свої цілі від добра, оскільки в нього немає власних[896]. Добро формує собі власні цілі. Зло цього не робить. У зла немає власної онтологічної складової своєї сутності. Чисте зло не існує саме по собі, воно певним чином паразитує на добрі.[897] Коли ми робимо щось погане, завжди це робимо перепрошуючи. Причиною зла завжди є щось хороше (навіть якщо той, хто робить лихі вчинки, бачить світ якось викривлено).

Коли людина щось вкраде, то робить це для того, щоб бути багатшою. Але в самому багатстві немає нічого поганого. Ніхто не краде лише заради самої крадіжки. Дехто краде заради пригод, вражень, адреналіну, але ж і в пригодах, і в адреналіні немає нічого поганого, тому дехто й вирішує красти. В обох випадках ми послуговувалися поганими засобами для досягнення цілі, якої можна було досягти і без зла. Тому це саме ми — ті, хто обирає неправильні коротші шляхи для досягнення власних цілей.

Тобто зло завжди може служити певному вищому добру. Альтернативу цьому погляду є моральне маніхейство, тобто віра, що добро й зло перебувають на одному онтологічному рівні. Дещо математично кажучи, абсолютна величина добра може дорівнювати абсолютній величині зла. Проте якщо ми відмовимося від цього підходу (як це вчинила більшість монотеїстичних релігій чи як ми це бачили в Августина чи Фоми Аквінського), тоді зло в певному розумінні завжди буде підпорядковуватися добру. Тому в онтологічному й теологічному розумінні принцип трансформації зла має право на життя[898].

Етика HOMO OECONOMICUS

Сучасна економіка дуже далека від таких роздумів, хоча спочатку вона й була відгалуженням моральної філософії. Пригадаймо спершу обнадійливі сподівання Альфреда Маршала:

Той факт, що управлінці великих національних корпорацій усе рідше піддаються неймовірній спокусі сфальсифікувати чи обманути, хоча можливостей для цього відкривається безліч, — це безперечний доказ неймовірного підйому розуміння порядності й чесності у бізнес-сфері... звісно ж, можна сподіватися, що такий розвиток торгівлі й моралі продовжуватиметься й надалі... і що колективні й демократичні форми управління фірмами й надалі розвиватимуться в різних напрямах, що до цього часу особливо не вдавалося...[899]

З нашого сучасного погляду віра в подальше зростання «розуміння порядності й чесності» може здатися дещо наївною, але сумніви часто панують і щодо того, чи культивація морального середовища є саме тією необхідною передумовою економічного росту. Зрештою, наша цивілізація видалася геть іншим шляхом розвитку. Навіть може здатися, що загальне сприйняття і розуміння економічної теорії взяло собі на озброєння вчення Маркса про економічну базу суспільства — тобто віру, що саме зміна в системі економіки (у випадку Маркса — це суспільна власність) потягне за собою зростання порядності в суспільстві. Цим можна б було пояснити, чому економісти відсунули на задній план питання моралі як основної рушійної сили людських вчинків, зосередивши свою увагу на думці, що саме економісти становлять справжнє ядро суспільства й змушують рухатися всі інші вчинки й зміни (включно зі своєї етикою). Таким чином справдилися побоювання Сміта — економіка намагається пояснити все на світі за допомогою єдиного фактора, самої економіки.

Існує багато різних економічних течій, які закликають повернутися до витоків економіки, до моралі[900]. Цю думку підтримав і Кейнс, як пише професор Мілан Сойка: «Кейнс пропагував, що необхідно повернутися до трактування економіки як суспільної науки, критикував науковий підхід, притаманний неокласичній економіці, яка намагається наслідувати точні природничі науки»[901]. Багато критиків мейнстрімної економіки дорікають їй насамперед за неправильну редукцію людини (як це називає Етціоні)[902]. Редукція людини до простого раціонального діяча, який оптимізує свій зиск відповідно до встановленого бюджетного обмеження, призвела в наслідку до математизації економіки. Філософію сучасної економічної науки основного напряму не можна назвати навіть утилітарною, хоч вона й намагається такою видаватися і також часом вважається — адже людина не може діяти всупереч своїй функції корисності, тобто в цьому розумінні вона не вільна, їй не лишається нічого іншого, ніж слухатися диктату корисності. У неї немає можливості знизити свій попит, тому що все, що вона робить, робить для власного зиску та його максимізації, що б вона під цим не розуміла. У цьому розумінні корисність (чи, якщо хочете, імператив «Насолоджуйся!») стає найсуворішим диктатом людини. У контексті тих філософських шкіл, які ми розглядали до цього, йдеться загалом про скрайнє розуміння. Навіть гедоністи допускали, що не все на світі можна пояснити принципом любові до себе і що існують винятки, коли ми не діємо за цим принципом (наприклад, дружба).

З вини неправильного трактування вчення Адама Сміта у наш час відбулося витіснення етики з поля зору основного економічного напряму, який із суспільних наук завернув у сферу чистої математики. Я переконаний, що нам, звісно, потрібно розвивати друге, але не варто геть нехтувати першим, тому що так цілком можливо, що нам би вдалося вирішити деякі питання, які чатують на нас у глухих кутах (не лише політичної) економіки. Економіка як така стала на диво глухою до голосу етичних наук, з яких вона сама проросла.

Моральність егоїзму: і любов до себе — це любов

Якщо наостанок ми повернемося до основних тем цього розділу, до невидимої руки ринку й до homo oeconomicus, то само собою напрошується питання, де саме в площині добра та зла знаходиться егоїзм як визначальний фактор обох цих концепцій. Чи любов до себе — це те, що заслуговує морального засудження? Адам Сміт, який свого часу об’єднував віддалені сьогодні світи економіки та етики, до певної міри захищає егоїзм, проте детально не розбирає. Тож почнімо багатьма століттями раніше, а саме з основного морального принципу нашої цивілізації, який впорядковує стосунки між людьми, для чого в англійській мові усталилася назва «золоте правило»:

Люби свого ближнього, як самого себе![903]

Згідно з цим правилом, любов до себе прирівнюється до любові до ближнього. Вона повинна стояти не вище й не нижче, до того ж любов до себе слугує мірилом, основою для порівняння (або ж, якщо хочете benchmark) для того, наскільки сильно треба любити ближніх. На підставі такої логіки, любов до себе — це певний критерій, на основі якого ми вимірюємо любов до ближнього, позитивний заряд. Якщо ми спробуємо розвинути цю ідею ще далі, використовуючи економічну термінологію, можна з нею погратися так: якщо людині приносить радість (підвищує утіліті) ощасливлювати інших (підвищувати утіліті), тоді цю позицію можна розцінити як: а) прихований егоїзм, або б) приязнь і симпатію. Якщо замість того, щоб з’їсти морозиво самому, я безкорисливо віддам його своїй дитині чи другові, я роблю хороший вчинок. Однак з погляду економічної теорії, тобто варіанта а), її можна «пояснити» чи подати ще й так: оскільки я свідомо відмовився від морозива, я цілком егоїстично підвищив корисність сам собі. У повсякденному житті таку поведінку точно б ніхто не розцінив за егоїстичну, навпаки — за неї належить подякувати, похвалити. Проте в суворо економічному значенні слова, якщо мені в варіанті а) більшу корисність приносить дарування, ніж моя приватна потреба, тоді дякувати в такій ситуації аж ніяк не годиться, дякувати би мав той, хто дарує, тому що актом дарування він підвищує свою корисність. Що до великої міри виглядає абсурдно.

Однак повернімося до золотого правила: з одного боку, ми бажаємо нашим близьким такого самого добра, як самі собі (якщо не більшого), з іншого — людській природі притаманно бажати нещастя та хвороби тим, кого людина ненавидить, кого вважає своїм недругом. У такому випадку я підвищую свою корисність зниженням корисності ворогів, як, наприклад, написано в одному з псалмів.

Вавилонськая дочко, що маєш і ти ограбована бути, блажен, хто заплатить тобі за твій чин, що ти нам заподіяла![904]

У більш поміркованій і цивілізованій формах між зниженням корисності моєї й когось іншого (розплата, покарання) ставився знак рівності: І кожен, коли зробить ваду своєму ближньому, як хто зробив, так буде зроблено йому: зламання за зламання, око за око, зуб за зуба, яку ваду зробить хто кому, така буде зроблена йому[905].

Тобто Старий Завіт визначає ціну чи розплату за зниження моєї корисності в такому самому розмірі (ані більше, ані менше), як зниження корисності людини, яка винна в зниженні моєї корисності. Установлюється ніби правило: будеш любити ближнього свого, як самого себе, й ненавидіти ворога свого, як він тебе. Власна корисність і чужа корисність знову на одному рівні.

Проте Ісус вимагає від людини ще більшого й у своїй відомій нагірній проповіді говорить:

Ви чули, що сказано: Люби свого ближнього, і ненавидь свого ворога. А Я вам кажу: Любіть ворогів своїх, благословляйте тих, хто вас проклинає, творіть добро тим, хто ненавидить вас, і моліться за тих, хто вас переслідує, щоб вам бути синами Отця вашого, що на небі, що наказує сходити сонцю Своєму над злими й над добрими, і дощ посилає на праведних і на неправедних. Коли бо ви любите тих, хто вас любить, то яку нагороду ви маєте? Хіба не те саме й митники роблять?

І коли ви вітаєте тільки братів своїх, то що ж особливого робите?

Чи й погани не чинять отак? Отож, будьте досконалі, як досконалий Отець ваш Небесний![906]

Тобто любити й бажати добра своїм ворогам — це неприродно (на відміну від бажання добра своїм ближнім і бажання зла ворогам). Однак християнство вимагає, щоб ми любили й своїх ворогів. Тому що це чеснота, яка не притаманна людям і яка йде всупереч нашій корисності.

Втім, якщо обидва принципи (індивідуального егоїзму й співчуття з іншими) — реальні, тоді який сильніше впливає на нашу поведінку? Вітаючись, наприклад, ми й незнайомій людині бажаємо (коли нам це нічого не коштує) «усього найкращого» чи «гарного дня», і навряд чи колись почуємо «усього найгіршого». Якби нам це нічого не коштувало й якби все було по-нашому, ми б бажали іншим добра, не маючи з цього жодної корисності. Так само як нам болить звістка про знищення красивої картини чи місцевості, хоча в нас все одно не було жодного шансу побачити їх і отримати від цього для себе(естетичну чи ще якусь) корисність.

Однак покладатися на альтруїзм як на основного рушія суспільства не можна, що ми, зрештою, і бачили в розділі про Адама Сміта.

Ми апелюємо не до їхньої людяності, а до егоїзму, ніколи не розповідаємо про свої потреби, а тільки про переваги, які вони з цього матимуть. Ніхто не хоче бути залежним насамперед від добрих учинків своїх співгромадян, хіба жебрак[907].

У цьому ж дусі, на диво актуально, висловлюється й Аристотель:

А ще неможливо передати словами, наскільки усвідомлення того, що тобі щось належить, дає втіху. Адже не випадково за природою кожному з нас дано почуття любові до самого себе. А втім, самозакоханість як така осуджується, — щоправда, у цьому випадку йдеться не про неї, бо вона проявляється дужче за любов до себе, як, приміром, корисливість, до чого схильні всі люди. Також дуже приємна річ — виявляти свою щедрість, подавати допомогу друзям, знайомим і товаришам. Але це можливо, коли маєш власність[908].

Тож здається, що любов до себе — це домінантна загальносуспільна поведінка, яку все ж необхідно обмежувати (розумно, як звертає увагу Аристотель) і доповнювати любов’ю (співчуттям, співучастю) до ближнього (як про це говорить християнство чи Сміт). Людина шукає собі товариства інших людей і не може (не хоче) жити повністю егоїстично. У цьому контексті Роберт Нельсон говорить про «основний парадокс ринкової економіки»[909]: на думку багатьох економістів (Нельсон до них зараховує і Сміта), економіка розвивалася тільки завдяки інтересу-до-себе, проте якщо сила інтересу-до-себе «вийде за певні рамки», це може призвести до деструктивного опортунізму й «поставить під загрозу саме існування ринку».

Нам ніколи не вдасться до кінця зрозуміти найголовніші економічні події, доки ми не змиримося з тим, що їхні єство і причина — зокрема і психологічного характеру.

\ Джордж Акерлоф, Роберт Шіллер

12. Історія animal spirit

У кожному з нас живе шматочок Гільгамеша, Платона чи Арагорна — такий собі Баяя у нас. Ми ж про це здебільшого навіть не здогадуємося. У нас живе щось набагато сильніше й старше, ніж ми собі можемо уявити — щось, що управляє нами, замість того, щоб ми управляли ним. «Сни до тебе говорять, сни з тобою зустрічаються», — шепоче персонаж, який у фільмі Девіда Лінча «Синій оксамит» уособлює панівне, чуже зло. Це те щось, що жене нас уперед, що стимулює нашу раціональність, надає нашим життям сенсу, значення. Це не сни мають нас, це ми маємо сни. Цей містичний лишок, особистий первісний рушій у раціоналістично-каузальному рівнянні матричного світу Кейнс називав дещо містично animal spirits[910]. Або ж, як пишуть Акерлоф і Шиллер (у прив’язці до тексту епіграфа), економічна теорія «ігнорувала ключову роль animal spirits. Ігнорувала вона також і факт, що люди взагалі не повинні знати, що вони саме в’язалися в поїздку на американських гірках»[911].

І попри те, що економіка презентує себе як науку, що заснована на раціональності, проте ховає в собі на диво багато всього непояснюваного. Можливо, і тому багато економічних учень і шкіл з великим емоційним, чи аж релігійним запалом. Тож зростає важливість метаекономіки, яка намагається з’ясувати, що відбувається в кухні економіки ще до того, як привезуть й розпакують напівфабрикати. Коли ще, якщо не зараз, варто зазирнути під поверхню економіки й дослідити, що за погляди, вірування і страхи ховаються там, у тихих глибинах? Варто було б взяти з наших вірувань і міфів щонайменше стільки, скільки ми навчилися у точних і строго математичних моделей поведінки людини.

Тому непогано було б тему animal spirits щонайширше розкрити, особливо якщо ми багато часу присвятили вивченню концепту homo oeconomicus, його антиподу чи додатків. Вочевидь, завдяки цьому можна буде набагато краще проілюструвати, що покладатися лише на строгі раціональні й механічні моделі, на яких зараз базується вся мейнстрімна економіка, може бути дуже однобоко й оманливо.

Спонтанні імпульси

Первісне значення animal spirits таке ж нечітке й розмите, як і термін Сміта про невидиму руку ринку. Адам Сміт використовує термін «невидима рука» лише тричі у всіх своїх творах. Те саме (за дивним збігом обставин) зробив і Джон Кейнс у «Загальній теорії» з animal spirits. Обох велетнів економіки спіткала однакова доля: вираз, якому вони насправді присвятили лише маленький абзац зі всієї своєї творчості, тепер вважається їхнім основним внеском в історію світової думки, а інші автори згодом написали про це цілі стоси книг. Кейнс згадує animal spirits у такому контексті:

...велика частина нашої діяльності залежить радше від спонтанного оптимізму, ніж від математичних розрахунків... Насправді ж усе більше схоже на те, що велику частину наших активних рішень... можна вважати проявом animal spirits — життєвої сили, проявом радше спонтанного імпульсу до діяльності, ніж до бездіяльності, але жодним чином не як суму середньо зваженої кількісної вигоди, помноженої на її ймовірність?... Проте якщо animal spirits, життєва енергія, ослабне й спонтанний оптимізм розпорошиться і залишить нас на поталу чистій математиці, підприємництво також занепадатиме і відмиратиме... ініціатива окремих людей буде на бажаному рівні лише за передумови, що розумний розрахунок вдасться доповнити й підбадьорити через animal spirits[912].

Animal spirits — термін, сам по собі дещо містичний: «Проте звідки animal spirits беруться, це вже трохи містика», — каже загалом немістичний словник Бішопа[913]. У класичному визначенні йдеться про уособлення довіри, термін не має нічого спільного з тваринами, і вже тим більше з духами. Йдеться лише про тих, які анімують, тобто приводять у рух, — про «імпульси до дії». Я б хотів розвинути цей концепт ширше й трохи менш ортодоксально — як тваринні інстинкти чи залишки тваринності з нашого найстарішого минулого. Люди, хоч і залишили найдикіші нетрі й переселилися в більш цивілізовані й краще прогнозовані міста, які, здається, перебувають під нашим контролем, проте свою дикість усе ще повністю не втратили. Вона переїхала до міст разом з нами, точніше — знайшла у нас сховище, ніби кожен із нас взяв із собою свого Енкіду.

Здається, що animal spirits — це те, що нас мотивує, анімує, що нас підганяє вперед у певний ірраціональний спосіб й дає нам також цілі, бажання, надії чи мрії. Вони непередбачувані, дикі й не піддаються математичному аналізу.

«Джон Мейнард Кейнс дав визначення для «animal spirits» саме як непередбачуваної рушійної сили людини, яка впливає на ринок цінних паперів й підганяє вперед економічні цикли»[914]. Або ж, словами двох видатних економістів, якщо ми говоримо про animal spirits, ми говоримо про міру, «до якої неекономічні мотиви визначають поведінку людей. При цьому їм абсолютно все одно, до якої міри ця поведінка ірраціональна чи хибна»[915].

Природна неприродність

З будь-якого погляду — чи то дарвіністів, чи креаціоністів, чи будь-кого іншого — людина не надто далеко відійшла від тварини. І все ж ми різні. У більшості мов назви тварин мають у собі також і негативну конотацію (свиня, щур, корова), проте часом використовуються і для вираження похвали (лев, тигр, лань). Інші образливі слова, здебільшого, пов’язані з прихованими частинами нашого тіла — зі статевими та репродуктивними органами. Виникає питання, чи можна тут шукати якісь паралелі? Можливо, цим ми наголошуємо на тому, що в нас ховається? Ховаємо не лише свою наготу, а й тварину в собі? Який зв’язок між нашим соромом і тваринністю? Ми ганимо й висміюємо те, що вважаємо для себе табу, те, чого соромимося, наприклад, своєї сексуальності? І що спільного це має, скажімо, з економікою?

Здається, людина — єдина істота, якій природно бути неприродною. І навпаки, нам не природно бути природними. До прикладу, наша нагота: хоч вона й є нашим дослівно природним станом, проте ми вважаємо її неприродною. Деякі автори вважають наготу недоторканним табу нашого суспільства[916]. «Невже ми не є самі собою, коли ми голі? У певному розумінні ні. ...У цьому розумінні ми більше є самі собою, коли одягнені», — пише К.С. Льюїс[917]. На його думку, люди «одягають наготу, мов обрядову сутану»[918], або ж поєднують її з уявленням «голого дикуна, що задоволено сидить у траві»[919]. Тобто нагота пов’язана з примітивною дикістю і ця тваринна примітивність асоціюється з ідеєю задоволеності.

Проте за сюжетом Книги Буття Адам і Єва спершу були голими — а тому на етапі досконалості Едемського саду вони жили в абсолютному блаженстві. Після того, як вони скушутували заборонений плід з Дерева пізнання, усвідомили власну наготу й уперше відчули почуття сорому, то відчули потребу прикрити власну природу, свої природні статеві органи[920]. Іншими словами (важливими з погляду економіста), листя, яким перші люди прикрили свої інтимні місця — це перша власність, яку людина здобула. Адам і Єва ніби набули відчуття того, що їм чогось бракує, ніби самі по собі, голі, вони не були повними. Вони прагнули більшого. Якби ми парафразували дилему Фромма «мати чи бути», то Адаму й Єві не вистачило просто бути, їм потрібно було також мати[921]. Маючи матеріальну власність, вони почувалися більш природно. Тобто перше використання статку слугувало для прикриття сорому. До падіння першим людям було добре й без нічого (тобто голими).

Після цього настала черга в принципі першої транзакції в книзі Буття — дар, коли Бог дав Адаму й Єві одяг із тварин. Саме тоді вперше сталася неприродна річ, яка існує і до сьогодні: ми носимо на собі шкіру тварини. Так ми почуваємося (набагато) краще. Це бажання чимось прикритися, бажання володіти (захист свого я через власність), не потрапити першим під удар, оберігатися (не бути на цьому світі самому, не бути голим) призвело до того, що ми втратили свободу й стали залежними від речей, тому що почали їх потребувати. Дуже влучно це передає цитата Жана-Жака Руссо: [Дикуну] потрібні лиш відпочинок і свобода; він хоче тільки жити й нічим особливо не перейматися, навіть душевний спокій стоїка не наближається до його глибокої байдужості щодо всього іншого. Усупереч цьому громадянин живе в постійній активності, потіє, діє, невпинно прагне знайти собі роботу ще складнішу; працює до повного виснаження, поспішає назустріч смерті, тільки б утриматися в живих, або ж відмовляється від життя, щоб отримати безсмертя... Саме в цьому насправді полягає справжня причина цих відмінностей: дикун живе заради себе; людина суспільна завжди заради світу, вона вміє жити лиш у ставленні інших до себе й може відчувати своє існування тільки з їхніх висновків[922].

Так само, як Енкіду — і він жив, мов тварина, усе в нього було. Шамхат посіяла в ньому відчуття неповноцінності. У місті він став громадянином, спробував пиво, яке не є натуральним продуктом (ми не знайдемо його в природі в вигляді пива). Загалом, як наголошує Славой Жижек, немає нічого неприродного, спонтанного в наших бажаннях. Тож питання не в тому, чим заповнити наші бажання, а як взагалі дізнатися, чого ми хочемо. Усі наші бажання — штучно сформовані, нам потрібно навчитися, як і чого ми хочемо, і хтось нам повинен це показати. Інструментами цього процесу стають історії, виховання, фільми, реклама, так само політична й економічна ідеологія (як ми вже бачили з історією прогресу). З цього погляду раціональність стає лиш інструментом у диктатурі наших мрій.

Люди й тварини

Історія взаємозв’язків раціонального й ірраціонального дуже багата. К.Ґ. Юнг пише: «На прикладі міфу про Гільгамеша бачимо, що атака невідомого (Енкіду) стає прямим джерелом сили героїчної боротьби й ... людина повинна запитувати, чи ворожість материнського архетипу (аніми) — це часом не хитрощі Mater Natura (Матінки Природи), якими вона намагається змусити своє улюблене дитя продемонструвати найвищу продуктивність»[923]. У подачі Юнга Енкіду репрезентує першу аніму Гільгамеша, тобто те, що прийшло з лісів і мало б переслідувати людину, але що ми зрештою взяли зі собою й приборкали в місті. Тож замість вічної боротьби все ж відбувається примирення двох принципів, дружба й велика історія життя[924].

Втім, те, що мав на увазі Юнг, говорячи про лукавство Матінки Природи, він нам пояснює лише через кілька сторінок далі. Уже ця історія дає нам зрозуміти, що ті «„блискучі вершини“ звичайним смертним просто недоступні»[925]. Вічні, нездійсненні цілі, які ми ставимо перед собою, наприклад, утилітарна bliss point, набувають форми уявного Олімпу чи бажання повернутися до саду Едем (уже забороненого місця, яке суворо оберігають ангели «з вогняними мечами»).

Але повернімося назад до концепту ірраціональних animal spirits. У грецькій міфології панувала велика невідповідність між ідеалом стабільності й незмінності vis-a-vis світу змінності, нестабільності, хиткості. Платон віддає шану дуже негативному розумінню змінних, ірраціональних частин нашого я:

«Ірраціональні частини душі» ... наша тілесна й розумова природженість, наші пристрасті, сексуальність — усе це є сильними об’єднавчими ланками зі світом ризику й змінності ... годувати їх означає піддатися небезпеці хаосу й божевілля[926].

Погляд Аристотеля здається нам дещо менш радикальним, у його розумінні обидві частини радше взаємодоповнюють одна іншу:

Одна [частина душі] не наділена розсудом (aXoyov ervai), а друга ним наділена (Xôyov éyov). Одна частина того, що не наділене розсудом, здається, всезагальна і рослинна (коАш КОСІ фшжш)... Отже, доброчесність цієї здатності здається якоюсь загальною, а не тільки людською; адже вважається, що ця частина душі і ця здатність діють головно під час сну ... Але існує, очевидно, і якесь інше єство душі (tiç фиок; Tr|ç фоугіс), яке, будучи позбавлене розсуду, все ж якось йому причетне (peTeyouaa лг| Лдуои). ... Адже правильно (opGœç) заохочувати до найкращого. Однак, у них [тобто у поміркованих і не-поміркованих людей] виявляє себе (фаАєтаї) і якась інша, що існує за природою всупереч розсуду (napà Tov Xôyov) частина душі, яка бореться з розсудом і опирається йому[927].

Ця ірраціональна (частково рослинна, вегетативна) animal spirits ланка (яку ми частково розділяємо зі всіма живими істотами) нами керує, хоча найімовірніше, ми ніколи не зрозуміємо як. Бо хіба можливо раціонально зрозуміти ірраціональну сторону душі. У будь-якому разі йдеться про щось сильне, що проголошується звідусіль навколо нас, підганяє нас уперед, певний первинний рушій. Для Аристотеля чимось подібним є душа, яка всіх нас приводить у рух[928].

Про те, наскільки сильними, хай і визначальними, бувають ці бажання/пристрасті, говорить і багато хто з мислителів, які прийшли сюди пізніше. Дуже влучно про це пише князь Роган (1579-1638): «Правителі наказують своєму народу, а інтереси наказують правителям»[929]. Через кілька століть після нього Девід Г’юм навіть розуму присуджує всього лиш позицію раба пристрастей. Важливість пристрастей захищає і Гельветій: «Людина стає дурною, коли перестає бути пристрастною»[930]. Як і чи взагалі можна якимось чином управляти цими мріями, емоціями чи бажаннями, — це інше питання, яке цікавить, наприклад, Гіршмана. Однак нам вистачить просто розуміння того, наскільки сильні й якою силою володіють чи можуть володіти наші бажання, наші animal spirits.

Тварина-нелюдина

Те, чого ми боїмося, від чого втікаємо, часто може найбільше розповісти про нас і наш час. Можливо, навіть більше, ніж би нам хотілося — тобто й про те, куди (ми думаємо, що) втікаємо. У попередніх розділах ми розглядали різні ірраціональні атрактори, у цій частині спрямуємо свою увагу на полюс цілком протилежний — на репеленти, тобто на наші страхи. Здається, що ми, люди, боїмося двох речей — надмірної тваринності (надто живої, спонтанної) та надмірної механізації (надто мертвої, холодної). Зрештою, й «аристотелівська філософія ... існує в постійних коливаннях між надмірним порядком та непорядком ... надлишком і недостачею, надлюдським і тваринним»[931].

Зверніть увагу, що більшість «страхітливих» персонажів — це комбінація тваринного та людського: у диявола є роги, як у козла, упир — це щось середнє між людиною і кажаном, вовкулака — це поєднання людини й вовка. Інші герої страхіть — це ті, у яких відбулося відділення душі від тіла. Тому, наприклад, за нами женуться немертві, які виглядають як любі нам (колишні) члени нашої родини (чи принаймні вони вселяються в їхні тіла), проте насправді — це лише тварини в людських оболонках (вегетативний принцип), у них немає душі.

Окрім (тваринного) тіла, з людьми їх, власне, не поєднує більше нічого. Інша історія — це боязнь душі, чи радше духів, у яких більше немає тіла. Тобто ми боїмося обох випадків відділення тіла й душі.

Однак цей страх для нас зовсім не новий. Ми просто боїмося того, що людина перетвориться на звіра. «Неєвропейські народи часто пояснюють походження мавп, насамперед гомінідів, через «падіння» і «здичавіння» людей, при цьому причиною їхньої втечі в ліси й забуття (подеколи лиш навмисне публічне невикористання) мови може бути будь-яка провина чи бажання, аби лиш їм не треба було працювати»[932]. Такі уявлення панували в усьому світі, перш ніж Чарльз Дарвін поставив цю ідею з ніг на голову, після чого тварин почали сприймати як попередників людини. У випадку вже згадуваного вовкулаки йдеться, наприклад, про страх того, що людське тіло опанує природа й змусить робити те, чого б людина за інших обставин ніколи не зробила. Більшість часу вовкулаки борються зі своєю переміною, але потім (коли місяць уповні) у них вселяється щось інше, тваринне, і повністю їх опановує.

Боязнь роботів, символів чистої раціональності

З іншого боку, велика кількість сучасних історій і міфів, зафіксованих уже здебільшого в фільмах, демонструють нам, що найбільшу загрозу для людства становлять передусім роботи — тобто щось механічне, що ми колись самі створили. Нас лякає те, що машини виходять з-під нашого контролю, так нібито б ми прикликали якогось механічного демона з наукової лампи Аладдіна. Джин задумувався як людський слуга, але згодом вийшов з-під контролю людини. За таким сценарієм не тваринність становить загрозу людяності, а навпаки — нелюдські, ніби воскреслі мертві машини (згадаймо хоча б фільми «Матриця», «Трансформери», чи й старішу класику, наприклад, науково-фантастичну п’єсу К. Чапека «Р.У.Р.» з 1920 р.). Кібер-панк відмовляється від колись оптимістичного погляду на (споживацький чи науково-технічний) прогрес і робить з нього найбільше нічне жахіття. Машини стають по-тваринному некерованими, але з протилежного боку, ніби в них вселилася чиста раціональність, що не знає ані співчуття, ані помилування (дуже добре це подав Стенлі Кубрик у своєму фільмі «2001: Всесвітня одіссея»). Ба більше, машини мають тенденцію змінювати цей світ на свій образ[933], тобто вони намагаються знищити людську тваринність на користь роботів. Цей кіберпанковий постіндустріальний армаґеддонний жанр, який популярний останнім часом, можна б було описати словами high-tech (високі технології) і low-life (життя на дні)[934].

За першим сценарієм нас знищують тварини, наші попередники, за іншим — роботи, наші наступники, яких ми самі створили. Однак у обох випадках ми боїмося одного й того ж: байдужості, з якою нас розривають на шматки. В обох випадках людяність означає не більше, ніж серветка від з’їденого хот-дога. І там, і тут її роздирають на шматки й знищують так само просто.

Як це пов’язано з економікою? По-перше, не треба бути психологом, щоб побачити, що в обох екстремальних ситуаціях люди бояться власних психологічних рис. Усі ці фільми (жахів) — це лише відображення наших найглибших (найжахливіших?) я. Насправді нас лякає не те, що ми бачимо на екрані, а те, про що свідчать самі фільми. Отже, ми боїмося двох крайніх точок у собі: чистої тваринності й чистої раціональності. Однак ми, люди, повинні лишатися суворо між цими двома полярними точками, між холодною раціональністю і звіриними неконтрольованими емоціями. По-друге, тваринам з фільмів жахів і мертвим механічним механізмам (чи мертвому духу) бракує того, що економіст Адам Сміт вважає основною моральною рисою людини, тобто співчуття. Якщо ми його втратимо, то перетворимося або на тварин, або на машин. І щодо першого, і до другого ми відчуваємо онтологічний страх. По-третє, ми підсвідомо боїмося науково-технічного прогресу. Ми боїмося, чи раптом не створили чогось, що вийшло з-під нашого контролю, що «живе» власним життям, управляє нами та змінює наш світ, який ми знали й любили.

Та все ж ми принесли з собою щось тваринне й спонтанне з лісів, від тих часів, коли ми жили природно. І хоч ми живимо цивілізовано в місті, носимо краватки й читаємо статистики, проте кожен з нас має у собі свої animal spirits. Ними ми живемо, проте боїмося їхньої стихійності. На іншому полюсі перебуває раціонально механічний робот. Нам потрібна техніка (ми від неї екзистенційно залежні), проте все одно боїмося її. Ці два екстремальні полюси стали нашими нічними страхіттями. «Завдання полягає в інтеграції невідомого, тобто в синтезі “відомого” і “невідомого”»[935]. Або й ні, бо найбільша помилка психології криється в її безмежній вірі у досягнення психологічної рівноваги. Можливо, ми просто навіки підвішені між цими двома крайнощами, між силами, якими ніколи не зможемо управляти.

Мрія ніколи не спить, або ж Баяя у нас

У фільмі «Watchmen» спостерігаємо сцену, мов вирізану з урбаністичного армагеддону — вулиці горять, люди помирають на барикадах. Один з головних героїв запитує у свого друга, який тримає револьвер у руці й стріляє в людей: «Що з нами сталося? Що сталося з американською мрією? Здійснилася!» Якщо всі ваші бажання здійснилися, а ви все ще незадоволені й хочете чогось більшого (доволі класичний сценарій, про який ми писали в попередніх розділах), тоді досить імовірно, що все може розвинутися аж до форми згаданої вище апокаліптичної сцени.

Наші мрії постійно з нами — і їхній постійний вплив на нас набагато більший, аніж ми собі думаємо. Якщо ми мріємо про прогрес і віримо в імператив постійного підвищення стандартів життя, тоді виходить, що саме мрія змушує нас щопонеділка встати з ліжка й робити те, що нам не подобається, у чому ми не знаходимо наповнення й сенсу, або ж що навіть відверто огидне. З таких мрій потім формується в’язниця, яку ми не бачимо, але яка все одно управляє нами, і коли ми вже спимо, і коли на ногах.

Такі мрії впливають на нас і в іншому значенні. Інколи нам хочеться побути спраглим до пригод Арагорном, тоді ми вирушаємо до лісу (хоча більш вірогідний варіант — у вихор урбаністичних джунглів, за прирученою небезпекою — до бару); а іншого разу — звабливим багатієм, тож ідемо на вечерю зі свічками. Де тільки беруться такі принци Баяя і який із них коли в нас промовляє — це велика таємниця. Деяких героїв ми перейняли з казок наших бабусь, інших — з найрізноманітніших медіа-джерел, творців історій — тобто фільмів, книг, реклами. Хай там як, ці медіа-продукти (!) мимохіть переносять архетипи героїв, яким уже сотні й тисячі років, і передають їх далі й далі, модернізовані й пристосовані[936]. За словами К.Ґ. Юнґа: «Герой як персонаж аніма діє замість свідомого індивіда, це означає, що він робить те, що суб’єкт робити мусив, міг чи хотів, але забував про це... Усе, що відбувається у наших фантазіях, — це лише компенсація стосовно стану чи вимірювання свідомості. У мріях — це правило»[937].

Проблема полягає у тому, що свої мрії — цю анімістичну, тваринну частину в нас — доводиться чимось годувати. У наших мріях, бажаннях, чи, якщо хочете, попиті, немає особливо нічого даного чи природного. Потрібно, щоб нам хтось сказав, чого нам треба хотіти, до чого прагнути, чого вимагати, як говорить Жижек. Необхідно, щоб ми спершу побачили фотографію з Карибських островів чи почули про них історію, перш ніж нам дуже туди захочеться. Зрештою, ми й поводимося відповідно до цих замріяних образів, історій та персонажів, їх прагнемо, вони визначають наш вектор життя. Колись фільми знімали так, щоб вони були «як із життя», сьогодні ж ми намагаємося прожити своє життя так, «як у фільмі». Мрії ніколи не сплять і буває доволі складно їх утихомирити. У багатозначному значенні слова: той, хто навчиться управляти своїми мріями, навчиться управляти реальністю[938].

Вірити в те, що примноживши чи удосконаливши свої аналітичні здібності, нам вдасться пізнати духа, мов той трикутник, — це настільки ж абсурдно, як вірити в те, що ми побачимо звук.

\ Джордж Берклі [939]

Майже всі реальні числа — ірраціональні.

\ Wikipedia [940]

13. Метаматематика

Математика, безперечно, стала основною мовою сучасної економіки. Дуже влучно це передає цитата Джорджа Стіглера 1965 р.: «Ми вступили в епоху квантифікації. Ми до зубів озброєні арсеналом різних технік квантитативного аналізу та силою, що — з погляду звичайного сільського розуму — можна порівняти з тим, коли лучникам на зміну приходить артилерія»[941]. І економіка, як могла, схопилася за цю можливість. Сучасна економіка — однозначно найбільш математизована суспільна наука, якщо її й можна прирівняти до якоїсь із дисциплін, то хіба тільки до фізики (а не до якоїсь із суспільних дисциплін, що було би більш очікувано). І справді: якщо ви розгорнете університетський підручник економіки (чи просто більшість наукових економічних статей) та потримаєте його на достатньо великій відстані від себе, щоб літери вже були нечитабельними, сторінки книги нагадають вам підручник фізики.

У першій частині книги ми намагалися показати, що економічне мислення в перебігу історії завжди перебувало під значним впливом різних філософських і релігійних течій та мало сильний етичний контекст. Економіка, як ми її знали з робіт батьків-засновників, була саме такою.

Втім, трохи пізніше, насамперед упродовж ХХ ст., економічна думка потрапила під сильний вплив зокрема детермінізму, механічного картезіанства, математизуючого раціоналізму та спрощеного індивідуалістичного утилітаризму. Під дією цих впливів економіка змінилася до такого стану, у якому ми її знаємо зі сучасних підручників. У ній багато рівнянь, графіків, цифр, формул... просто математики. І знайдемо лиш невеликі вкраплення з історії, філософії, психології чи уривків ширшого суспільно-наукового характеру.

Спалити математику?

У ХХ ст. математика повністю заволоділа економікою, особливо після наступу сучасних обчислювальних технологій, які можуть обробити величезну кількість даних, і цим самим дозволяють тестування нових гіпотез. До речі, цікаво, що це саме система централізованого планування економіки радянського блоку вірила в те, що зі зростанням комп’ютерних та математичних можливостей центральні планувальники зможуть замінити собою ринковий механізм, встановивши «оптимальні ціни». Математика мала стати інструментом для управління економікою.

Однак математизація поведінки людини на початку ХХІ ст. зумовлена не плановою економікою (зрештою, однією з причин її загибелі була саме нездатність запропонувати «оптимальну» поведінку людини), а, навпаки, економікою вільного ринку. У наш час найбільший акцент на математичне моделювання та економічні прогнози ставлять саме найрозвиненіші ринкові системи. Як економіка перейшла з моральної філософії в сферу сильно математизованої науки?

Майже сто років тому Альфред Маршал, один із батьків-засновників математичної економіки, наголосив, що економіка повинна бути не «засобом дослідження», а всього лиш мовою. Трохи нижче наводимо цитату людини, яка стояла біля витоків цілої епохи математизації мейнстрімової економіки:

У пізніші роки я ще детальніше досліджував ці правила: (1) використовуй математику радше як інструмент для запису, ніж як засіб для дослідження. (2) Почекай, якщо ти ще не готовий. (3) Переклади англійською мовою. (4) Додай приклади, які можна застосувати в практичному житті. (5) Спали математику. (6) Якщо ти не здатен виконати пункт чотири, забудь про пункт три. І останнього правила я дотримувався дуже часто... Я вважаю, що людина повинна намагатися не використовувати математику там, де чудово можна обійтися лише англійською мовою[942].

У своїй масштабній книзі «Principles of Economics», яка стала економічною біблією початку ХХ століття, Маршал опустив свої формальні системи до позиції звичайнісінького додатка. Втім, як пояснює його учень Кейнс, «він це зробив, щоб ні в кого не склалося враження, що математика сама по собі пропонує рішення, прийнятні в реальному житті»[943]. І погляньте — сто років після Маршала — саме це й сталося.

Математика в економіці

Всупереч попередженням Маршала, за останні сто років математизація людської поведінки що далі, то більше посилюється. У 1900 році французький математик Луї Башальє написав свою дисертацію про коливання цін акцій на паризькій біржі. Башальє зрозумів, що можна вважати впливи всіх менших учасників біржі незалежними впливами й застосовувати щодо них закон розподілу випадкової величини — функцію Гаусса[944]. Цю думку підтримав економіст і математик Ірвінґ Фішер, який ще 1906 року у своїй праці «The Nature of Capital and Income» заклав основи поняття, яке на півстоліття пізніше Пол Самуельсон, Юджин Фама чи Пол Кутнер назвуть the random walk («випадкове блукання»), пояснюючи флуктуацію цін на біржі[945].

Фішер заснував консультаційну фірму, яка збирала дані про різні акції, створювала індекси та давала поради інвесторам. У двадцятих роках фірма стала дуже популярною та фінансово успішною. Сам Фішер прославився, коли за десять днів до великого краху на Нью-йорк-ській біржі він стверджував, що акції надовго досягли стабільно високого рівня. Навіть статистика не допомогла йому передбачити чорну п’ятницю та наступну кризу в 1929 р., коли він, так само, як багато інших американців, утратив все своє майно, інвестоване в акції[946].

Однак віра в силу математики й статистики й надалі жила. У 1965 році Евжен Фама сформулював свою гіпотезу раціонального ринку. Після цього концепція раціональності й квантифікованості ринку стає на довгі роки основним напрямом дослідження сучасних економістів — аж до недавніх часів, коли концепція, базована на математиці, дещо постраждала від останньої великої фінансової кризи. І Алан Грінспен, багаторічний директор американського аналогу центрального банку (Federal Reserve) та великий прихильник вільного ринку та laissez-faire підходу, проголосив 23 жовтня 2008 р., що його ідеологія вільного ринку без будь-яких регулювань була помилкою[947]. Ніякі математичні моделі не допоможуть учасникам ринків акцій не допустити фінансового краху. Моделі завжди будуть недосконалими, і одна з причин такої математичної недосконалості полягає в тому, що поведінку людини не можна повністю умістити в математичні формули. Існує суттєва й важлива частина поведінки, яку ми ніколи не зможемо повністю опанувати, передбачити. Ірраціональність видається мені не відхиленням від «раціональної нормальності», а фундаментальною характеристикою.

І знову ж таки не йдеться про критику лише математики чи математичної економіки. Це просто прохання нагадати собі чи й усвідомити, що економічна думка набагато ширша, йдеться не тільки про вдосконалення моделей та краще й точніше застосування математики. Не завадить вивчати й сприймати економіку в ширшому контексті, якщо ми хочемо говорити про поведінку всіх людей загалом. І математика нам у цьому може стати дуже в пригоді, проте лише її буде замало. Математика в економіці — це наче верхівка айсберга. Під нею — набагато важливіші теми, зіткані з віри, яку неможливо змоделювати математично, з міфів, прогнозів, історій, ірраціональностей та емоцій. Одним словом, якраз ті теми, які ми намагаємося дослідити в цій книзі.

Але ж звідки тоді взялися такі сильні, суто математичні течії в економіці, і як мейнстрімній економіці вдалося вивільнитися з площини етики? Усю цю проблематику не вдасться осягнути повністю[948], тому ми обмежимося кількома прикладами та думками, які я вважаю цікавими та які гарно ілюструють окремі проблеми дезінтерпретації математичного дослідження в економіці. Я не хочу «боротися» з математикою, яку вважаю сильним і корисним інструментом та цікавим і складним предметом дослідження. Я лише хочу сказати, що ми, економісти, часто не знаємо, що саме своїми моделями говоримо, і часто так відбувається саме тому, що ми більше уваги присвячуємо (математичному) методу, ніж самій проблемі, щодо якої метод застосовуємо.

Цифра як метафізика

Початком сучасної математики дуже часто вважають відкриття, зроблені, зокрема, у царині геометрії у Давній Греції. Внесок давніх греків у сучасну математику — безперечний, зокрема й через велику кількість творів, що дійшли до наших днів[949], втім, математичними знаннями володіли й цивілізації набагато старші. Чимало абстрактних конструкцій, якими ми до сьогодні послуговуємося, зародилися, наприклад, ще в часи Вавилону. «Розділення кола на 360 елементів бере свої початки ще з вавилонської астрономії... Астроном Птоломей (ІІ ст. до н. е.) перейняв цю ідею у вавилонян»[950]. Вавилоняни використовували шісткову й десяткову системи числення і змішували їх без жодної системи (десь як ми сьогодні: хвилина має шістдесят секунд, так само як година хвилин, проте в секунді всього тисяча мілісекунд), їм були відомі дроби, степені й корені, вони вирішували алгебраїчні й геометричні рівняння, а на одній з табличок, що дійшли до наших днів, є рішення для системи з десяти рівнянь (здебільшого лінійних) з десятьма невідомими[951]. Щодо геометрії, вавилоняни знали константу Лудольфа (число Пі) та заокруглювали його до 3, чи точніше до 31/8.

Так само й давні єгиптяни, від яких греки багато чого запозичили, мали дуже прогресивні знання з математики та геометрії зокрема, що можна зрозуміти вже хоча б зі зведених ними будівель. Математика в усіх культурах майже завжди перепліталася з філософією і містикою. У євреїв цифра також мала дуже дивну історію. У Старому Завіті ми зустрінемо досить багато детальних цифрових описів різних конструкцій, що, на перший погляд, видається аж зайвим (інструкція до ковчега Ноя[952] чи перший храм[953]), деякі інші підрахунки, навпаки, аж надто неточні. Наприклад, при створенні світу слово Бог в однині постійно чергується з формою цього слова в множині, так само перед знищенням Содома та Гоморри навідуються до Авраама три істоти — однина й множина гостей постійно чергуються. І якщо ми вже згадали Авраама: крізь його копіткі переговори з Богом про обов'язкову мінімальну кількість праведних ми бачимо показовий приклад того, що насправді йшлося зовсім не про цифри ! зрештою, ніякого підрахунку десяти праведних не було, так ніби й домовляння щодо точної кількості юули абсолютно зайвими[954]. Тим не менше, щодо цифр «єврейська “наука”, гематрія (певна форма кабалістичного містицизму) базувалася на тому, що кожна літера абетки має певне цифрове значення, оскільки євреї використовували літери як символи для чисел. ...У пророцтві Ісаї (21:8) лев віщує падіння Вавилону, тому що літери в єврейському слові на позначення лева мають стільки ж літер, скільки має слово Вавилон»[955]. Зрештою, щось схоже ми знаємо і з часів Нового Завіту, де в книзі «Об'явлення» розраховують шельму: «Тут мудрість! Хто має розум, нехай порахує число звірини, бо воно число людське. А число її шістсот шістдесят шість»[956].

Та повернімося до Греції. «Рахунок, знамените відкриття, я знайшов», | говорить Есхіл у четвертому столітті до нашої ери вустами головного героя своєї п'єси — Прометея[957]. Греки справді вважали математику важливим філософським інструментом дослідження світу. Згодом у руках піфагорійської школи вона стала найважливішим інструментом, цифра навіть вважалася прапринципом самого космосу. «Цифри були їхнім першим засобом опису природи ... звідси походить піфагорійська доктрина «Числа — це все». Як говорить Філолай, відомий піфагорієць з п'ятого століття до нашої ери: «Якби не було чисел та їх природи, ніхто б не розумів нічого з того, що існує, чи то само по собі, чи в стосунку до інших речей ... Силу чисел можна помітити не лише в діях демонів чи богів, але й у всіх вчинках і думках людей, у всіх творах і в музиці»[958]. Справу піфагорійців продовжує Платон, який вважав споглядальне пізнання математично-філософської правди найкращою діяльністю, що веде до справжнього містичного пізнання. Як ми вже знаємо з попередніх розділів, засновник сучасної науки Декарт говорив те саме майже слово в слово. З тією лише відмінністю, що в математиці він не бачив жодних містичних знань, хоча повністю містика його теж не оминула.

Людина живе поетично

Через праці Декарта математика й механіка стали уособленням розуму, чи й більше — досконалої правди. Математика стала мовою, яку ми повинні використовувати, якщо хочемо виразити наукову правду, модель чи принцип. У сучасній економіці навіть діє правило, що моделі суспільства потрібно ткати пряжею математики. Економічна людина — це часто модуль, який невпинно підраховує маргінальні корисності та витрати, оцінює зиск, втрачений під час відпочинку, та дбає про оптимальну алокацію всіх ресурсів. Так у цьому світі вже досить довго не діють слова Гайдеґера «людина все ж живе поетично»[959]. У наш час людина живе математично. У сучасному світі домінує прихована думка, що чим більш математичною є проблема (чи її вирішення), то ретельніше, правдивіше, якісніше й «вище» вона стоїть у якомусь уявному рейтингу людського пізнання. Такі відповіді ми, на жаль, вважаємо більш релевантними й так би мовити реальнішими чи правдивішими.

Економіст П’єро Міні зауважив дещо цікаве. Ньютону потрібно було вирішити фізичну проблему, тому він підготував свій розрахунок. Він винайшов власну математику, яка б як інструмент підходила досліджуваним фактам, просто щоб спростити собі роботу й щоб краще було працювати з фактами. Однак економіка поводиться наче абсолютно інакше: створює власний світ (і людину) так, щоб вони підходили математиці. То що ж такого в цій математиці[960], що вона нам видається такою красивою і звабливою?[961]

Математика ні в чому не винна

«Багато чого з того, що ми хочемо знати про економічні явища, можна розкрити й описати без будь-яких технічних чи й математичних удосконалень звичайного мислення та складних обробок статистичних даних», — написав Йозеф Шумпетер[962] 1933 р. у статті для першого номера журналу Econometrica. У контексті його цитати я б хотів додати, що досить часто абстракція, хай як дивно, не може впоратися з доволі тривіальними операціями. Дуже влучно про це написав, наприклад, Джордж Берклі: «Найпростіші речі в світі, з якими ми найбільше знайомі й про які знаємо абсолютно все, здаються нам на диво непростими й незрозумілими, коли ми починаємо їх бачити абстрактно»[963].

Найбільше диво математичного мислення полягає в тому, що наш світ до певної міри й справді поводиться відповідно до цього абстрактного, суто людського винаходу. Чи принаймні справляє таке враження[964]. Греки знали про цю загадку й звертали велику увагу на те, щоб ці два світи (не) (поєднувалися). Тому що математика й числа мають такі характеристики: «Цифрові буття існують лише самі для себе, вони існують самі в собі, не вказують ні на що, нічого не представляють, не репрезентують, не маркують, не означають, окрім самих себе: вони повністю дані в думці, доступні інтелектуальній точці зору, їх можна пізнавати з них же самих»[965].

Пізніше відбулося «ототожнення природного світу зі світом геометричним ... професії, якими раніше всі гордували, які вважалися низькими — облік та бухгалтерія ... техніка та механіка — було не просто підвищено з низьких ремесел до високого мистецтва, але навіть до шляхетного статусу королівських наук математичних»[966]. Математика справді не винна, що її неправильно застосовують. Винними можуть бути помилково вибрані проксі, тобто замісні символи чисел, а також хибне застосування до реальної ситуації методу, який не підходить. Якщо впаде міст, то це помилка не математики, а будівельника, який неправильно нею скористався — і при цьому він міг не зробити жодної математичної помилки. У математиці не буває помилок, всі вони — від її неправильного застосування.

Математика—універсальна, проте, як і нову мову, нам потрібно вчити математику (її правила). У цьому її велика сила, втім, і небезпечна привабливість — коли вона починає вимагати більше, ніж їй належить. Часто саме надмірна гордість за позитивні властивості математики стає причиною того, що люди забувають про її слабкі місця, що, своєю чергою, призводить до певного «математичного пуризму», чи навіть «математичного екстремізму», який заперечує все з будь-якою мірою неточності чи суб’єктивності. Чиста математика, так само як економіка, не може бути лише доброю чи лише поганою (вона — і те, й інше).

Важливо зауважити, що навіть, незважаючи на свою універсальність, математика — не незмінна. Як і кожен створений конструкт, її потрібно заміняти, коли вона виходить з ладу. Якщо один механізм не справляється з тим, що ми за його допомогою хочемо робити, то вигадаємо новий. Ясна річ, певні частини математики, наприклад, алгебра — це лише мова, помічна тавтологія, інструмент, не варто сподіватися якогось дива. Однак геть інша ситуація — у підґрунті цієї конструкції. Час від часу нам потрібна «нова» математика, і довести це зовсім просто. Хоча б на прикладі парадоксу Рассела. Бертран Рассел продемонстрував, що тогочасні роздуми про множини призводять до небажаних (!) результатів. Іншими словами, і аналітична логіка підпорядковується глибшій, «інтуїтивній логіці» (хай яким парадоксальним здавалося б це словосполучення). Тому необхідно було сформувати нову теорію множин, у якій лише певні групи об’єктів можна вважати множинами[967]. Просто переставимо їх місцями так, щоб дійти бажаних висновків. Довелося змінити теорію, щоб позбутися парадоксу. Тобто питання не в тому, ми за чи проти математики, а в тому, яка саме математика нам потрібна.

Аналогічну ситуацію ми бачимо і в усіх інших науках. Ми вважаємо їх правдивими, аж доки не дійдемо до недостатньої / невирішальної проблеми/парадоксу. Після цього потрібно сформувати/ винайти новий підхід.

Математика зваблива

Захоплення вишуканістю математики прижилося в економіці, мов у безпечному причалі. Здається, найбільший недолік (чи пастка) математики полягає саме в її привабливості, яка спонукає нас використовувати її аж занадто багато. Вона ж виглядає такою вишуканою, стабільною, точною і об’єктивною.

І при цьому немає абсолютно нічого надзвичайного чи дивовижного у вишуканості математики, якщо ми усвідомимо собі, що йдеться суто про чистий витвір людини, який у реальності «не існує». Він не має жодного зв’язку зі зовнішнім світом — його потрібно доповнювати додатково, наприклад, фізикою, будівельною інженерією чи економікою. Сама математика — це абстрактний продукт нашої думки — ні більше, ні менше. Вона настільки досконала й елегантна, тому що саме задля цього її й було створено. Математика де-факто не справжня. Парадоксально, що саме в цій несправжній, абстрактній математиці ми шукаємо (і часто знаходимо) ключ до дійсності.

Математика — це чиста тавтологія. Одне твердження визначається через інше твердження, не маючи більше жодного іншого змісту. У цьому розумінні вона не наука, а абстрактний конструкт, мова, система випрацюваних (корисних) формул, які посилаються одна на іншу. Саме тому Людвіг Вітґенштейн, один із найбільших логіків минулого століття, може сказати, що «логічні висловлювання — це тавтології»[968] і що «логіка — трансцендентальна. Математика — це логічний метод»[969]. Так — математика лишається тільки методом, чиста математика (pure math) — беззмістовна. Бертран Рассел, один із найвизначніших мислителів у сфері логіки, математики й філософії, це передав найкраще: «Математику можна визначити як предмет, у якому ми ніколи не знаємо, ані про що конкретно говоримо, ані чи дане твердження — правдиве»[970]. Втім, не можна визнати заслугу економістів, що для абстрактної математичної мови ми знайшли цілу низку застосувань; однак хороший слуга може бути й великим обмеженням, тому, на жаль, і тут діє твердження Вітґенштейна: «Межі нашої мови — це межі нашого світу»[971]. Якщо ж математика стала мовою економістів, варто також рахуватися з наслідками, тобто що нею і обмежується наш світ.

Теоретична економіка має лише дві можливі «точки фіксації» в реальності. Перша — це механізм гіпотез, друга — емпіричне тестування результатів моделі. Однак в економіці часто стаються досить негарні речі. У моделі немає ані реалістичних передумов, інколи навіть її результати не збігаються з реальністю, до того ж ті самі «факти» можна пояснити двома абсолютно відмінними і суперечливими моделями. Що в такому разі лишається від математики? Лише середина, оптимістична підмножина математики та вищої статистики[972]. Як зауважує П’єро Міні, математика має тенденцію витісняти будь-яку ментальну конкуренцію та ставати некерованою, якщо за нею не приглядати. Дуже гарно це ілюструє така історія: «Платон нам демонструє, як Главкон, звичайний чоловік знатного походження, відкриває для себе в розмовах зі Сократом пристрасну любов до цієї чистої і невпинної діяльності математичної думки, любов, що вимагає деградації цілої низки речей, які він раніше цінував»[973]. Думаючи математично, ми впораємося з дуже багатьма речами, проте до багатьох інших аспектів нашого життя нам назавжди будуть зачинені ворота, заборонено вхід, а саме до тих речей, які ми не зможемо зрозуміти лише розумом. І хоч роздумувати над душею (чи любов’ю) тільки математично, звісно, можна, проте це може завдати більше шкоди, ніж принести користі. Якщо ж ми справді вважатимемо їх лиш математизованими, тоді світ емоцій, душі (і любові) опуститься для нас до нижчої онтологічної категорії.

Якщо вже ми заговорили про емоції, то, як підказує згаданий уже приклад з Главконом, математика теж викликає емоції (інтенсивну любов до чистого й незмінного математичного розрахунку) і її теж, принаймні за свідченнями Платона, можна любити, до того ж пристрасно. (Можна й ненавидіти, як ми добре пам’ятаємо зі шкільних років.)

Якщо математика позбавлена емпіричного підґрунтя, вона постійно норовить збивати нас зі шляху. Потрібно уважно стежити, щоб абстракція була в постійній конфронтації з реальністю. А в теоретичній економіці це дуже часто буває неможливим. Економістка Дейдра Макклоскі у своїй книзі The Secret Sins of Economics, окрім усього іншого, зважає й на той факт, що велика частина сучасної теоретичної економіки — це нічого більше, аніж інтелектуальна гра з передумовами. «Класична фраза економічної “теорії” така: “Якщо інформація симетрична, у грі панує рівновага”, або ж “якщо людина в ситуації такій, такій і такій має раціональні очікування, тоді існує економічна рівновага, на яку урядова політика не має жодного впливу,, ...Добре, а тепер уявіть альтернативний набір передумов[974]... У цьому немає нічого ані глибокого, ані вражаючого: якщо ви зміните передумови, зміняться і підсумки ... і так граємо знову, знову й знову, аж доки любі економісти не втомляться і не підуть додому ... я виразила своє захоплення чистою математикою і концертами Моцарта. Добре. Але економіка б мала досліджувати світ, а не абстрактні розумування»[975].

Економо-фокуси

У наш час багато економістів (і майже всі нефахівці) звужують поняття економіки до економетрії[976]. Однак все більше переконуємося, що економічні (й інші) модельні методи прогнозування спрацьовують «добре», коли реальність (випадково, чи за збігом обставин?) поводиться відповідно до моделей, тобто якщо вона особливо не відхиляється від минулих спостережень, на основі яких побудовано ці моделі.

Парадоксально, що зловживання математикою, принаймні в економетрії, часто призводить до затуманювання реальності. Як пише лауреат Нобелівської премії з економіки Василь Леонтьєв, «некритичний ентузіазм математичного формулювання дуже часто має тенденцію прикривати собою ключові змістові нюанси аргументації, яка ховається за фасадом алгебраїчної символіки й «упевненості» ... у жодній іншій сфері емпіричного дослідження [як в економіці] не застосовувався такий масивний та софістикований статистичний апарат з такими іррелевантними результатами ... більшість з них [економічних моделей] просто бездумно масово продукуються без будь-якого практичного застосування»[977]. На думку відомого чесько-американського економіста Яна Кменти, деякі з економетричних моделей, які використовують часові ряди, навіть «ще більше віддаляють економетрію від економіки. Наприклад, досить складно повірити, що економіст з відповідною освітою може сказати про формування ВВП лиш те, що це результат впливу часового тренду й випадкових (стохастичних) коливань»[978]. Девід Гендрі[979] дотепно критикує цей підхід, проаналізувавши вплив опадів на інфляцію у Великій Британії. Вплив цей, як виявилося, дуже вагомий. Кінцевий результат дослідження Гендрі виявився набагато вагомішим, ніж результати дослідження, у якому намагалися пояснити інфляцію за допомогою кількості грошей в обігу. Смішно, чи не так? На жаль, економічні аналізи дуже часто дають нам такі ж вартісні результати, проте щодо менш очевидно абсурдних речей. Як після цього ми маємо з’ясувати, що ці результати інтуїтивно погані, якщо наші інституції мовчать (чи ми їм ставимо неправильні питання)? Тому математика — це всього лиш важливий інструмент економіста. Однак він би мав володіти ширшими суспільно-науковими та історичними знаннями. Тільки так він може відрізнити «абсурдні речі» від «більш достовірних» каузальностей. Саме людська істота всередині нас самих відрізняє нас від комп’ютерів.

Очевидно, найгостріше економетрію критикували в 1980 р., коли Джефрі Захс, Крістофер Сімс і Стефен Голдфельд написали, що «можна зайти ще далі й проголосити, що академіки з лав макроекономістів не лише засумнівалися у конвенційних методах (макроекономічного моделювання), але буквально дискредитували їх. Практика використання економетричних моделей для прогнозування можливих наслідків окремих політичних рішень ... загалом вважається невиправданою, чи навіть головною причиною сучасних проблем»[980].

Правда важливіша за математику

Та повернімося від економетричного екскурсу назад до математики. Про математику дуже часто кажуть, що вона комплексна й незмінна, об’єктивна, не суперечлива. Смертельного удару цьому об’єктивному уявленню (яке стверджує, що можна описати всю реальність лише за допомогою кількох загальноприйнятих аксіом та правил, як слід використовувати аксіоми) завдав 1931 року уродженець міста Брно Курт Гедель. Він довів математично (дві теореми про неповноту), що в жодній із несуперечливих теорій, які використовують елементарну арифметику, ми ніколи не зможемо довести всі правдиві твердження. Простіше кажучи, не всі математичні питання можна підрахувати, знайти відповідь. Відтоді ми вже напевно знаємо, що існують сфери, які «правдиві, але недовідні». Навіть у математиці.

Один із прямих наслідків — це ще й те, що нам ніколи не вдасться довести все, що ми інтуїтивно знаємо (тобто якось відчуваємо), що це правда, проте ніколи не зможемо цього логічно довести. Очевидно, у нашої думки набагато ширший діапазон можливостей, як зрозуміти (не) правдивість тверджень, ніж методи, які можна описати формально. Результат Геделя унікальний тим, що він ударив, мов грім серед ясного неба, — і з результатами його теорем математики й філософи не можуть впоратися й до сьогодні. За словами Геделя, система може бути або неповною, або несуперечливою, або буде без логічних суперечностей, або ж не зможе описати все. Мати й те, й інше — неможливо, тому нам доведеться вибрати. І в чистій логіці діє правило, що потрібно зважати на обидва варіанти — і тут, на цьому острівці раціональності — нам доведеться змиритися з гармонією та комбінацією розуму та інтуїції, відчуття правди.

Про абстрактну (модельну, а отже, і математичну) незбагненність реального світу говорить і К’єркегор: «Можна вибудувати логічну систему, вибудувати екзистенціальну систему — неможливо»[981].

Краса не в детермінізмі й не у простоті

У ХІХ столітті панував детермінізм, тобто переконання, що розвиток світу визначений його сучасним і попереднім станами. Детермінізму складно змиритися з випадковостями, йому більше імпонує пояснювати ці прояви незнанням причин цих явищ. Ньютонівська фізика — це символ такого підходу. Квантова фізика суттєво послабила детермінізм, проте він залишився міцно зафіксованим в економіці. Зображення світу як системи рівнянь з вихідними даними та віра, що якщо нам вдасться уникнути зовнішніх потрясінь, то ми зможемо описати розвиток світу до кінця віків, — типові риси більшої частини сучасної економіки.

Однак людська поведінка досить часто — непередбачувана. Тобто детермінізм лиш частково належить до економіки, і саме в цьому полягає одна із принципових відмінностей між економікою та ньютонівською фізикою. На жаль, очікування необізнаної громадськості, часто підживлювані самими ж економістами, дещо відмінні. Економіст зі всіма своїми товстими книгами, рівняннями та похідними, Нобелівськими преміями та званнями в престижних університетах повинен вміти сказати, коли скінчиться економічна криза і які засоби — ліки — призначити, щоб вона скінчилася якнайшвидше. Та тільки це велика помилка. Економіка — це все ще наука суспільна, а не природнича чи точна, хоч інколи вона саме так і поводиться. Тільки те, що ми використовуємо багато математики, не зробить з нас точних науковців (зрештою, і нумерологи теж працюють з математикою).

До речі, понад півстоліття тому — мабуть, у всезагальній ейфорії після закінчення Другої світової війни — прийшов Джон Кейнс з пророцтвом: «Недалеко той день, коли економічні проблеми відійдуть на задній план, де їм і належать бути, а наші голови й серця знову будуть вирішувати питання, які справді мають сенс, — питання життя, стосунків між людьми, творення, діяння й віри»[982]. Навіть попри неймовірне зростання багатства цей день видається нам дуже далеким. І хоч у цьому й не можна звинувачувати математику, та я переконаний, що економіка, яка — унаслідок перебільшеної уваги суто до математики — часто лишає осторонь ширший суспільно-науковий підхід до суспільства (оскільки суспільство — це не лише економіка), і вдає, що вона розуміється на економічних процесах і суспільному контексті загалом, економіка, яка прикидається, що вміє передбачати майбутнє ... саме це трактування і треба звинувачувати.

Мудра людина підлаштується до світу навколо себе, немудра людина весь час намагається підлаштувати навколишній світ під себе. Тому прогрес повністю залежить від людей немудрих.

\ Джордж Бернард Шоу[983]

14. Майстри правди: наука, міфи й віра[984]

Що таке правда? З чого вона зроблена, яким із органів чуття ми її сприймаємо, яка її сутність? Чи має правда більше спільного з наукою, чи з поезією? Кажучи словами Леві-Строса: «Якщо дивитися в смислі абсолютному, то наука не хоче й не може стверджувати, що в неї є «істина», і це, безперечно, найважливіший принцип наукового пізнання. Наука не є і не хоче бути дефінітивною. Це експериментальна система звичайних дієвих гіпотез ».[985]

З правдою та сама проблема. Сучасна економіка користується для свого пізнання насамперед аналітичними засобами. Втім, правда не завжди аналітична. Нас оточує безліч таємниць, які ми намагаємося зрозуміти, проте наш аналітичний апарат не завжди нам це дозволяє. Тому й з цієї причини нам потрібно відступитися від нашого бажання пізнати всю правду з допомогою науково-аналітичного апарату. Це б мало спонукати нас поводитися набагато скромніше, ніж ми як науковці чи економісти досі були. Завдяки надзвичайному математичному апарату, створеному за останнє століття, вдалося переписати велику частину економіки з безпосередньо словесної мови на мову математичну. Так економіка стала набагато когерентнішою і — певним чином — точнішою. Тільки математика — це лиш мова. Мова, якою можна сказати далеко не все. Та й є ще одна, набагато важливіша річ: якщо ми починаємо розмовляти іншою мовою, то, значить, мали б ставити й інші запитання? Чи й наша увага тепер має спрямовуватися в дещо іншому напрямі тільки тому, що ми навчилися висловлюватися інакше, ніж раніше?

За останні роки мейнстрімна економіка повністю відійшла від початкових тем, пов’язаних із філософією і мораллю, і, навпаки, майже повністю загубилася в нетрях аналітично-технічного апарату. Тільки тому, що ми почали послуговуватися іншою мовою, ми змінили (чи щонайменше суттєво посунули) напрям, у якому економіка розвивається. Просто економіка надала перевагу нашому математичному чуттю, пожертвувавши математично-гуманітарним. Сама ж позитивна й описова економіка — якщо її залишити тільки на неї саму — може бути небезпечною і руйнівною. Вона змушує людину відійти від важливих фактів, власних поглядів, від добра та зла, змушує нас аж занадто перейматися неважливими чи й навіть неіснуючими цінностями; однак що найгірше, вона нехтує суттєвими частинами життя, які самі по собі просто так не піддаються (лише) математичному дослідженню.

Моделі [ідоли] — це ми

Ми бачимо речі не такими, як вони є,

Ми бачимо речі такими, якими ми є.

Талмуд[986]

Після введення певного абстрактного поняття (наприклад, гравітації), яке стає загальноприйнятим, змінюється і наш світ. Після переконливого заведення абстракту наш світ починає сприйматися крізь цю призму. Філософ математики Кольман дійшов висновку, що «як раціональні, самодостатні істоти ми — не лише продукти, але також і співтворці реальності. Науковці, включно з математиками, систематично забувають про цю обумовленість своїх тверджень»[987]. Наукова теорія, модельне пояснення світу, стає невіддільною частиною «реальності» самої. Кожна теорія — це, власне, ідеологія (і термін ідеологія я тут використовую без будь-яких негативних конотацій). Іншими словами, кожна інтерпретаційна рамка формує ідеологію (яка, природно, не повинна бути політичною). Найуспішніші ідеології — це ті, існування яких ми не усвідомлюємо, не знаємо про них, а тому ми ніколи не здогадаємося почати в них сумніватися. Тому на полі боїв різних поглядів перемагає та ідея чи ідеологія, яка настільки глибоко в нас укоренилася, що здається нам «вічною».

У цьому контексті ми — довершувачі створення, аналогічно до того, як у книзі Буття Адам отримав завдання назвати тварин, і цим самим де-факто упорядкувати світ щодо відповідних (аристотелівських) категорій. Ми просто не здатні сприймати світ без інтерпретаційної рамки, в яку ми віримо (нам доводиться й долучатися до її формування). Сюди пасує приклад Вітґенштейна, який сказав, що й око, яке спостерігає за світом, лишається його частиною, хоча й не бачить самого себе. У нашому випадку око — це і є якраз інтерпретаційна рамка, крізь яку ми бачимо світ. Як говорить Девід Г’юм: «Саме на прикладі математики добре видно, що ні в світі, ані в мові не існує будь-яких наперед визначених, натуральних чи природних фактів, тобто що спершу потрібно визначитися з теорією, над якою можемо відкривати факти, що, зрештою, означає також і те, що все могло бути абсолютно інакше»[988]. Факти й «об’єктивна реальність» — fuzzy, тобто розмиті, неоднозначні, вони напрошуються на безліч різних інтерпретацій. Тому досить просто стається, що економісти, які дивляться на одні й ті ж дані й одні й ті ж статистики, зроблять абсолютно відмінні висновки.

Ми використовуватимемо цю рамку (навіть усвідомлюючи її недоліки) аж доти, доки не вдасться когерентно вибудувати нову рамку, створити, так би мовити, «новий світ» (його нову інтерпретацію). Наприклад: упродовж кількох століть світ «поводився» гравітаційно. Абстрактне поняття «гравітації» не мало конкурентів, ніхто в ньому не сумнівався, тому що (на певному рівні необхідного спрощення») вона достатньо собі діяла. Ми запитали в реальності, чому предмети падають у напрямку до землі, і самі ж на нього відповіли терміном гравітація. І нам цієї відповіді (до певного часу) було достатньо. Словами Геґеля: «Для того, хто дивиться на цей світ крізь решето раціональності, реальність і буде раціональною»[989].

Подібні закономірності діють і в економіці. Здогадки чи гіпотези (тут необхідно наголосити, що захоплива більшість наших ввідних здогадок залишиться непроговореною) — це де-факто лиш способи мислення чи погляду на світ. Світ сам по собі, без спостерігачів — хаотичний. Коли наша здатність думати за моделями (тобто моделі в нас, а не в світі) нам допоможе дивитися на світ розумом. Конструкт (математична формула, принцип, закон), відповідно до якого світ «поводиться», полягає не в самому світі, а в нас. Саме наша думка, наша фантазія організовує світ у теорії та моделі. Кожна велика модель, система, яка визначає собі за мету стати світоглядом (пояснити, як і чому суспільство, людина чи феномен діють так, як діють), завжди залишиться лиш конструктом, кутом зору, думкою. Кожна теорія — це більше чи менше корисна фікція, або ж, якщо хочете, історія, міф. І ми не знаємо, чи цей міф правдивий (наші здогадки — не реальні), але все одно віримо, що нам ця теорія скаже щось правдиве про світ навколо нас.

Модель — це образ чогось, причта (модель замку, комп’ютерна модель водної поверхні, модель великого тріску тощо). Чи, можливо, йдеться про моделі в значенні моделей (натурниць) у мистецтві чи моді? Іншими словами, які саме моделі ми використовуємо для зображення реальності? Ми змінюємо економіку відповідно до наших моделей, чи створюємо моделі відповідно до реальності? Різницю видно вже на перший погляд: справжній замок, водна поверхня, і/або весь фізичний світ не змінюються під впливом фізичних моделей. Проте справжня економіка піддається впливу економічної науки. Наприклад, економічна теорія впливає на очікування особистості, а цим самим і на його поведінку. Це ще одна причина, чому таким важливим є вибір певної економічної теорії.

Вибери собі свою віру

Моделям an sich (самим по собі) не під силу нас переконати; майже кожен світогляд має власний легіон досить функціональних моделей. Тобто вибір економічної моделі залежить від того, наскільки потужним світоглядом апріорі володіє людиною. Це дано тим, що парадигматика, вихідні точки, аксіоми цієї моделі не доводяться, проте людина обирає таку модель, яка найкраще відповідає її світовірі, до того ж і у здогадках, і у висновках. Наш вибір дуже часто буває ірраціональним та емотивним, він виходить з апріорних симпатій та сподівань чи очікуваних результатів моделі. Тобто моделі приймаються не на основі їх співвіднесеності з реальністю (жодна з них не реалістична), а на основі співзвучності з уявленням про світ, римо-ваності зі світоглядом, у який ми віримо чи (частіше) хочемо вірити (а це суттєва різниця). І позитивні (тобто описові) моделі — вони в своїй основі нормативні. У цьому розумінні економіка — це теж віра, віра в аксіоми, які не доводяться, у які потрібно просто вірити. В екстремальному розумінні економіка теж стає релігією чи її додатком[990].

Ситуація з моделлю та сама, що й з притчею. Якщо в Біблії написано про Ісуса, що він — Лев з Іудеї, то, очевидно, під цим мається на увазі зовсім інше, ніж те, що в нього золота грива, він хижак і живе в середньому десять років. Кожен абстракт повинен дбати про свій контекст, свої обмеження, далі за які не можна виходити, бо інакше він стає небезпечним. Кожен абстракт, доведений до кінця, стає абсурдним. Теоретична економіка — це набір історій, казок для дорослих, розказаних дорослими людьми науковим (дорослим) способом. Так, хоч наукова розповідь у певному значенні й відрізняється від казок і міфів (робота з редагованими фактами), проте мають вони й багато спільних рис (потрібно залучати фантазію, динаміку оповіді, правдоподібність на певному рівні абстракції тощо). Ми знаємо, що правда[991] ховається в обох, та все одно вони — всього лиш фікція.

Історія про гравітацію Ньютона поступилася історії про теорію відносності[992]. Те саме відбувається зі школами в економіці. Хто знає, у якому напрямку розвиватимуться міркування економістів у майбутньому? Економіст мав би сприймати реальність покірно. Ця покора прямо суперечить усім намаганням пояснити будь-яку людську поведінку одним-єдиним принципом, що дуже часто намагаються зробити молоді економісти. Економічні моделі живуть в абстрактному світі, який не зважає на відмінний контекст (культурний, суспільний, історичний чи релігійний). Економіці досить часто бракує цього контексту, про який ми говоримо. Але чи можна вивчати поведінку людей без розуміння цього контексту? Усе ж таки саме цей контекст огортає кожне правдиве чи неправдиве твердження і в принципі дає можливість бути правдивим чи брехливим[993].

Собор із риштувань

Якщо ми так часто говоримо про фізику, у якій економіка вбачає свій зразок, доречно буде подивитися й на основні методологічні відмінності між обома науками. Фізика використовує абсолютно іншу логіку припущень: свої припущення вона вибудовує, мов риштування, які допоможуть закінчити будівництво, а після того, як за допомогою цих штучних направляючих та пристосувань храм буде зведено, риштування знімуть. Наприклад, вимірювання часу вільного падіння лише за висотою падіння, без урахування маси тіла чи форми об’єкта, що падає (пір’їна чи камінь), свого часу стало геніальним кроком до абстракції, яка багато що спростила. Проте в реальних розрахунках уже потрібно враховувати тертя повітря, якщо ж ми хочемо реально дізнатися, камінь чи пір’їна швидше впаде на землю. Застосовуючи формули в реальному житті, потрібно відійти від абстрактних припущень і повернутися назад на землю. Конструюючи модель, нам треба трохи відірватися від реальності, а застосовуючи цю модель на реальних умовах, потрібно знову абстрагуватися від моделі (кінець фікції, потрібно враховувати й позамодельний контекст). Необхідно прибрати риштування, щоб дізнатися, що під ними лишилося.

А от в економіці не можна прибрати риштування навіть ex post — без них уся будівля відразу ж завалиться. Тому ми будуємо собор з риштувань, який лишається всередині де-факто порожнім. Що би сталося з основним напрямом теоретичної економіки, якби раптом зникло модельне припущення про homo oeconomicus? Якщо ми знімемо наші риштування припущень, собор відразу ж завалиться — або ж з’ясується, що наш пишний кафедральний храм ніколи не існував, або ж що мова йшла про собор зі самих риштувань, майже як в історії про нове вбрання короля. Риштування — це не будівля. Про риштування (тобто інструмент, який допоможе нам дістатися до важкодоступних місць конструкції) говорить і Вітґенштейн: «Речення конструює світ за допомогою логічного риштування, а тому, коли речення правдиве, з нього можна побачити, як стоять справи з усім логічним. З хибного речення можна робити висновки»[994]. Ідеться про риштування, а не про саме будівництво. І все залежить тільки від того, як ми ці риштування використаємо. Самі ж по собі вони не мають жодного значення. Як ми вже бачили в попередньому розділі, Альфред Маршал, один із батьків новітньої економіки, вимагав спалити математику (економіку з риштувань) відразу після того, як роботу з нею було завершено.

Часто в економіці відбуваються досить неприємні речі. У моделі немає реалістичних передумов, а результати лиш складно можна протестувати, особливо якщо вони по-попперівськи сфальсифіковані[995] (наприклад, модель homo oeconomicus). Що ж у такому разі лишається економіці? Цей ефект можна дуже часто помітити на моделях, висновки яких де-факто збігаються з припущеннями (як інакше...). Припущення та аксіоми ми вибираємо відповідно до того, якого висновку хочемо дійти.

Поза методологією — до містери інспірації

Однак якщо ми хочемо створити нову парадигму, необхідно, як це зробив Ейнштейн, позбутися конструкту старого. Втім, до нового методичного підходу потрібно набагато більше, ніж просто правильне застосування методології. Спершу треба докорінно позбутися попередньої методології та наважитися думати над чимось абсолютно новим. Дорога до нового сприйняття світу веде тільки через прощання з наявним. Необхідно використовувати сходинки Вітґенштейна, вилізти по них, а потім знову закинути[996]. Не існує іншого методу винаходження чогось нового. Метод (а з ним і весь науковий дискурс) представляє лиш вторинний процес пізнавання.

Перші переломні відкриття в пізнанні з’являються на світ лише завдяки тому, що вони відкидають, ламають та порушують старі методи. І все це відбувається за допомогою інспірації. Вона приходить у царині муз, снів, мистецтва чи видінь (що сталося, наприклад, з фараоном чи Декартом у їхніх снах). Іншими словами — у сфері емоційній, а не раціональній. Недарма ж кажуть, що ідея вдарила в голову (як може вдарити нападник). Коли до нас приходить ідея, вдаряє нас, нам «роз’яснюється». «Ми не говоримо, що створили думку, але що прийшла ідея», — пише Геффернанова[997], і продовжує дотепним спостереженням, описуючи досвід багатьох науковців, до яких інспірація приходить у формі трьох В: Bus, Bath і Bed (тобто автобус, ванна і ліжко)[998]. І тільки у вторинному процесі настане перевірка розумом цієї ідеї. І якщо ми не здатні помістити нову думку в контекст інших думок (читай з іншою системою пізнаваного), то її відкидає або сам автор ідеї, або ж її критики. Відкрити явище означає узгодити те, що нам явилося, з іншими явищами, пізнаними раніше[999]. «Речення мусить подавати новий зміст за допомогою старих висловів», — говорячи словами Вітґенштейна[1000].

І на процес відкриття можна дивитися з перспективи «застигання» емоцій у сфері розуму. Перші віяння нової теорії — це сила, що змушує рухатися вперед не лише економічну теорію, і тільки після нового відкриття відбувається затвердіння теорії в методі (часто це роблять вже послідовники цього мислителя). Тож можна сказати, що нові думки приходять до нас постійно — але ми їх відкидаємо, бо не вважаємо їх розумними. Насіння (інспірація) падає на неродючий (контекстуальний) ґрунт. Іншими словами, цілком імовірно, що думка про те, що час — відносний, спадала на думку багато кому з нас у різних ситуаціях, однак лише Ейнштейн зміг цю «дурість» (іншим, думки яких циркулювали в рамках ньютонівської традиції, тобто майже всім, це точно здавалося дурістю) перетворити в конструктив, який виявився здатним продовжити попередню традицію.

Якщо скористатися прийомом порівняння зі всіма його обмеженнями, можна було б порівняти емоційну інспірацію з двигуном машини, а розум — з усіма іншими її частинами: гальмами (які приборкують енергію двигуна), кузовом (який тримає все вкупі) чи ходовою частиною (яка дає можливість самостійно рухатися в заданому напрямку, тому що двигун сам по собі рухатися вперед не може). Емоційна інспірація та розум — два полюси м’якого й затверділого (нового й включеного) враження, вони живуть у симбіозі, так само як і будь-яка машина «на ходу» не може існувати без налагодженої спільної роботи всіх її частин. Сам двигун нікуди нас не відвезе, так само й кузов без двигуна. Щоб нам захотілося розігнатися на машині, ми маємо бути впевненими, що можемо управляти й гальмами. Одна рука в долоні не плеще. Розум необхідно доповнювати (підживлювати) інспірацією, а інспірацію має коригувати (тримати землі, гальмувати) розум. Як говорить Еванс: «Знання розвивається у процесі знаходження нових концептів. Тільки як можна дізнатися, який із концептів ! важливий? ... Слава науки залежить саме від геніальності фантазії»[1001]. І як пише Вітґенштайн у передмові до свого «Трактату»: «Цю книжку, мабуть, зрозуміє тільки той, хто вже сам колись передумав висловлені в ній чи принаймні подібні до них думки»[1002].

Залізну логіку потрібно доповнювати м’якою містерією інспірації (про яку говорить Рассел)[1003]. Проте зворотно для закріплення інспірації та включення її в комунікацію нам потрібен метод. Нам необхідно, так би мовити, осідлати інспірацію методом, проте ми не можемо викликати її методом. У подальшому дослідженні ми можемо (але не повинні) зв'язати початкову інспірацію академічною методологією, але цей процес уже вторинний | це частина науки, але не вся наука. Нова система, нова інспірація, завжди створює собі правила «з нуля» і завжди, без винятків, сама. Не існує жодної апріорі методологіїнаукового дослідження. А якщо така й виникне, вона буде структивною. Немає наукового підходу до науки.

Пророки сучасного віку

Завдання кожної науки — творити прогнози.

Оґюст Конт[1004]

Якби можна було вирахувати, як виглядатиме ринок у майбутньому, майбутнє б більше не було невизначеним. Не існувало б ні підприємницьких втрат, ні зисків. Люди очікують від економістів умінь, що перевищують можливості будь-якого смертного.

Людвіґ фон Мізес[1005]

Якби ми шукали пророків ХХІ ст., довелося б видивлятися їх серед економістів. Саме вони сьогодні найчастіше передбачають майбутнє, і таким чином виконують ту роль, яку в античному світі відігравали провидці (оракули). Та тільки є проблема — віщування їм особливо не вдається й справді важливі речі вони не можуть передбачити. Люди це відчувають, але все одно їм вірять. Чому ж економісти так помиляються? І чи зміниться це колись?

У Давньому Римі довгий час правда належала суто поетам. Поеми «Іліада» та «Одіссея» Гомера були однією з багатьох можливих відповідей на питання штибу «Якою ж є людина?» «Боги — вони які?» «Звідки взялися наші закони?».

Поведінка героїв у цих історіях та інтерпретація поета їхніх вчинків значною мірою формували суспільну думку в оцінці характеру людини та богів. З приходом Фалеса правда майже повністю перейшла в руки філософів, а після Аристотеля — і науковців, утім, поезія та епос все ще утримували якусь роль у трактуванні світу. Зараз нам здається, що поняття на кшталт ненауковість, суб’єктивність чи вигадка стали ледь не образливими словами, прикриваючись якими ми дуже швидко відмовляємося від багатьох можливих способів опису реальності. Економісти між цими описами займають привілейоване становище. Чому?

Остання економічна криза продемонструвала, що економісти просто не вміють передбачати реальність. Нам не вдалося з’ясувати ні те, коли почнеться криза, ні її масштаби. І хоча економісти порівняно часто отак помиляються, вони все одно змушені складати прогнози чи й просто самі наполегливо намагаються це робити — на відміну від інших суспільних наук. Соціологи, політологи, юристи, психологи чи філософи особливо не пориваються передбачати майбутнє, щонайбільше пропонують якісь власні візії. Чому економіка не може бути так само стриманою? Навіщо всі ці до десятих відсотка (не) точні прогнози ВВП, інфляції, безробіття чи цін на квартири? Окрім того, що просто на такі прогнози є попит, напрошується й інше пояснення: економіка знову демонструє очевидне прагнення якомога більше уподібнитися фізиці, тобто точній науці про мертві об’єкти, яка, мабуть, має найбільше спільного з прогнозуванням майбутнього.

І хоча ми хочемо пояснювати майбутнє, досить часто ми не здатні пояснити навіть минулого. Філософ Карл Поппер колись написав книгу «Слава й занепад історизму», в якій він доходить висновку, що пояснити причини минулих подій практично неможливо. Або ж: ми можемо надати буквально будь-яку кількість різних «пояснень». За прикладами ходити далеко не треба: економісти досі не можуть дійти згоди щодо причини великої економічної кризи 1929 р. І навіть не можуть домовитися стосовно того, чому ж вона скінчилася. Так само ми не здатні визначити, що спричинило кризу останніх років, хоча ми й відчули її на власній шкірі.

Про-гностики та пророцтва, що самі себе унеможливлюють

Перша велика — і це досить таки зрозуміло — проблема полягає у тому, що все ж доволі складно прогнозувати непрогнозоване. Уже хоча б зі самої сутності речей: якби можна було передбачити майбутнє, воно просто не було б непередбачуваним. Уважні спостерігачі подій (байдуже, фізики чи економісти) можуть визначити тренд і продовжити його. Але ми не можемо передбачити події. Ми можемо сказати, що має статися в модельному випадку, та світ — не модельний.

Для передбачення майбутнього у нас є й чарівне закляття — ми щоразу говоримо ceteris paribus[1006]. Тобто «за умови, що більше нічого не зміниться». Окрім того, що це звучить як абракадабра, варто також визнати, що реальність буває ceteris non paribus (за інших рівних умов). Наприклад, часом стається, що сотні тисяч економістів пильнують геть не ті величини, а жменьці тих, хто вказує на біль-менш релевантні величини, ніхто особливо не вірить.

До того ж кожен справжній пророк несе з собою і своє пророче прокляття. Згадайте лишень біблійного пророка Йону, який не хотів пророкувати, тому його в морі проковтнула велика риба. Через кілька днів вона виплюнула його на берег Ніневії — міста, падіння якого він мав передбачити. Йоні не хотілося пророкувати місту темне майбутнє. Але, увага: люди взяли близько до серця його застороги (хто б чекав?) й покаялися. У цієї історії був щасливий кінець для всіх, окрім Йони: адже нічого не сталося! Саме тому, що повідомлення Йони було правдоподібним, люди прийняли близько до серця його застороги й пророцтво не справдилося, місто лишилося неушкодженим. А Йона потім почувався як король дурнів.

Ідея цієї історії всім зрозуміла: ми недооцінюємо більшість справді хороших пророків. Чому саме, дуже добре пояснює Нассім Талеб у книзі «Чорний лебідь»: якби 2001 року знайшовся хороший аналітик з міжнародних питань та експерт з тероризму, який би зміг дізнатися, що за атака готується на Сполучені Штати, і якби зумів вигадати дієвий профілактичний захист та у всьому переконати своїх підлеглих, що б сталося? Нічого, тому що надані ним дані не дали б передбаченню здійснитися. І люб’язного (справжнього) пророка, у ліпшому випадку, забули б. У гіршому — він би увійшов в історію як воєнний провокатор, залякувач і найнепотрібніший регулювальник усіх часів. Адже саме через нього нам би довелося упродовж багатьох років роззуватися в аеропортах і проходити через вкрай принизливі контролі безпеки...

Це як принцип «пророцтва, що само себе виключає»: адже дуже часто «правдиве» пророцтво не збувається. Якщо ми здатні відгадати проблему наперед, вона в принципі не повинна настати. Йдеться про повну протилежність відомого принципу із суспільних наук, який ми називаємо самовиконуване пророцтво. Втім, проблема в тому, що ми ніколи не знаємо, який з цих двох принципів переважить. Часом засторога несе з собою саме те, перед чим застерігає, а часом і взагалі справа не доходить до його здійснення. Коли людина, якій ми довіряємо, у спокійні часи почне кричати «Криза, криза!», це може викликати психологічний ефект лавини, що й спричинить кризу. Або ж, навпаки, випередить кризу так, що зверне на неї увагу й люди з часом змінять свою поведінку. І лише зрідка ми зможемо наперед дізнатися, що ж за конкретна ситуація перед нами.

Якщо вже ми заговорили про пророцтва: цілком імовірно, що нашого майбутнього не знає і сам Господь Бог, принаймні теологи й досі щодо цього сперечаються. Найправдоподібнішим видається висновок Альфреда Вайтгеда, одного з найвизначніших філософів і теологів (а також математиків) минулого століття, який стверджує, що майбутнє — радикально відкрите, навіть для Бога. Якби Бог знав, що Єва й Адам скуштують плід із забороненого дерева, чому б він потім на них сердився? Пророцтва Старого Завіту — це зовсім не детерміністичне зазирання в майбутнє. Це радше засторога й стратегічна зміна можливого розвитку, насамперед такого, що вимагатиме певної реакції. Якби реакція була правильною, прогноз ніколи б не справдився. Тож щодо майбутнього ми не можемо бути оптимістичними чи песимістичними, можемо бути лише містичними.

Блиск і убогість футуризму

Хоча якби ми справді могли, чи хотіли б знати майбутнє? Чи любили б ви когось, якби знали, що через кілька років ненавидітимете один одного, якби бачили це, як на долоні? І чи часом не невпевненості треба дякувати за велику кількість наших професій? Мені пригадалася красива сцена з «Путівника галактикою для космотуристів»: філософи вирішили страйкувати, тому що геніальний комп’ютер швидко й однозначно вирішив проблему «всесвіту, життя і взагалі», тож мислителі почали боятися, що втратять свою роботу[1007].

Так само й з невпевненістю. Чи існували би біржі, якби наперед було відомо, як далі розвиватимуться ціни? Або ж інший приклад: скільки вже грошей (скільки мільярдів доларів?) інвестовано в дослідження подальшого розвитку цін на нафту? Хто сюди щось крапне, того багатство не мине. І все одно вдається «влучити в ціль» лиш випадково.

Я розумію, що всі б хотіли знати, який кінь переможе в перегонах. Але якби це було відомо, можна було б перегони й не розпочинати. Хоч ми й лаємо досить часто таке невизначене майбутнє, втім, саме завдяки йому ми можемо прожити багато прекрасних моментів.

Як бачимо, пізнання майбутнього — марна справа. То чи не краще лишити майбутнє майбутньому й зосередитися на тому, що «тут і зараз»? Не краще. Адже думки про майбутнє — це conditio sine qua non життя людини. Без майбутнього життя б не мало сенсу. Без майбутнього сенсу не матиме навіть теперішнє. Один із найвизначніших чеських філософів Ладіслав Гейданек пише: «Погляд уперед, у найближче й віддалене майбутнє, — це невід’ємний елемент найправдивішого бачення сучасності, справжню суть якої можна зрозуміти лише в контекстах, які приходять і прийдуть»[1008]. Якщо ми хочемо знати дійсність, нам доведеться бачити перед собою і минуле, і майбутнє. Дійсність сама по собі не несе жодного значення.

Ми протистоїмо радикально відкритому майбутньому й намагаємося якось змиритися з призначеною нам долею. І провидці постійного росту, й пророки економічного армаґеддону оперують при цьому тими самими статистичними цифрами. І відповідно до своїх настанов вони виводять з них то надію, то її пряму протилежність.

Теорія мереж та примирення розуму з почуттями

Розходження між розумом та почуттями на практиці майже не трапляється.

Яна Геффнернанова[1009]

Мене завжди дивувало, що одні ментальні процеси ми приписуємо емоціям, а інші — раціональності. Та чи не висновується одне й інше з одного й того самого принципу, хоч вони й здаються протилежними феноменами? Чи існує спосіб, як побудувати міст над (можливо, лиш уявною) прірвою між розумом і чуттєвістю? Як подолати протистояння між суб’єктивними й об’єктивними фактами? Як остаточно примирити релігію, віру й міф — з одного боку — й науку, доказ та парадигму — з іншого?

На самому початку нашої прикінцевої медитації (за декартівською термінологією) ми облишимо чіткий дуалістичний розподіл на раціональне й емоційне. Облишимо дискурс Г’юма про те, чи «розум — раб емоцій», чи навпаки. Облишимо також конструкт homo oeconomicus, безперервна максимізація корисності якого приводить і до невпинної раціональної оптимізації. Повернімося до homo sapiens.

Чи може існувати система, у якій розум не протистоїть відчуттям, почуттям та емоціям — тобто цілісна система, континуум, який сам себе потребує і доповнює? Насправді в реальності не існує раціонального конструкту без бекґраунду відчуттів. Усе — це лиш частини єдиного, раціонально-чуттєвого континууму. Єдина відмінність між раціональною (чи раціональнішою) частиною цього континууму та її чуттєвим антиподом — це рівень підтвердженої рекурсивності, тобто певне емпіричне чи загальносуспільне підтвердження цього відчуття. Нові, оригінальні й нетривіально класифіковані відчуття здаються нам «м’якими емоціями», тоді як повторювані (суспільно) підтверджені емоції ми сприймаємо як раціональні конструкти. А що як «розум» — це лиш «затвердла» повторювана емоція, а емоція — це лише «м’яка» чи «свіжа» раціональна заувага? Між цими екстремальними точками простягається ціла шкала перехідних, раціонально-емоційних відчуттів, які «твердіють» і «старіють», тобто не можна навіть приблизно визначити, чи йдеться про відчуття, чи про емоційну реакцію, чи про раціональну. Ми можемо сумніватися в емоційному як чомусь нестабільному й про що складно розповідати, тому що новизна вражень — річ екстремально суб’єктивна, а на позначення багатьох свіжих вражень у нас точно ще немає слів.

Тільки з часом цей досвід «об’єктивізується» (якщо він повторювано сприймається багатьма людьми) та стає частиною чого, що ми вважаємо стабільним і об’єктивним. У ранніх культурах, коли ще було мало визнаних усім суспільством рекурсивних, а значить і затвердлих емоцій, ці протиріччя не були такими виразними, як сьогодні, коли людство пішло набагато далі в утвердженні певних історій чи конструктів.

Візьмімо хоча б екстремальний приклад математики як загальновизнаної вершини раціональності (у якої де-факто немає емпіричного змісту, попри те, що навіть у витоків зародження одиниці стояли відчуття, бо математика, зрештою, — це система абсолютно абстрактних символів, у яких немає емпіричних супротивників; свої реальні прив’язки до реальності вона шукає вже ex post, тобто в застосуванні — наприклад, через економіку чи комерційні розрахунки). Рівняння, де один плюс один дорівнює два, здавалося нам при першому знайомстві з цим фактом (у дитинстві чи при відкритті цього конструкту) настільки емоційно неважливим і незрозумілим, як і будь-яке інше сприйняття. А математика спершу була лиш емоцією. І цієї емоції нам потрібно було вчитися (так само, як і сьогодні цього вчаться учні в перших класах загальноосвітньої школи). І лише через постійне повторювання і завдяки успішній суспільній конфірмації цього факту (що один плюс один і справді все ще дорівнює два) ця емоція поступово застигала, аж доки вона не перетворилася на міцну й надійну конструкцію, яку ми навчилися використовувати безпечно й без необхідності повторно її перевіряти. Емоційне враження від повторюваних підтверджень затверділо, раціоналізувалося.

Завдяки наміченій (корисній) абстракції поняття одиниці, знака плюс, двійки та знака рівності набули реального значення, яке ми спостерігаємо в реальному світі, проте світ сам по собі цими термінами не оперує (як не містить і жодних інших абстракцій). Ніхто з нас, власне, не бачив ані одиниці, ані двійки. Ми могли бачити два яблука чи дві груші, і одна з речей, що об’єднує ці множини, це й число два. Але сама двійка в світі не існує. А тим більше інші математичні знаки (спробуйте-но собі уявити мінус два). Це символи, значення та правила, які нам потрібно вивчити. Ми безпечно сприймаємо справжні об’єкти реального світу в термінах абстрактних одиниць, плюсів та знаків рівності (кількість груш чи яблук та їхню кінцеву суму). Таким чином суб’єкт, який сприймає, формує собі інтерпретаційну рамку (у нашому прикладу — математичну), крізь яку він здатен бачити світ, спростити його, а цим самим і вирішити. Раціональність не означає нічого більше, ніж затверділу емоцію.

Приклад з протилежного полюса досвіду представляє щось буттєво конкретне і унікальне, суб’єктивне. Можемо розглянути любов чи дружбу. У перші моменти цієї сильної емоції ми не знаємо, як її класифікувати, особливо, якщо це з нами сталося вперше, тому що ми проживаємо досвід чогось цілком нового й іншого, у нас буквально не вистачає на це слів. (Слова можливі лиш у системі загальносуспільного враження, яке проживають щонайменше двоє членів, при цьому вони з’ясують, що їхнє одиничне враження — подібне, чи має подібні прояви. Слова не виникають для одноразових суб’єктивних досвідів.) Лише згодом ми знаходимо в своєму проживанні елементи, про які ми чули чи читали, і хочемо (чи змушені) узагальнити своє індивідуальне й неповторне враження до рівня терміна, який уже існує і з яким зустрілися й інші члени суспільства. Усі любові й усі дружби — різні й не схожі, суб’єкти, приймачі емоцій, не отримують однакових вражень чи відчуттів (їх не можна порівнювати). Хай там як, якщо люди проживають відчуття, які викликають співпереживання чи розуміння в інших людей, вони здатні знайти абстрактні слова для опису своїх неповторних вражень, які змальовуватимуть дещо подібне. Таким чином суб’єктивна емоція заокруглиться до найближчого вербального загальносуспільного знаменника, загальної емоції. Навіть один захід сонця відрізняється від іншого, всі вони — унікальні, проте ми здатні описати пережите нами одним терміном, який зможе виразити всі заходи сонця, які тільки бачило око людини. Численність події разом з потребою проговорити пережите формує в певних ситуаціях (але не у всіх!) повторюваний досвід, який отримує своє ім’я та стає абстрактним поняттям. Тобто чимось затвердлим, чим можна оперувати. Так відбувається абстрактне (бо йдеться про мову) та об’єктивне заокруглення унікального суб’єктивного пережитого враження. Наша мова — це «лінгвістичне заокруглення» суб’єктивної емоції до найближчого можливого поняття.

Навіть такий емоційний досвід, як любов чи дружба, з часом тверднуть, після багаторазового взаємного підтвердження досвіду вони стають автоматичною частиною нашого життя. Вони застигають до раціональної форми, на яку ми просто розраховуємо. Економіст міг би говорити про інфляцію враження, яке більше не викликає таких самих емоцій, як колись у своєму початковому незайманому вигляді. Місце емоцій посідає раціональна впевненість, на яку ми можемо покластися. Затверділа любов — це не гірше, і не краще, ніж свіжа любов. Вона просто інакша, демонструє свої раціональні характеристики.

Емоція — це молодий досвід, який ще не набув свого раціонального вигляду (це ще попереду). Те щось, що народжується з невідомих вражень та не існує у початковий момент, тому що ми не вміємо знайти для цієї емоції відповідного абстрактного терміна, пізніше стає чимось, що ми можемо класифікувати, описати й чим ми можемо оперувати. З цих вражень потім формується загальноприйнятний (особистістю і суспільством) конструкт світу, мережа, з якої зіткано реальність. З хаосу неназваних окремих вражень народжується порядок, який проявляється у повторюваних характеристиках (які ми називаємо чи вважаємо раціональними).

А що коли розум і почуття мають однакову сутність (праматерію)? Що як вони не походять з двох відмінних сфер, які схрещуються вже тільки в наших думках, і так утворюють реальність? Що коли вони означають лише різні прояви одного й того самого континууму, тієї ж мережі, про яку говорить Геффернанова: «Протиріч між розумом і почуттями на практиці майже не існує; адже в реальному житті ми не висловимо жодного речення, яке міститиме лише оброблену в мозку інформацію й не матиме жодного емоційного забарвлення; за кожною інформацією від мозку ховається якесь відчуття, позиція, оповита позитивними чи негативними почуттями, якісь приховані бажання... У щоденному житті зазвичай одне почуття стоїть супроти іншого, наприклад страх проти співчуття, при цьому страх чи відсутність співчуття наш мозок маскує, пояснює та виправдовує як почуття розумне, правильне й єдино можливе, знаходячи на підтвердження цього свої аргументи»[1010].

Багато хто з мислителів розрізняє емоції стабільні та нестабільні. Стабільні емоції часто бувають такими стабільними, що аж починають вважатися раціональними, і доходить до непорозумінь. Наприклад, економічний інтерес до власної корисності здається нам абсолютно раціональною поведінкою, хоча й ідеться здебільшого лише про стабільну емоцію. Іншими словами, попри те, що Біблія застерігає нас перед любов’ю до грошей, все одно йдеться передусім про любов, тобто емоцію (тим більше емоцію повністю позитивну), та ще й емоцію par excellence (любов!). Звісно, це форма любові, яку ми можемо вважати хибною, спрямовану не туди чи вирвану з людського контексту — однак любов завжди залишиться любов’ю[1011].

Ода помилкам

There is a crack in everything, that’s how the light gets in.

Леонард Коен[1012]

Розум та емоції (старі й нові враження) насправді ж воюють між собою лиш зрідка. До зіткнення доходить лише тоді, коли нові (сконсолідовані, непояснені, не включені в систему) враження зустрічаються зі старими (консолідованими й поясненими). Якщо ж непояснені (субкогнітивні) факти, які складно сприйняти чи помітити, повторюються, тривають у часі, а ми не здатні пояснити їх за допомогою жодної відомої нам системи, може статися дві речі. Або ж наша когнітивна система втисне нові враження (свідомо чи підсвідомо) до лишку інших аномалій[1013], про існування яких (на підсвідомому рівні) ми знаємо, але не маємо бажання, не повинні чи не здатні долучити їх до системи (тобто зайнятися цими девіаціями), або ж дійде до повного придушення на онтологічному рівні, коли ми просто не бачимо, що факти якось «не збігаються». Втім, може бути й третій варіант, коли такі «помилки» розбивають стару систему.

Дрібні помилки (спостереження, що не відповідають узвичаєній системі, чи відхилення від очікуваного) часом мають здатність при-відкрити серпанок недосконалості теорії й повністю її розгромити. Це саме ті «помилки в матриці», які підкажуть нам, що це не правда, а лиш раціональна матриця, матриця всього наукового світогляду. Так, наприклад, сталося наприкінці ХІХ ст., коли вчені, спостерігаючи за орбітою Меркурія, помітили в його русі дрібні відхилення, які спростовували ньютонівські закони. Усе вирішилося в 1915 р. за допомогою загальної теорії відносності Ейнштейна, яка зуміла пояснити ці невеличкі відхилення і згодом повністю замінила систему Ньютона.

Модель — це ніщо інше, ніж історія (або, як стверджує математик та економіст Вайнтрауб, автобіографія)[1014], а в помилках сучасних моделей та абстрактів (які в принципі чудово працюють) ми знаходимо дорогу до історій нових. Лишки, які не підпадають під рівняння діючих теорій, дуже часто ховають у собі ключ до нових горизонтів. Тому науковець мусить не заокруглювати помилки, а навпаки, присвятити їм максимальну увагу, оскільки саме в них можна знайти зародок абсолютно нової (кращої) аксіоматичної системи. Те саме стосується й особистого життя.

Лишки (і названі, і невідомі) утворюють певну шизофренічну діалектику наукового пізнання (а заразом і людське psyché). Неконсолідованість вражень може призвести до розщеплення особистості людини. У певному розумінні це універсальне правило, оскільки кожна ситуація в житті вимагає застосування іншої парадигматичної системи. І немає ніякої таємниці в тому, що ці системи можуть бути, а часто й бувають, неоднорідними; тому в кожній із життєвих ролей, які можуть чергуватися в швидких часових інтервалах, ми можемо застосувати інше уявлення про себе чи про світ[1015]. Схожа ситуація і в науці. Жодну з економічних моделей не можна застосувати до всіх ситуацій; якщо контраст виявляється аксіоматичним, формується нова школа, у якої зі старою дуже часто спільним лишається лише об’єкт зацікавлень — економічні процеси в суспільстві. Потім у нової школи з’являється потенціал перемогти наявну школу й стати загальною мейнстрімною інтерпретаційною системою.

Умовний світ та світ живих

Математику можна використовувати, щоб досліджувати життя, але тільки якщо ми розуміємо її обмеженість. Адже предмети математичного дослідження потрібно спершу умертвити, позбавити їх ознак життя. Як говорить Нельсон: «В останні роки економісти почали розуміти, що в статичного світу дуже мало спільного з сутністю будь-якої економічної ситуації в реальному світі»[1016].

Серен К’єркегор якось написав: «Екзистенція трансцендентує логіку»[1017]. І саме прагнення моделювати реальність нібито утверджує нас у баченні двох світів. Один із них — це світ абстрактних (тобто не-реальних) модельних конструктів, крізь які ми сприймаємо світ, другий — це світ an sich, світ емпіричний, справжній, який не можна змоделювати (тому що він справжній і ним вже не порухаєш так, як з конструктами). Такі ж суперечності проектуються і на економіку. Усе ж є економічні моделі, які намагаються описати поведінку індивіда чи всього суспільства, і в яких усе ідеально сходиться. Втім, зазвичай ці моделі мають нереалістичну основу чи приводять до висновків, які не можна застосувати на практиці. Найчастіше стається і перше, і друге.

Фріц Махлуп усвідомлює всю гостроту цієї проблеми: «Економічна наука — це система апріорних правд, продукт чистого розуму, точна наука рівня таких універсальних законів, як закони математики — це суто аксіоматична дисципліна, система чистих дедукцій з ряду передумов, не відкрита для будь-якої перевірки чи спростування на основі практичного досвіду»[1018]. П’єро Міні йде ще далі й називає цей абстрактний науковий світ так: Весь світ власне ідей — це мертвий світ»[1019].

Науково осягнути можна тільки щось статичне, неспонтанне, передбачуване, тобто не-життєве. Це ціна, яку Декарт, а з ним і всі науковці, повинні заплатити за точність. Даниною за наукову точність і елегантність буде факт, що життя проходить повз науку. Заміною може стати світ логіки та абстракцій, які в цьому світі діють. Так ніби все, що не можна представити математично, втратило право на справжнє (наукове/емпіричне) існування. І в цьому пасивному світі й діє математика, так само як механіка, каузальність і всі наші (внутрішньо однорідні) конструкти. Абстрактні моделі можуть бути елегантними й гармоніювати одна з одною. Проте можуть бути і зовсім відірваними від реального світу живих.

Економіка умертвляє цей світ, наприклад, через уже згадуване закляття ceteris paribus, яким моделі відриваються від реальності. У такому штучному світі ми можемо формувати майже довільні моделі. Часто можемо спостерігати ситуацію, коли економіка є радше наукою про науку економіку, ніж про економіку. Врешті-решт на трюк із ceteris paribus звертає увагу й Гатчінсон, на думку якого, ідеться про один з двох основних способів, як економічна теорія борониться перед емпіричною верифікованістю (другий спосіб — це вже згадане від’єднання логіко-дедуктивних моделей від емпіричного змісту). Тому що в реальному світі ceteris — це не paribus, в економістів широке поле для польоту фантазії, і при цьому реальність не ставить перед ними жодних обмежень[1020].

У середньовіччі сперечалися щодо кількості ангелів, які можуть одночасно танцювати на вістрі голки, у наш час світом правлять маржинальні оптимізації. Проте в цьому світі середньовічна дискусія видається реалістичнішою вже хоча б тому, що супроти таємничих термінів теоретичної економіки, вістря голки все ж реальне, а образ ангела — всім доступний. Хай там як, жоден з обох способів теоретизування не можна виміряти емпірично, тож поза своїм дискурсом вони беззмістовні й непридатні для застосування. Вони набувають якогось значення лиш замкнені в їхньому власному світі.

Мовчання живих та світ 65-го поля

Другий — це світ живих (як опозиція до світу мертвих), світ, у якому наука мовчить. Найкраще його описано в останньому реченні монументального «Трактату» Вітґенштейна, яке також стає кульмінацією всієї його творчості: «Про те, про що не можна говорити, треба мовчати»[1021]. Вітґенштейн де-факто доводить нас до парадоксу поза-змістовності (у жодному разі не без-змістовності!) моделей. Вони — позбавлене змісту, але помічне риштування, по якому ми деремося вгору. Проблеми цього світу являються нам, але ми здатні їх сформулювати, вони не передбачають ані питання, ані відповіді. Справжній світ живих не можна передати абстрактно. Немає моделі, якій би вдалося вмістити в себе весь наш неочищений і необрізаний світ, з усією його живою, пульсуючою і текучою складністю.

Шахівниця складається з 64 клітинок. Вони чорні й білі, квадратні, й на них діють чітко встановлені правила. Гру де-факто можна відтворити й у зворотному порядку, зупинити час, одну партію повторювати до повного виснаження — адже ми розуміємо правила гри в шахи, ми самі їх вигадали. Мої друзі, коли ще грали в шахи, то відставляли бокали пива чи келихи вина на сусідній столик, який називали 65-им полем. Так невдовзі 65-им полем став увесь світ, що був за шахівницею. А що коли з аналітичним підходом та сама ситуація? Ми вміємо належним чином пояснити й чорно-біло проаналізувати шахове поле, яке ми самі й вигадали, однак всі найважливіші речі розігруються на сусідньому полі, на полі шістдесят п’ятому.

Проте речі, про які ми не можемо (ні науково, ні аналітично) розповісти й які нам потрібно просто тихенько перескочити, буквально кричать нам, що ідеться якраз про речі найважливіші, і це саме ті речі, про які ми хочемо й повинні говорити[1022].

Аналітичній науці (якщо вона сумлінна) доводиться обходити мовчанкою цілу низку сфер життя (очевидно, найважливіших). Однак більшість наших життєвих інтересів (а часто і наукових) лежить саме в площині 65-го поля. Тому давати однозначні (наукові) відповіді на реальні запитання складніше, ніж здається.

Тому в економіці панівними є два типи проблем: економіка живе в особливому стані шизофренії. Економіст-теоретик повинен забути про реальний світ (він повинен мріяти, як колись Декарт), інакше йому зі своїми моделями далеко не зайти. У винагороду за це він може отримати висновки, які настільки ж далекі від реального життя та непрактичні, як і сама модель. Якщо ж уже економіст говорить про практичну економіку, наприклад, про економічну політику, він часто забуває про моделі (на практиці вони йому ні до чого), відкидає непотрібний складний теоретичний апарат і говорить зі свого досвіду[1023].

І ще одна остання імплікація для економістів. Економіст повинен бути покірним, усвідомлювати, що ми не вигадуємо і не будуємо економіку. Як я вже намагався продемонструвати, сама економіка існувала задовго до того, як з’явилася наука про неї. Вона така ж архетипальна, як і саме людство. Ми не архітектори економіки, ми всього лиш туристи (які об’їздили трохи більше чи трохи менше), що розглядають прекрасне й величне старовинне місто. Ми нібито дивимося на циферблат і намагаємося зрозуміти механізм дії годинникового механізму, схованого всередині. Через певний час ми б уже змогли передбачити, де знаходитимуться стрілочки в будь-який час у майбутньому. Але якби такий годинник побачив інопланетянин чи людина, яка не знає, як працює годинник, вона б могла вигадати будь-яку теорію на пояснення руху годинникових стрілок. І на основі цих методів та академічних суперечок вона б вибрала найкращу з них, чи то вже відповідно до критеріїв математичної елегантності, простоти, достовірності, політичної вигоди, чи на основі вроджених уявлень про те, як би такий механізм мав діяти тощо. І не факт, що в цьому конкурсі виграє сама та теорія, яка б запропонувала пояснення механізму з допомогою складних взаємозв’язків пружин та великої кількості різних кружечків.

Щоправда, коли годинник зламався б і потрібно було його відремонтувати — тільки тоді ми б дізналися, чи справді правильно розуміємо дію годинникового механізму. Економісти ж дарма що не вміють відремонтувати шестірні, які перестали працювати відповідно до їхніх уявлень, вони навіть не можуть дійти згоди щодо того, що ж привело їх знову в дію.

Та все ж як ми можемо пізнати цей прихований принцип, якщо в нас немає можливості подивитися на нього? Ми до скону схилятимемося в покорі перед живим механізмом, який ми не відремонтували, — як нетямущі учні, що в захваті стоять перед цим колосальним чудом і сподіваються, що воно не зупиниться, оскільки так само, як у легенді про празькі куранти[1024], ніхто їх не зможе відремонтувати, окрім майстра Гануша, який їх змайстрував.

Економіка красива

У часи стрімкого зростання економіки не було причин сумніватися в можливостях економічної науки. Та й чи можна назвати заслугою лікаря те, що дитина росте? Він, звісно ж, може вплинути на ріст, даючи кращі чи гірші рекомендації, але якщо дитина здорова, то різниці між хорошим і поганим лікарем ви не помітите. Хорошого лікаря (чи економіста) ви найкраще розпізнаєте лише з приходом хвороби, кризи.

Часом про економіку стверджують (здебільшого так стверджують економісти), що вона — королева суспільних наук. Ще кілька років тому ми захоплювалися зростанням світової економіки, зовсім забувши, наскільки безпомічна економіка в часи кризи. Моделі припинили діяти. Здається, що вони добре працюють, коли працюють, а не працюють, коли не працюють... Та тільки що з цим?[1025]

У часи криз, коли зміни надто швидкі й часті, не можна використовувати стандартні математичні моделі. Конструюючи їх, необхідно опиратися на досить довгий часовий ряд: однак поміж цим нам необхідно звернутися до історії за інспірацією. Сьогодні ми так часто чуємо від аналітиків: «Модель нам говорить ось це, але ми думаємо, що... модель потрібно доповнювати інтуїцією»[1026]. І це потрібно визнати.

І хоча думати, як економіст — корисна розминка для мозку, але це як з грою в шахи. Завдяки їм ми зможемо навчитися думати стратегічно, але тільки божевільний буде стверджувати, що світ — це шахівниця і що ходи на ній відповідають реальному пересуванню військ, і що справжні коні ходять літерою Г. До того ж, якщо людина аж надто зживеться з роллю економіста, вона припиняє думати про те, що в житті можна грати й на інших струнах, а не тільки на егоїстично-економічних. Можливо, щось таке мав на увазі й Шумпетер: «Історія взагалі, економічна історія і ще конкретніше — історія розвитку промисловості — це не лише необхідна річ, а й найважливіша ланка в процесі розуміння всієї проблематики. Усі інші статистичні й теоретичні методи — лише другорядні порівняно з цим знанням, і радше шкідливі, аніж просто непотрібні»[1027].

Є знання, які економіст може почерпнути з абстрактних моделей (як і у випадку з шахами), є ситуації, де абстракція (хай навіть спрощена й помилкова і внутрішньо неоднорідна) — це все, що в нас є. До того ж, одного разу навчившись думати саме так, буває доволі складно позбутися цього ментального образу в голові. Щойно ми зустрінемося з цією проблематикою, образ автоматично спливе нам у думках. Часом ця модель буває корисною, часом оманливою, але в обох випадках необхідно усвідомити, що вона описує не реальність, а лиш її раціональну абстракцію. Йдеться про фікцію, можливо, часом і корисну, але все ще фікцію. Економіст повинен усвідомлювати цю фіктивність. Економіст може використовувати свої моделі, але повинен, повторюючи за Вітґенштейном, стояти вище за них. Він повинен розкусити їх, не може їм цілковито вірити й довіритися. Йому потрібно знати, де вони корисні, а де — ні. Інакше він може наробити більше лиха, ніж користі.

Питання змушує нас рухатися вперед

Цю книгу можна сприймати як постмодерну критику механістичної та імперської мейнстрімної економіки. Наша освіта вчить нас застосовувати академічність, але при цьому ми забуваємо про інший бік пізнання, тобто про саме пізнання, відкриття містичного, мінливу інспірацію, відкритість музі, ніжність та вразливість духа. Ці якості не менш важливі, ніж академічна наукова методика. Не буває відкриттів без натхнення та запалу до справи.

Оскільки, як говорить Трініті у фільмі «Матриця»: «Питання змушує нас рухатися вперед»[1028].

У глушині лісу неждане провалля.

Воно відкриється лиш тому,

Хто збився з дороги.

Провалля ховає ліс,

Що душиться під власною вагою.

\ Томас Транстрьомер[1029]

Підсумки: Hic sunt leones[1030]

У цій книзі ми займалися пошуками й дослідженнями душі науки економіки. Чи існує взагалі щось таке? Я намагався довести, що таки існує. І яка ж ця душа економіки? Вона ще на своєму місці чи ми вже встигли її вивихнути, підвернути? У чому полягає смисл економіки й яка її роль у загально-цивілізаційному контексті — відповіді на ці питання я намагався знайти й описати на попередніх сторінках.

Тобто справжнє питання — не в тому, працює чи не працює ринкова економіка. Справжнє питання (адже ми запитуємо по-справжньому) — чи вона працює так, як би ми хотіли, щоб вона працювала. Питання про те, чи щось працює, уже саме по собі беззмістовне, якщо воно не прив’язується до змісту та призначення цього явища. І тільки відповідно до цього ми можемо судити, чи щось (не) працює. Питання функціональності ринку чи невидимої руки ринку — це насправді питання буттєво нормативне (як ми хочемо, щоб вона працювала?).

Тіло без душі: ZOMBIE ECONOMICS

... хоча все ще складніше, тому що й інструмент може «ожити» й набути власного, іншого значення, ніж ми хотіли йому надати. Так він стає смислом сам для себе. Існує багато історій, старих і нових, про те, як звичайний інструмент починає управляти. Річ, що мала нам служити, за певних обставин оживає, набуває власної логіки поведінки й починає працювати проти нас... Чи вивихнули ми в такий спосіб економіці душу? Після багатьох років штучного відділення від економіки смислу, етики та нормативності не варто дивуватися, що інколи вона відповідним чином і поводиться — беззмістовно й несправедливо, просто живе власним життям. Принаймні ми це чуємо як один з докорів під час характерних для нашого часу протестів проти сучасної форми «капіталізму зростання».

Що станеться, якщо тіло відділиться від душі, а душа — від тіла? Фільми жахів можуть нам дати чудовий приклад: якщо розділяється те, що мало би бути разом і діяти заодно (тіло з душею), тоді, з одного боку, ми отримуємо тіло без душі, тобто вампіра. Вампір — це людина, краще сказати тіло людини, що втратило свої людські характеристики, співчуття, гуманність, ніжність — і йдеться йому лиш про одне: їсти й розмножуватися (через укус, тож і тут спостерігаємо покращення ефективності, бо розмноження стало підмножиною харчування). Ситуація стає ще жахливішою, коли близька нам людина (друг, подруга, один з батьків, дитина, чоловік чи дружина), хто був з нами, раптом налаштовується проти нас.

Втім, існують й інші історії, які застерігають від того, що інструмент може почати нами правити. Так, наприклад, сучасний міф «Матриця» розповідає, як те, що мало нам служити, зробило нас своїми рабами: відтепер не машини й технології служать людям, а люди служать (уже народжуються керованими рабами) машинам (і власним) технологіям. Аналогічно з-під контролю виходять раби з п’єси Карела Чапека («Р.УР.») чи джин з лампи Аладдіна, чи Ґолем[1031] з красивої празької єврейської легенди. З новіших сюжетів згадаймо хоча б фільм «А.І.» («Штучний інтелект») чи «Я, робот», де раптом у роботів з’являється власне (інше) життя, смисл. Зрештою, це й часта тема оповідань Мілана Кундери: гра, у яку почали грати, отримує власне життя і робить учасників своїми рабами, хоча спершу вони вважали себе режисерами. Ляльковод стає лялькою, слуга — рабовласником, невинна гра, жарт — гамівною сорочкою.

Іншими словами, здається, що не можна відділити питання добра та зла від економіки, етику від економіки — тобто відділити зміст від інструменту, хоча останні кілька поколінь ми дуже наполегливо намагаємося це зробити. Якщо ж будемо й далі продовжувати в цьому дусі, то душу з економіки, мабуть, ми не витрясемо, але можливо, що економіка отримає своє ївО (тобто зміст) і почне діяти на свій лад, тобто не так, як би ми хотіли. Інакше кажучи, нема морального вакууму, просто досить ймовірно, що сформується інша мораль, можливо, нелюдська.

Однак аналогія економіки як тіла й душі має ще один вимір. Повернімося до фільмів жахів. Після відділення тіла від душі ми отримуємо не просто вампіра (тіло без душі), а й духа (душу без тіла). Духи — це теж страховиська, тільки з іншої причини, ніж вампіри: духи на нас не нападають, нас лякає їхній німий, тупий, докірливий обвинувальний погляд. Вони від нас чогось хочуть, з ними сталося щось зле, несправедливе, насильницьке, і тепер вони нас лякають. Тобто, якщо вже ми почали використовувати цей образ: душа, відірвана від тіла, уже сама по собі є джерелом страху, якимось постійно обвинувальним супереґо з часто немислимо завищеними вимогами. Щось подібне може статися з етикою чи з душею економіки, якщо її «вивихнути»: вона стане нереалістичною’ надто складною’ очікуватиме й вимагатиме від економіки надто багато: більше, ніж сама економіка може впоратися.

Одним словом, економіка б мала стояти на обох ногах — мати тіло й душу. Невипадково економіка як спеціальність була спершу відгалудженням моральної філософії. І саме тут картинку ідеально доповнює усіма забута друга книга Адама Сміта, у якій ідеться про мораль та почуття, вона навіть так називається. Ось ця недорозвинена нога, через яку кульгають економіка й наука про економіку.

Цінності без ціни

Та й як тут не кульгати, коли ми намагаємося рахувати цінності, з яких лиш деякі мають ціну. Саме в цьому, як мені здається, полягає основна проблема економіки: майже все має якусь цінність, та лиш деякі цінності мають ціну. Так, наприклад, потяг, реклама чи пилочка для нігтів, безперечно, мають свою цінність, а мають і ціну (тому що існує ринок цих продуктів); інші цінності (дружба, усмішка дитини, чисте повітря тощо) — це невід’ємі цінності, але ціни в них немає (як немає для них ринку, їх не можна вільно обміняти). Тому економіка кульгає і має нищівні наслідки, бо дуже часто конфронтують між собою цінності з ціною і цінності без ціни.

З незапам’ятних часів тверде вбиває м’яке, «коваль» Каїн вбиває «вітряного» Авеля, агент Сміт (коваль) постійно хоче знищити Нео (Нео втікає, обороняється, але вбивати не хоче). М’яке потрібно захищати від твердого. Так само і в економіці. Реклама на біг-борді має цінність і має ціну, тоді як красивий пейзаж (який ця реклама може собою закрити) має лише цінність, а ціни не має. Що далі? Як знайти рівновагу?

Вирішити цю проблему можна трьома способами: перший — спробувати знайти чи виразити ціну цінності пейзажу, зрештою, у цьому напрямі намагаються рухатися деякі аспекти економічної думки («ціна» чистого повітря апроксимується купівлею дозволів на викиди CO_2 тощо). Друга можливість — просто не допускати сюди ринок, заборонити розміщення біг-бордів у красивих місцях, аналогічно до того, як у міських парках заборонено будувати заводи. І третя можливість — пом’якшити тверді цифри, сприймати ціну реклами як fuzzy.

Чорна кімната й симуляція впевненості

Чи варто симулювати впевненість, якщо ми перебуваємо в ситуації фундаментальної невпевненості? Іншими словами: чи може бути точне передбачення майбутнього небезпечним? Уявімо собі, що ми в кімнаті, у якій зникло світло і там стало так темно, що не видно й на крок поперед себе, і ніхто не знає, у якому напрямку двері. А потім озивається чийсь голос, який з великим авторитетом заявляє: «Я знаю, де двері, я знаю це дуже чітко, ідіть за мною, слідуйте за моїм голосом». І якщо в ситуації фундаментальної невпевненості люди повірять у цей прогноз і з усієї сили ринуть на звук голосу, це може призвести до того, що всі вдаряться в стіну, чи ще гірше — випадуть з вікна. Якби ніхто не зробив такого прогнозу, що б сталося? Люди стали б цапки і, потихеньку посуваючись уперед, почали б досліджувати кімнату, аж доки б не знайшли двері. Так, стратегія не надто швидка, але принаймні ніхто не розіб’є собі носа й не скрутить в’язи.

Думаю, нам не вистачає саме цих пошуків, цієї невпевненості. Симуляція впевненості — дуже небезпечна справа. Ми надто швидко бігли в темряві. У нас було відчуття, що ми прорахували всі ризики і убезпечилися від усього неочікуваного. Ми поміняли стабільність (виражену, наприклад, невеликим державним боргом) на швидкість (допінгове зростання ВВП).

Нано— та мегакомплекси й економіка засобу

У житті, звісно, існують сфери, де ми діємо без грошей, хоч і оперуємо великими цінностями — це наносфера родини, друзів, закоханих і так далі. У цій сфері ми обмінюємося цінностями, але при цьому нам не потрібні ні гроші, ні точність, ні ціна. У цій сфері ми навіть спеціально поводимося неефективно й умисне неегоїстично. А якщо вже ми поводимося егоїстично, то принаймні намагаємося подати це так, ніби йдеться зовсім не про наші власні інтереси, що ми все це робимо для інших, а не для себе. Іншими словами, тут не працюють правила, які економіка так ревно оберігає, принаймні ми не хочемо, щоб вони працювали. Дослідженням «наноекономіки» займається, наприклад, біхевіористична економіка.

Але що коли інші правила поведінки не працюють не лише в наноекономіці, а й у гіперкомплексах? Коли банкрутують великі комплекси, як-то, держави чи важливі підприємства, то здається, що ми теж поводимося інакше, прощаємо, навзаєм допомагаємо, не дотримуємося суворо договору, тому що інакше може настати колапс усієї системи. Класичні правила економіки можуть добре працювати в центральній області — а от у крайніх точках (найбільшій і найменшій) вони дають осічку. У цьому значенні не існує «загальної теорії», ба й Кейнс у своїй книзі «Загальна теорія» говорить лише про центральний блок. Як і в квантовій фізиці, варто по-іншому будувати хід думок на низькому квантовому рівні, ще інакше в звичайному масштабі (тут «достатньо» Ньютона, хоч ми й знаємо, що йдеться лиш про апроксимацію реальності), і зовсім по-іншому у великому масштабі, де «працює» загальна теорія. При цьому ми всі розуміємо, що повинна бути теорія, яка б об’єднала ці три положення, але поки що нічого кращого ми не вигадали.

Можливо, схожа ситуація домінує і в економіці. Економіка може діяти в реальних умовах, як, наприклад, Ньютонівська класична детерміністична чи механічна фізика[1032]. Іншими словами, економіка може діяти в неважливих сферах. А в питаннях здоров’я, любові, смерті, державних банкрутів, очевидно, діють інші правила, більш загальні.

Гільгамеш та WALL STREET — від стіни до стіни

У ці дні, коли я дописую підсумки, тривають протести на Wall Street. І знову ми страйкуємо проти стіни (wall). Кінець книги повертається до її початку. Гільгамеш, який намагався задля своєї стіни зробити з людей максимально ефективних роботів без жодних ознак людяності, і цим самим досяг першого документованого протесту в історії: люди поскаржилися богам. Зараз ми скаржимося політикам чи в якісь установи. Але наші скарги, здається, звучать приблизно однаково: ми не хочемо будувати стіну ціною стількох зусиль, не хочемо перетворитися на щось інше, ніж ми є, не хочемо на виснажливому будівництві стіни, яку ми не вважаємо нашою, втратити (свою) людську душу.

І якщо ми вже заговорили про символіку: відразу поряд із Wall Street знаходиться символ ринку — скульптура розгніваного бика у трохи більшому за реальний розмірі, вилита з бронзи, яка дещо нагадує золото. Бик у наступальній позиції, його роги викликають страх. Чому ми вибрали символом ринку саме його? По-перше, насамперед ідеться про тварину, про ірраціонального звіра, який аж ніяк не виділяється своєю кмітливістю і не визначається особливою дружбою з людиною. Його не можна осідлати. І чому єдиний спосіб, як можна їздити (зовсім недовго) на бикові, називається родео? Чому ми не обрали символом спокійнішу тварину, з більш дружнім ставленням до людини, більш домашню, наприклад, коня чи собаку? Та здається, що цей символ таки на своєму місці. І найважливіше питання: чому ми дивуємося, що ринки відповідно до цього й поводяться?

Під час протестів бик опинився за парканом, тобто знову ж таки за якоюсь захисною стіною, під захистом поліцейського кордону. Питання, яке ми можемо поставити, звучить так: кого й від кого ця стіна захищає? Захищає людей від бика, чи бика від людей? Якщо ви належите до Occupy Wall Street, то відстоюватимете думку, що потрібно захищати людей від божевільних вимог ринку від його суворих та несправедливих наслідків. Якщо ж ви належите до Tea Movement, тоді радше вимагатимете захисту для ринків від ірраціональних замовлень політиків, від обмежень тощо.

Втім, і тут ми зустрічаємося з темою (не) людяності, стіни. Чи часом головний аргумент окупантів Wall Street — це не страх того, що економіка — це тіло без душі, тобто вампір, що нас знищує? І тут з’являється символіка стіни, тварини, захисту від природи (тварини, яка символізує ринок) чи захисту природи (натуральності?) від людей. Зрештою, дикий бик у місті — такий самий символ, як дикий Енкіду в місті Урук, дика природна сила посеред цивілізації.

Наша [не] природність

Майже всі архетипові міфи говорять про вибір, trade-off, між накопиченням знань та гармонією (з живою природою чи своєю власною). Енкіду, коли перетворився з тварини на людину, «став розумним, але тварини від нього втекли», Єва з Адамом втратили едемську гармонію з собою та оточенням за можливість скуштувати плодів з Дерева пізнання (добра та зла). У грецьких міфах боги прокляли людей за те, що Прометей украв у богів знання (технічне), і гармонійна робота, яка колись була приємною, стала неприємною.

Ми втратили гармонію з природою, природністю. І досі її шукаємо. Людина — природно неприродна й неприродно природня. Ми природніші, коли ми не природні. Це діє як психологічно, так релігійно, та насамперед економічно.

Приклад: перша власність, яку набула людина після гріховного падіння в історії про сад Едем, — це одяг: не через холод, а щоб прикрити свою природу (тож з цього погляду вже перше наше майно було «зайвим», а-біотичним, морально-ідеологічним). Їм не було холодно, вони почали чимось володіти, бо соромилися. Людина почала володіти майном не з фізичної необхідності, а з психологічно-морального сорому й відчуття «голизни». Тобто їм стало соромно за свою природу, за свої природні статеві органи. Овеча шкура, якою вони потім прикрилися від сорому, теж була символічною: ми краще почуваємося в чужій шкірі, наша власна — надто інтимна для нас. Відтоді людина стала ліпше почуватися, коли на ній костюм від Г’юго Босса. І навпаки, якби ми тут сиділи голі, тобто природні, то почувалися б дуже неприродно.

Ця природна неприродність, тобто анти-гармонія, — це й сьогодні ядро економіки. «Поверхнева напруга», екзистенціальний неспокій між внутрішнім і зовнішнім, екстерналізація мого власного відчуття моєї власної внутрішньої недостатності, заміна поняття «бути» поняттям «мати» — це початок будь-якої економіки.

Кризу можна пояснити ще й так, що економіка просить зробити аварійний шабес. Ми ж не чуємо її голосу й постійно намагаємося шмагати (себе) різками, щоб досягти кращих результатів. А насправді достатньо трішки повернути економіку, щоб у випадку зниження попиту (замість того, щоб звільнити двадцять відсотків працівників) працювати на двадцять відсотків менше, іншими словами, щоб вихідний починався у четвер увечері або людям знизили зарплату.

Економіка — втомлена, так само як природа, наші машини й, зрештою, ми самі.

Криза капіталізму ЗРОСТАННЯ й проблема третього пива

Те, що ми зараз проживаємо, — це навіть не так криза капіталізму, як криза «капіталізму зростання». Адже капіталізм (чи як можна назвати сучасний стан економіки після тисячолітньої історії розвитку нашої західної цивілізації?) був до кризи точно таким, як тепер. Чому ж протести проти несправедливого капіталізму з’явилися лише зараз? Чому тільки зараз нам стало не подобатися, що економіка не розділяє набуті багатства справедливо?

Уявіть собі, що за столом сидить троє людей, але на столі чекають тільки два пива. Як їх справедливо розділити? Без пива має лишитися найбідніший, найбагатший чи дама? Першочергово пиво має отримати залежний алкоголік чи людина, які ніколи в житті пиво не куштувала? Чи має його отримати той, хто пиво варив, чи той, кому належить бар? Це складні економічно-політичні питання, які обов’язково торкнуться філософії (що таке претензія та власність?), етики (що таке справедливість?), соціології (з якого суспільного статусу формується претензія), можливо, й психології (чи потрібно виховувати й як саме) та інших галузей. У будь-якому разі це питання перерозподілу: як розділити багатство, тобто хто пиво «за-служить» і чому, за які «заслуги» в суспільстві виникає претензія на щось.

Ми це складне питання вирішили так, що на столі магічним чином виникло третє пиво. Проблему вирішено, кожен візьме собі своє та й по всьому. Зауважте, що раптом питання справедливості просто зникло (всі візьмуть по одному й все одно, хто як його заслужив), тема справедливого розподілу багатства вирішилася сама собою. Розподіл «кожному — по пиву» здається нам більш-менш (слово більш-менш — важливе) справедливим, і навпаки, претензії одного із застільників на два пива (байдуже, з якої причини) здаються нам дивними, якщо пива хочуть всі.

Магічне третє пиво в цій дилемі символізує економічний ріст. І наша сучасна проблема: раптом третє пиво магічним чином на столі не з’явилося. Економіка просто не зростає. Тож ми, за логікою, повинні повернутися до філософського питання, яке ми «вирішили» економічним зростанням. Приємне, зручне й елегантне рішення — це зростання, і воно, здавалося б, вирішує всі проблеми. Саме звідси росте коріння в тривожної паніки, а «що ж буде, якщо більше не зростатиме». А що як ми вже доросли? Постійно й, можливо, помилково ми живемо в переконанні, що зараз, можливо, ми переживаємо якусь перехідну застуду, що нормальна ситуація — це зростання, до того ж постійне. Тому зростання швидко відновиться і все знову буде, як за старих часів. Зростання просто вирішує все.

Добре, але що коли «не зростає»? Як потім розділити пиво? Підготуймося до довшого періоду не-зростання, який може тривати й десятиліття, тому що як тільки почнеться справжнє, недопінговане зростання, вийде (сподіваюся!) обов’язковий указ про якнайшвидше зниження державного боргу, перш ніж нагряне наступна криза. Іншими словами — швидко назбирати дров, перш ніж вдарять морози. Європейський та американський державний борг уже непосильно роздуті, вони ось-ось лопнуть — їх просто необхідно якнайшвидше скоротити. Щоб сплачувати борги, потрібно мати додаткові державні кошти. Тому, по-перше, не вдасться штучно регулювати зростання збільшенням боргу, як ми звикли з минулих років («джерело» висохло), а по-друге, додаткові державні кошти (єдиний спосіб, як швидко знизити борг) означають гальмування економічного зростання. Хто хоче стимулювати економіку боргом, мусить бути готовим гальмувати надлишком, яким буде сплачувати борг.

Ми дозволили підкупити себе зростанням (третім пивом) і занехаяли (чи тим самим і «вирішили») філософсько-економічні питання справедливого розподілу багатства. Іншими словами, діє правило, що коли загал багатіє, нам майже все одно, звідки приходить багатство, тобто нам не аж так залежить на справедливості. Але коли раптом ріст припиняється, суспільство бідніє — ми стаємо набагато чутливішими до справедливості. Можливо, асиметрія винна в тому, що ми там, де ми є. Економіка була приблизно так само (не) справедливою для минулого покоління, як і тепер, однак тему несправедливості ми почали нагально вирішувати аж зараз. Тому ми говоримо про кризу капіталізму зростання, адже капіталізм і демократія можуть існувати й без зростання (бо інакше це була б якась дивна, слабка система, що живе тільки завдяки хабарям зі зростання), хоча з третім пивом усе було б, звісно, простіше.

Резюме

Ми досліджували розвиток економічного мислення від найперших писемних пам’яток, які людина залишила на планеті. У результаті лишилися сліди — сліди не на папері, а всередині нас, і вони впливають на нас аж до сьогодні. Ми всі несемо в собі закорінені історії, які ми проживаємо, плюс маємо сюжети, що лишилися нам від предків. Часто ми без свого відома успадковуємо чужі історії. У кожному з нас ховається шматочок дикого Енкіду, частинка жорстокого й героїчного Гільгамеша, ми носимо в собі великий вплив Платона, нам сняться разом з Декартом та іншими механічні сни. І через тисячоліття у наших головах звучать слова й вчинки Ісуса та пророків. Вони допомагають нам створювати наші історії й додають значення та смислу нашим власним вчинкам. І саме ці, часто незнайомі, частини наших життєвих історій (та історій усієї нашої цивілізації) найкраще проявляють себе в періоди кризи.

Ми спробували пройтися всією історією бажання (тобто від першого закладеного в фундамент каменя) від самого початку, від Створення світу в Старому Завіті. «Первородний гріх» також можна трактувати як прояв надмірного споживання. Давні греки відводили економічним темам дуже багато місця у своєму філософському вченні. Так само й християни. Основні думки окремих Євангелій базуються на економічних та соціальних принципах. Також Фома Аквінський та інші помітно долучилися до формування принципів, які пізніше ми приписали Адамові Сміту. Останній зумів їх у слушний момент сформулювати й висловити. Також ми спробували розібратися в спадщині, яку нам залишив картезіанський науковий підхід, та вказати на підхід до економіки добра та зла в працях Бернарда де Мандевілля та Адама Сміта.

У другій частині книги ми спробували показати, що нас із давніх-давен мучить непросте питання споживання, що людина від природи поводиться неприродньо і що швидше за все ми завжди хотітимемо більше, не дивлячись на те, скільки всього в нас є. Це ненаситне бажання (чи потяг) живе в нас ще з часів Пандори та Єви і передбачає невпинну виснажливу роботу. Навіть найдавніші цивілізації того часу знали те, що ми (знову) відкриваємо — з великими стражданнями — зараз. Ми вказали й на те, що замість стоїчного вчення (зменшення попиту на статки) ми вибрали вчення гедоністичне (збільшення пропозиції товарів). Тож наше завдання — знайти свою власну межу, контроль над собою. Недаремно ж десь у Старому Завіті пишуть, що той, «хто панує над собою самим, ліпший від завойовника міста»[1033]. Чи, як стверджує Мільтон, «той, хто опанував самого себе, керує своїми пристрастями, бажаннями та страхом, завжди сильніший за короля»[1034].

Living on the Edge — життя на межі

Здається, що сучасна економіка (а часто також економічні стратегії, що сформувалися на її основі) мала би відійти від деяких нових думок, а з іншого боку — повернутися до багатьох старіших. Облишити нарешті постійну незадоволеність, яка хоч і живить наше зростання, проте водночас робить задоволеність неможливою. Мабуть, нам варто було б знову відкрити для себе відчуття задоволеності, відпочинку й вдячності за те, що в нас є. А маємо ми всього справді багато; з матеріального та економічного погляду — найбільше в історії західної грецько-єврейсько-християнської цивілізації... чи будь-якої іншої цивілізації, яка колись жила на цій планеті.

Економічна політика, котра має таку мету, обов’язково починає потребувати маніакально-депресивних тенденцій в економіці, стає проциклічною. Свої проблеми ми вирішуємо боргом (тобто переміщенням у майбутнє), а вирішення всіх негараздів вбачаємо у своїй безкінечній надії на невпинне зростання. Так кризи стають набагато гіршими, ніж могли би бути, якби ми не носили весь час на своїх плечах тягар боргу.

Хто постійно живе на межі, не повинен дивуватися, коли раптом впаде за цю межу. Хто їздить на ковзанах при самій огорожі, не повинен скаржитися, коли об цю огорожу поріжеться. Хто літає надто високо й надто близько до сонця, мов міфічний Ікар, не повинен дивуватися, коли раптом обпалить собі крила, а його падіння буде тим глибшим, що вище він до цього летів. Ми дуже довго їздили на ковзанах при самому краї, який був надто гострим. Ми загубили чуттєвість і здоровий глузд, коли ставали на міліметр ближче до краю, на помах крил вище, а нічого не відбувалося. Просто їздити на ковзанах та літати в міру нам було мало, тепер настав час повернутися до безпечніших та привітніших висот.

В одній пісні співається про те, що правила й закони творять поети. Поети (у широкому значенні слова) додають правилам смислу, душу, юристи дають їм форму й букву закону. Так само можемо сказати, що хорошим економістом може стати хороший математик чи чудовий філософ. Здається мені, що ми надто велику роль відводимо юристам та математикам, недооцінюючи поетів та філософів. Ми проміняли надто багато мудрості за точність, надто багато людяності за математизованість. Це нагадує до деталей пробудовану вежу зі слонової кості, яка, однак, стоїть на нестійкій основі з піску. Недаремно в одній притчі говориться про те, що розумний будівельник більше піклується про фундамент, ніж про барокове оформлення куполів веж своєї будівлі. Коли почнеться дощ, храм не розсиплеться, мов будиночок з цукру.

Якщо вже ми заговорили про вежі, чи божевілля наукових мов і нездатність різних спеціальностей порозумітися між собою — це не наслідок того, що вони піднялися до запаморочливих висот, де буває порожньо, й залишили низини, де хай і не такий хороший вид удалечінь, але там живуть люди? Чи перемішування наукових мов не подібне до того, що колись сталося під час будівництва вавилонської вежі? І чи не краще — як часто говорять — мати приблизну правду, ніж точно помилятися?

Якби ми відступилися від своєї зарозумілості й говорили чітко й зрозуміло, були простішими, мабуть, і більше б розуміли одне одного. Трохи краще б усвідомили, як сильно окремі галузі потребують одна одної, щоб будівля була міцною.

Якщо я вже написав про те, від чого нам варто відмовитися, то тепер настав час відповісти на питання, до чого ж нам варто повертатися. І відповідь бачиться така: спуститися зі слонової вавилонської вежі швидше, ніж відбудеться перемішування мов (ніхто нікого й нічого не розуміє).

Надто далеко ми відійшли від принципів моралі, на яких би мала ґрунтуватися економіка. З ланцюга зірвалася й економічна політика, борговий психоз у формі велетенського боргу — результат цього. Перш ніж ми вирушимо шукати нові горизонти, саме час для економічного ретро. Зрештою, коли математик знаходить помилку в розрахунках, він не продовжує їх. Цим самим він помилку ані не приховає, ані не вирішить. Йому потрібно повернутися в точку, де він зробив помилку, виправити її і лише потім рахувати далі. Здається, що наша єдина надія — зробити висновки з цієї кризи. Адже в часи благополуччя немає належного часу для досліджень та рефлексій, а тим більше для якоїсь зміни шляху в дусі початкового значення слова покаяння. Це саме в кризі з’являється правда. Часто у своїй некрасивій голизні (король — голий!), однак і зі всією категоричністю.

Адже ця боргова криза — це не криза споживацька чи економічна. Вона набагато глибша. Нашому часу бракує відчуття міри. Я не закликаю повертатися до природи чи до природного стану речей, не пропоную заперечувати чи відмовлятися від матеріального. Матеріальні речі відіграють свою роль, і це одна з багатьох криниць щастя (проте не єдина, як нам останнім часом здається). Я закликаю до того, щоб ми усвідомили свою насиченість; закликаю вас усвідомити, що ми маємо бути вдячні за те, що маємо. І маємо ми всього справді багато.

Ми настільки багаті та сильні, що в нас немає зовнішніх обмежень. Ми перебороли їх майже всі й довго могли робити все, що нам заманеться. А те, що маючи цю свободу, ми не зробили особливо нічого хорошого, — це доволі сумне відкриття.

Життя — деінде, у нас

Інколи мені здається, що всю історію людства можна підсумувати так: нам необхідно постійно посуватися вперед, щоб ми могли у більш винахідливий спосіб насолоджуватися звичайними радощами життя.

Наші батьки гралися дерев’яними іграшками, як і до цього часу всі покоління до нас. І вони їх так само тішили, як наших дітей тішать іграшки електронні. Однак сучасні діти не гратимуться дерев’яними. Та й нам, дорослим, потрібні дедалі кращі іграшки, книги й теорії, щоб ми могли насолодитися простими життєвими радощами. Наші абстрактні й технічні знання стали прогресивнішими, проте наше розуміння реального життя навколо нас і в нас, здається, лишається незмінним.

Усі ми проживаємо якісь історії, чи то вже це історії для дітей, чи для дорослих. І це ще одна причина, чому ми любимо розповідати. Науковці обмінюються між собою власними теоріями, і, як підкреслює Рой Вайнтрауб, «кожна теорія — це автобіографія»[1035]. Так само як діти, і ми знаємо, що всі історії включно з нашими — це не справжні уособлення світу навколо нас, але все одно вони дуже близькі до нього, їх поєднують зв’язки, яких ми часто просто не вміємо бачити.

Ця книга намагається продемонструвати, що історія економіки набагато ширша й ще більш захоплива, ніж нам намагається нав’язати математичний погляд на світ. У певному розумінні цю книгу можна сприймати як невисловлену спробу винести на перший план саме душу економіки як науки й економіки як способу господарювання, їхні animal spirits. І як за кожною душею, і за цією потрібно теж доглядати, цікавитися нею, розвивати її. В економіки є душа, яку нам треба намагатися не втратити, якою б ми мали цікавитися ще до того, як почнемо самі судити про світ навколо себе.

Ця книга намагається бути антитезою до панівної, нібито позитивістської, механічно-редукційної економіки, яка хоче звільнитися від будь-яких цінностей та моралі. В економіці існує набагато більше нормативних елементів, ніж ми можемо осягнути й працювати з ними.

Далі ця книга намагається запропонувати альтернативу до економіки, що ґрунтується на спрощених аналітичних і математичних моделях. До певної міри вона намагається запропонувати глибший зв’язок та більше точок дотику для кращої комунікації з іншими науковими дисциплінами — з філософією, теологією, антропологією, історією, культурою, психологією, соціологією та іншими. Власне, я намагався показати, що за всіма моделями стоїть набагато більше, ніж просто математика чи аналітика, що математика — це лише видима вершина економічного айсберга, і що набагато більша частина, що лишилася прихованою, насправді набагато ніжніша, містичніша й не піддається опису настільки просто детерміністично побудованими моделями. Я в жодному разі не виступаю проти самої математики, я лиш хочу звернути увагу на те, що вона не відіграє аж таку важливу роль, як ми їй часто приписуємо. Економіці не потрібно більше математики, а навпаки — більше всього іншого. Часто кажуть, що етика й soft skills[1036] — це вишенька на тортику математичного аналізу. У цій книзі я намагався показати, що все якраз навпаки: математичний аналіз — це лише вишенька на тортику набагато ширшого й глибшого економічного розвитку. Не варто ігнорувати того, що нам говорять цифри (і цифри теж говорять!), але при цьому не варто ігнорувати й того, що не підвладно цифрам. І здебільшого там, де потрібно приймати рішення, саме цей вибір, здається, є найважливішим.

Хто читав уважно, той помітив, що це не книга відповідей — вона тільки намагається запропонувати, де деякі з цих відповідей можна знайти. Це радше деконструкція економіки через історичну реконструкцію. Тобто в певному розумінні ця книга намагається ступити уявний крок уперед до альтернативних економічних шкіл, і навпаки, уявний крок назад від традиційного сприйняття економіки та економічної антропології. Економістам варто було б переглянути методи викладання економіки. Попри те, що ми як економісти дуже послідовно віримо у вільний вибір людини, водночас не дозволяємо студентам вибрати свою школу економічної думки. Показуємо їм тільки мейнстрім. І лише після того, як протягом кількох років вони ретельно з ним ознайомляться, даємо їм змогу дізнатися про альтернативні «єретичні» підходи — а також про безпосередньо історію своєї галузі. Часто навіть сама історія економіки подається як огляд «спроб і помилок» (дурної і примітивної) історії, аж доки ми не відкрили «правду», якої так прагнуло наше минуле, яке вже не можна змінити. Ця книга намагається іти зовсім протилежним шляхом. Намагається скептичніше ставитися до сучасних знань і трохи серйозніше — до думок наших предків. Можемо тепер тільки сподіватися, що наші діти будуть з нами не менш люб’язні. Адже герої, дракони й чудовиська живуть не лише в минулому, у героїчних епосах, фільмах чи віддалених джунглях. Вони живуть у нас самих.

Література

Adams, Douglas. Stopafüv prüvodce galaxil. Praha: Argo, 2002. Українською: Адамс Дуглас. Путівник по Галактиці для космотуристів / пер. з англ. О. Антомонова. Тернопіль: НК-Богдан, 2016. 320 с.

Aischylos. Prometheus. Praha: Rezek, 1994.

Aischylos. Sedm proti Thebam. Praha: Alois Wieser, 1900.

Akerlof, George A., Shiller, Robert J. Zivocisne pudy: Jak liska psychologie fidi ekonomiku a proc je podstatna pro celosvetovy kapitalismus. Praha: Dokofan, Argo, 2010.

Akvinsky, Tomas. De regno ad regem Cypri: O krälovstvi ke krali kyperskemu. Praha: Üstav filosofie a religionistiky Filosoficke fakulty Univerzity Karlovy, 1994.

Akvinsky, Tomas. Summa proti pohanüm (I-IV). Olomouc: Matice cyrilometodejska s.r.o. — pracovnl vydani, 1993.

Akvinsky, Tomas. Summa teologicka. Olomouc: Krystal, 1937-1940.

Anzenbacher, Arno. Üvod dofi lozofi e. Praha: Statni pedagogicke nakladatelstvl, 1990.

Arendt, Hannah. The Human Condition. Chicago: University of Chicago Press, 1998.

Argyle, Michael. The Psychology of Happiness. London, New York: Methuen, 1987.

Archibald, Katherine G. The Concept of Social Hierarchy in the Writings of St. Thomas Aquinas, Historian 12 , no. 50 (1949-50): 28-54.

Aristofanes. Jezdci-Zaby. Praha: Melantrich, 1940.

Aristoteles. Etika Nikomachova. Praha: Jan Laichter, 1937. Українською: Аристотель. Нікомахова етика / АрютотєХоис;. Н0іка Мкорауєіа. — Київ:

Аквілон-Плюс, 2002. — 480 с. (білінгва). 1174a5-8.Aristoteles. Metafyzika. Praha: Petr Rezek, 2008.

Aristoteles. Metafyzika. Praha: Petr Rezek, 2008.

Aristotle. The Complete Works of Aristotle: The Revised Oxford Translation. Edited by Jonathan Barnes. Princeton, NJ: Princeton University Press, 1955. Українською: Аристотель. Політика, 2.5. / пер. з давньогр. та передм. О. Кислюка. — Київ: Основи, 2000. — 239 с.

Augustin. O Bozi obci. Praha: Karolinum, 2007.

Augustin. Vyznanl. Praha: Kalich, 1997. Українською: Святий Авґустин. Сповідь / пер. В. С. Бойка. — Харків: Фоліо, 2012. — С. 21.

Augustine. Enchiridion on Faith, Hope, and Love. Washington, DC: Regnery, 1996.

Balabän, Milan, Tydlitätovä, Veronika. Gilgames: Myticke drama o hledani vecneho zivota. Praha: Vysehrad, 2002.

Bassham, Gregory, Bronson, Eric. Pän prstenü a filozofie. Praha: XYZ, 2009. Bauman, Zygmunt. Modernita a holocaust. Praha: Sociologicke nakladatelstvl, 2003.

Becchio, Giandomenica. Unexplored Dimensions: Carl Menger on Economics and Philosophy (1923-1938), Advances in Austrian Economics, 12. Bradford: Emerald Group Publishing, 2009.

Becker, Gary S. The Economic Approach to Human Behavior. Chicago: University of Chicago Press, 1976.

Beckett, Samuel. Waiting for Godot: Tragicomedy in Two Acts. New York: Grove, 1982.

Bell, Daniel. Kulturnl rozpory kapitalismu. Praha: Slon, 1999.

Berkeley, George. A Treatise Concerning the Principles of Human Knowledge. Oxford: Oxford University Press, 1998. Cesky jako Pojednänl o zäkladech lidskeho poznänl. Praha: Nakladatelstvl Svoboda, 1995.

Bernard z Clairvaux, sv. Käzänl na Pisen pisni 1. Praha: Krystal OP, 2009. Bhagwati, Jagdish N. In Defense of Globalization. Oxford: Oxford University Press, 2007.

Bible. Cesky ekumenicky preklad. Praha: Ceskä biblickä spolecnost, 2006. Українською: Біблія. У перекладі Івана Огієнка (митрополита Іларіона). Bimson, John J. The Compact Handbook of Old Testament Life. Minneapolis, MN: Bethany House, 1998.

Bishop, Matthew. Economics: An A-Z Guide. London: Economist, 2009.

Blaug, Mark. The Methodology of Economics; or, How Economists Explain. Cambridge: Cambridge University Press, 1980.

Boli, John. «The Economic Absorption of the Sacred». In: Wuthnow, Robert (ed.): Rethinking Materialism: Perspectives on the Spiritual Dimension of Economic Behavior.

Grand Rapids, MI: Eerdmans, 1995, 93-117.

Bonhoeffer, Dietrich. Etika. Praha: Kalich, 2007.

Bourdieu, Pierre. Outline of aTheory of Practice. Cambridge, New York: Cambridge University Press, 1977.

Brandon, Samuel G. F. The Epic of Gilgamesh: A Mesopotamian Philosophy, History Today 11 , no. 1 (January 1961): 18-27.

Brickman, Philip, Coates, Dan, Janoff-Bulman, Ronnie. Lottery Winners and Accident Victims: Is Happiness Relative?. Journal of Personality and Social Psychology 36 (1978): 917-927.

Brookes, Bert B. Schumacher: Meta-Economics versus the «Idolatry of Giantism», The School of Cooperative Individualism. http://www.cooperativeindividualism.org/brookes_on-e-f-schumacher.html (pristoupeno 2010).

Bruni, Luigino. Civil Happiness: Economics and Human Flourishing in Historical Perspective. London and New York: Routledge, 2006.

Buber, Martin. Ja a ty. Praha: Votobia, 1996.

Buckle, Henry Thomas. History of Civilisation in England. London: Parker and Son, 1857-1861.

Buchanan, James M. The Economics and the Ethics of Constitutional Order. Ann Arbor: University of Michigan Press, 1991.

Bunt, Lucas N. H., Jones, Phillip S., Bedient, Jack D. The Historical Roots of Elementary Mathematics. New York: Dover, 1988.

Bury, J. B. The Idea of Progress. London: Macmillan, 1920.

Caldwell, Bruce J. Beyond Positivism. London: Routledge, 1994.

Campbell, Joseph. Myths to Live by. New York, Viking, 1972. Чеською: Myty: legendy davnych vëkû v nasem dnesnim zivotë. Praha: Pragma, 1998.

Campbell, Joseph. Tisic tvari hrdiny. Praha: Portal, 2000.

Campbell, Thomas Douglas. Adam Smith’s Science of Morals. London: Allen & Unwin, 1971.

Class, Heinrich. Wenn ich der Kaiser wär: Politische Wahrheiten und Notwendigkeiten. Leipzig: Weicher, 1912.

Colins, Chuck, Wright, Mary. tte Moral Measure of the Economy. New York: Orbis Books, 2007.

Comte, Auguste. Cours de philosophie positive. Paris: Bachelier, 1835.

Cox, Steven L., Easley, Kendell H., Robertson, A. T., Broadus, John Albert. Harmony of the Gospels. Nashville, TN: Holman Bible, 2007.

Capek, Karel. R.U.R.: Rossum’s Universal Robots. Praha: Aventinum, 1920. Українською: Чапек, Карел. Р.УР. // Чапек К. Твори: в 2-х томах. ! Том 2. Гордубал. П'єси. Оповідання. — Київ: Дніпро, 1987.

Davies, Norman. Europe: A History. London: Pimlico, 1997. Cesky jako Evropa. Praha: Prostor; Knizni klub; Euromedia Group, 2007.

Davis, Philip J., Hersh, Reuben: Descartes’ dream: the world according to mathematics. Boston: Harcourt, Brace, Jovanovich, 1986.

Defoe, Daniel. tte Political History of the Devil (1726). Edited by John Mullan and William Robert Owens. London: Pickering and Chatto, 2005.

Descartes, René. Meditace o prvni filosofii. Praha: Oikoymenh, 2003. Українською: Рене Декарт. Метафізичні розмисли / пер. з франц. Зої Борисюк. | Київ: Юніверс, 2000. | С. 21-298.

Descartes, René. Principy filosofie. Praha: Filosofi a, 1998.

Descartes, René. Rozprava o metodë. Praha: Svoboda, 1992. Українською: Декарт, Рене. Міркування про метод. Доступно онлайн: http://www.management.com.ua/vision/vis017.html

Descartes, René. «Treatise on Man». In: Murdoch, Dugald, Cottingham, John, Stoothoff, Robert (eds.): tte Philosophical Writings of Descartes. Cambridge: University of Cambridge, 1985.

Detienne, Marcel. Mistri pravdy v archaickém Recku. Praha: Oikoymenh, 2000.

Diamond, Jared. Proc mame radi sex?: Evoluce lidské sexuality. Praha: Academia, 2003.

Diderot, Denis. Vybor z dlla. Praha: Svoboda, 1990.

Diener, Ed, Horowitz, Jeff, Emmons, Robert A. «Happiness of the Very Wealthy», Social Indicators Research 16 (April 1985): 263-274.

Dixit, Avinash K., Nalebuff, Barry. Thinking Strategically: The Competitive Edge in Business, Politics, and Everyday Life. New York: Norton, 1991.

Doomen, Jasper. Smith’s Analysis of Human Actions, Ethic@ 4(2), 2005, 111-122.

Durkheim, Emile. tte Division of Labour in Society. New York: Free Press, 1947.Чеською: Spolecenska dëlba prace. Brno: Centrum pro studium demokracie a kultury, 2004.

Eagleton, Terry. On Evil. New Haven, CN: Yale University Press, 2010.

Eckstein, Walther. tteorie der ethischen Gefühle. Leipzig: Meiner, 1926.

Edmonds, Dave, Eidinow, John. Wittgenstein’s Poker. New York: Ecco, 2001.

Eliade, Mircea. Dëjiny nabozenského mysleni I.-IV. Praha: ISE; Oikoymenh, 1995-2007.

Eliade, Mircea. Mytus o vëcném navratu. Praha: Oikoymenh, 1993.

Eliade, Mircea. Posvatné a profanni. Praha: Oikoymenh, 2006.

Elster, Jon. Nuts and Bolts for the Social Sciences. Cambridge: Cambridge University Press, 1989.

Emmer, Michele. Mathematics and Culture. Berlin, Heidelberg, New York: Springer Verlag, 2004.

Epikuros. Myslenky. Praha: Svoboda, 1970.

Epos o Gilgamesovi. Prel. Lubor Matous. Praha: Ceskoslovensky spisovatel, 1976. Українською: Епос про Гільгамеша // На ріках вавилонських: З найдавнішої літератури Шумеру, Вавілону, Палестини / упоряд. М. Н. Москаленко. ! Київ: Дніпро, 1991. ! С. 98-151.

Estésova, Clarissa Pinkola. Zeny, které bëhaly s vlky. Praha: Pragma, 1999.

Etzioni, Amitai. Moralni dimenze ekonomiky. Praha: Victoria Publishing, 1995.

Euripides. Hyppolytos a jiné tragédie. Praha: Svoboda, 1986. Українською: Ев-ріпід. Трагедії. — Київ: Основи, 1993. — 448 с.

Evensky, Jerry. Adam Smith on the Human Foundation of a Successful Liberal Society, History of Political Economy 25 (3), 1993, 395-412.

Fajkus, Bretislav. Soucasna fi losofi e ametodologie vëdy. Praha: Filosofi cky ustav AV CR, 1997.

Falckenberg, Richard, Drake, Charles F. Dëjiny novovëké fi losofi e. Praha: Jan Laichter, 1899.

Ferguson, Niall. tte Ascent of Money: AFinancial History of the World.

New York: Penguin Press, 2008.

Ferguson, Niall. Valka svëta. Praha: Academia, 2008.

Feyerabend, Paul K. Rozprava proti metodë. Praha: Aurora, 2001.

Fisher, Irving. Fisher Sees Stocks Permanently High, New York Times, October 16, 1929, 2.

Fitzgerald, Allan, Cavadini, John C., Djuth, Marianne, O’Donnell, James, Van Fleteren, Frederick. Augustine through the Ages: An Encyclopedia. Grand Rapids, MI: Eerdmans, 1999.

Force, Pierre. Self-Interest before Adam Smith: A Genealogy of Economic Science. Cambridge: Cambridge University Press, 2003.

Fox, Justin. The Myth of Rational Markets. New York: Harper Business, 2009.

Frank, Robert. Conference on «Understanding Quality of Life: Scientifi c Perspectives on Enjoyment and Suffering». Princeton, NJ, November 1-3, 1996.

Frankl, Viktor E. Man’s Search for Meaning. London: Hodder and Stoughton, 1964. Українською: Франкл, В. Людина у пошуках справжнього сенсу. — Харків: КСД, 2016.

Frazer, James George. Zlata ratolest. Praha: Mlada fronta, 1994.

Friedman, Milton. Adam Smith’s Relevance for 1976. In Adam Smith and the Wealth of Nations: 1776-1976 Bicentennial Essays, edited by Fred R. Glahe.

Boulder: Colorado Associated University Press, 1978, 7-20.

Friedman, Milton. Essays in Positive Economics. Chicago, London: University of Chicago Press, 1970.

Fromm, Erich. To Have or to Be. New York, London: Continuum, 2007.

Fukuyama, Francis. The Trust: The Social Virtues and the Creation of Prosperity. New York: Free Press, 1996.

Gadamer, Hans-Georg. The Idea of the Good in Platonic-Aristotelian Philosophy. New Haven, CT: Yale University Press, 1988.

Gaede, Erwin A. Politics and Ethics: Machiavelli to Niebuhr. Lanham, MD: University Press of America, 1983.

Gaiman, Neil, Pratchett, Terry. Dobra znameni. Praha: Talpress, 1997.

Galbraith, John Kenneth. The Affl uent Society. Boston: Houghton Miffl in, 1998.

Galilei, Galileo. Dialogues Concerning the Two Great Systems of the World.

Ann Arbor: University of Michigan Press, 1970.

George, Andrew R. The Babylonian Gilgamesh Epic: Introduction, Critical Edition and Cuneiform Texts. Oxford: Oxford University Press, 2003.

Gilbert, Geoffrey. Introduction to T. R. Malthus Critical Responses, in Malthus, T. R.: Critical Responses. London and New York: Routledge, 1998.

Goethe, Johann W Faust. Praha: Academia, 2008. Українською: Ґете В. Фауст / пер. Миколи Лукаша. — Київ: Дніпро, 1981.

Graeber, David. Toward an Anthropological Theory of Value. New York: Palgrave, 2001.

Green, David. Adam Smith a sociologie ctnosti a svobody, Prostor 7, no. 28 (1994): 41-48.

Groenewegen, John. Transaction Cost Economics and Beyond. Recent Economic Thought. Boston: Kluwer, 1995.

Groenewegen, Peter. A Soaring Eagle: Alfred Marshall 1842-1924. Aldershot, UK: Edward Elgar, 1995.

Guthrie, William K. Ch. A History of Greek Philosophy I. Cambridge: Cambridge University Press, 1980.

Halik, Tomäs. Stromu zbyvä nadeje. Krize jako sance. Praha: Nakladatelstvi Lidove noviny, 2009.

Hall, Joseph. Heaven upon Earth and Characters of Vertues and Vice.

Edited by Rudolph Kirk. New Brunswick, NJ: Rutgers University Press, 1948.

Halteman, Richard J. Is Adam Smith’s Moral Philosophy an Adequate

Foundation for the Market Economy?, Journal of Markets and Morality 6 (2003): 453-478.

Haney, Lewis Henry. History of Economic Thought: ACritical Account of the Origin and Development of the Economic Theories of the Leading Thinkers in the Leading Nations. New York: Macmillan, 1920.

Hare, Richard M., Barnes, Jonathan, Chadwick, Henry. Zakladatele mysleni: Platon, Aristoteles, Augustinus. Praha: Svoboda, 1994.

Harris, H. S. The Reign of the Whirlwind. York Space, 1999. http://hdl.handle. net/10315/918.

Hasbach, Wilhelm. Untersuchungen über Adam Smith und die Entwicklung der Politischen Ökonomie. Leipzig: Duncker und Humblot, 1891.

Hayek, Friedrich A. Prävo, zäkonodärstvi a svoboda. Praha: Academia, 1994.

Hayek, Friedrich A. New Studies in Philosophy, Politics, Economics, and the History of Ideas. London: Routledge and Kegan Paul, 1978.

Hayek, Friedrich A. The Trend of Economic Thinking: Essays on Political Economists and Economic History. Vol. 3. Edited by W W. Bartley and Stephen Kresge. London: Routledge, 1991.

Heffernanovä, Jana. Gilgames: Tragicky model zäpadni civilizace. Praha: Spolecnost pro svetovou literaturu, 1996.

Heffernanovä, Jana. Tajemstvl dvou partneru: Teorie a metodika präce se sny. Praha: Argo, 2008.

Heidegger, Martin. Philosophical and Political Writings. New York: Continuum, 2003.

Heidel, Alexander. The Gilgamesh Epic and Old Testament Parallels. Chicago: University of Chicago Press, 1949.

Heilbroner, Robert L. The Wordly Philosophers: The Lives, Times, and Ideas of Great Economic Thinkers. New York: Simon and Schuster, 1953.

Hejdänek, Ladislav. «Bäsnlk a Slovo» In: Ceske studie: Literatura, jazyk. Amsterdam, Atlanta: Rodopi, 1990, 57-81.

Heller, Jan. Jak orat s certem: käzäni. Praha: Kalich, 2006.

Hendry, David F. «Econometrics: Alchemy or Science?», Economica 47 (1980): 387-406.

Hengel, Martin. Judentum und Hellenismus. Tübingen: Mohr, 1969.

Henry, Matthew. Matthew Henry’s Commentary on the Whole Bible. http:// www.apostolic-churches.net/bible/mhc/.

Hesiodos. Präce a dni. Brno: Rovnost, 1950. Українською: Гесіод. Роботи і дні. (Розділ «Пандора»). У пер. В. Свідзинського // Антична література: Хрестоматія / упорядник О. І. Білецький. — (2-ге вид.) Київ: Радянська школа, 1968. — 612 с. С.: 116-126.

Hesiodos. Zpevy zelezneho veku. Praha: Svoboda, 1990.

Hesiodos. Zrozeni bohu. Praha: SNKLHU, 1959. Українською: Гесіод. Теогонія, (розділ 1 «Заспів») у пер. І. Франка. // Франко Іван. Зібрання творів: У 50 т. — Т. 8.

Hildebrand, Bruno. Die Nationalökonomie der Gegenwart und Zukunft. Frankfurt am Main: Erster Band, 1848.

Hill, Roger B. Historical Context of the Work Ethic. Athens: University of Georgia, 1996.

Hirsch, Fred. Social Limits to Growth. Cambridge, MA: Harvard University Press, 1976.

Hirschman, Albert O. Lidske väsne a osobnl zäjmy: politickä obhajoba kapitalismu v case pred jeho triumfem. Brno: Centrum pro studium demokracie a kultury, 2000.

Hobbes, Thomas. Leviathan. Praha: Oikoymenh, 2009. Українською: Гоббс Т. Левіафан. — Київ: Дух і літера, 2000.

Horsley, Richard A. Covenant Economics. Louisville: Westminster John Knox, 2009.

Hume, David. Selections. Edited by Charles William Hendel. New York, Chicago: C. Scribner’s Sons, 1927.

Hume, David. Treatise of Human Nuture. NuVision Publications, 2008. Hurtado-Prieto, Jimena. Adam Smith and the Mandevillean Heritage:

The Mercantilist Foundations of «Dr. Mandeville’s Licentious System». Preliminary version. February 2004. http://phare.univ-paris1.fr/hurtado/ Adam% 20Smith.pdf.

Hurtado-Prieto, Jimena. «Pity, Sympathy and Self-interest: Review of Pierre Force’s Self-interest before Adam Smith», The European Journal of the History of Economic Thought 12(4), 2005, 713-721.

Husserl, Edmund. Kartezianske meditace. Praha: Svoboda-Libertas, 1993. Huxley, Aldous. Konec civilizace. Praha: Mata, 2004.

Cheal, David J. The Gift Economy. New York: Routledge, 1988.

Chesterton, G. K. St. Thomas Aquinas. Middlesex: The Echo Library, 2007. Чеською: Svaty Tomas Akvinsky. Praha: Krystal OP, 1993.

Chesterton, G. K. Orthodoxy. Redford: Wilder Publications, 2008.

Inglehart, Ronald. Culture Shift: In Advanced Industrial Society. Princeton, NJ: Princeton University Press, 1990.

Inglehart, Ronald. World Values Survey. 2009. http://www.worldvaluessurvey.org/ (вхід на сторінку — 2010 р.).

International Standard Bible Encyclopedia, http://www. internationalstandardbible.com.

Irwin, William (ed.). The Matrix and Philosophy: Welcome to the Desert of the Real. Illinois: Carus Publishing Company, 2002.

Johnston, Louis D., Williamson, Samuel H. What Was the U.S. GDP Then? 2008.

http://www.measuringworth.org/usgdp/ (pristoupeno 2010).

Jung, Carl G. The Archetypes and the Collective Unconscious. In: Hull, R. F. C. (ed.): The Archetypes and the Collective Unconscious: The Collected Works. Princeton, NJ: Princeton University Press, 1990.

Jung, Carl G. Psychology and Religion. New Haven, CT: Yale University Press, 1962.

Jung, Carl Gustav. Vybor z dlla IV — Obraz cloveka a obraz Boha. Praha: Nakladatelstvl Tomase Janecka, 2001.

Jung, Carl G. Vybor z dlla VIII — Hrdina a archetyp matky. Praha:

Nakladatelstvl Tomase Janecka — Emitos, 2009.

Kahn, Charles H. Plato and the Socratic Dialogue. Cambridge: Cambridge University Press, 1996.

Kalenska, Renata. «Nekdy se me zmocnuje pocit...» Lidove noviny, 15. Listopadu 2008. http://www.lidovky.cz/nekdy-se-me-zmocnuje-pocit-dca-/ln_noviny. asp?c=A081115_000040_ln_noviny_sko&klic=228612&mes=081115_0.

Kant, Immanuel. Critique of Judgment. Indianapolis: Hackett, 1987.

Kant, Immanuel. Introduction to the Metaphysics of Morals. Whitefi sh, MT: Kessinger, 2004.

Kant, Immanuel. Religion within the Limits of Reason Alone. New York: Harper & Brothers, 1960.

Kant, Immanuel. The Metaphysical Elements of Ethics. Rockville: Arc Manor, 2008.

Kaye, B. Introduction to The Fable of the Bees, by Bernard Mandeville. Oxford: Clarendon Press, 1924.

Kerenyi, Karl. Gods of the Greeks. London: Thames & Hudson, 1980.

Kerkhof, Bert. A Fatal Attraction? Smith’s «Theory of Moral Sentiments» and Mandeville’s «fable», History of Moral Thought 16, no. 2 (1995): 219-233.

Keynes, John Maynard. Collected Writings of John Maynard Keynes. Edited by Austin Robinson and Donald Moggridge. London: Macmillan for the Royal Economic Society, 1971-1989.

Keynes, John Maynard. Economic Possibilities for Our Grandchildren. In: Keynes, John Maynard: Essays in Persuasion. New York: W. W. Norton, 1930, 358-373.

Keynes, John Maynard. First Annual Report of the Arts Council (1945-1946). http://www.economicshelp.org/blog/economics/quotes-by-john-maynard-keynes/.

Keynes, John Maynard. Obecna teorie zamestnanosti, uroku a penez. Praha: CSAV, 1963.

Kierkegaard, S0ren. Concluding Unscientifi c Postscript to Philosophical Fragments. Edited by Charles Moore. Rifton, NY: Plough, 1999.

Kirk, Goeffrey S., Raven, John E., Schofi eld, Malcolm. The Presocratic Philosophers. Cambridge: Cambridge University Press, 1983.

Kline, Morris. Mathematical Thought from Ancient to Modern Times. New York: Oxford University Press, 1972.

Kmenta, Jan. Review of AGuide to Econometrics, by Peter Kennedy, Business Economics 39, no. 2, April 2004.

Knies, Carl G. A. Die Politische Oekonomie vom Standpunkte der

geschichtlichen Methode. Braunschweig: C. A. Schwetsche und Sohn, 1853.

Knight, Frank Hyneman. Liberalism and Christianity. In: Knight, Frank Hyneman, Merrian, Thornton Ward (eds.): The Economic Order and Religion. New York, London: Harper & Brothers, 1945.

Knight, Frank Hyneman. Freedom and Reform: Essays in Economics and Social Philosophy. New York: Harper & Brothers, 1947.

Kofman, Fred. Vedomy business. Praha: Portal, 2010.

Kolman, Vojtech. Filozofi e cisla. Praha: Nakladatelstvi Filosofi ckeho ustavu AV CR, 2008.

Komärek, Stanislav. Obraz cloveka aprirody vzrcadle biologie. Praha: Academia, 2008.

Kratochvil, Zdenek. Filosofi e mezi mytem avedou odHomera poDescarta.

Praha: Academia, 2009.

Kratochvil, Zdenek. Mytus, filosofie, veda, I. A II. (Filosofie mezi Homerem a Descartem). Praha: Michal Jüza & Eva Jüzovä, 1996.

Kugel, James L. The Bible as It Was. 5th ed. Cambridge, MA: Belknap Press, 2001.

Kuhn, Thomas S. The Structure of Scientifi c Revolutions. Chicago: University of Chicago Press, 1969.

Kundera, Milan. Nesmrtelnost. Praha: Atlantis, 1993.

Kundera, Milan. Smesne läsky. Praha: Atlantis, 2007. Українською: Кундера М. Смішні любові. Пер. з фр.: В.І. Шовкун. — Львів: Класика, 2001.

Lacan, Jacques. The Four Fundamental Concepts of Psychoanalysis. London: W. W. Norton, 1998.

Lacan, Jacques. The Signifi cation of the Phallus. In: EcritEcrits: ASelection. London: Tavistock/Routledge, 1977, 311-323.

Lalouettovä, Claire. Ramessova rise — Vläda jedne dynastie. Praha: Levne knihy, 2009.

Lanman, Scott, Matthews, Steve. Greenspan Concedes to «Flaw» in His Market Ideology, Bloomberg, October 23, 2008. http://www.bloomberg.com/apps/ news?-pid=newsarchive&sid=ah5qh9Up4rIg.

Leacock, Stephen. Hellements of Hickonomics, in Hiccoughs of Verse Done in Our Social Planning Mill. New York: Dodd, Mead, 1936.

Leontief, Wassily. Theoretical Assumptions and Nonobserved Facts, American Economic Review 61 (1971): 1-7.

Levin, Samuel M. Malthus and the Idea of Progress, Journal of the History of Ideas 27, no. 1 (January-March 1966): 92-108.

Lévi-Strauss, Claude. Myth and Meaning: Cracking the Code of Culture. London: Schocken, 1995.

Lévi-Strauss, Claude. The Elementary Structures of Kingship. Edited by R. Needham, J. Harle Bell, and J. R. von Sturmer. Boston: Beacon, 1969.

Lewis, Clive Staples. Ctyri lasky. Praha: Navrat domû, 1997.

Lewis, Clive Staples. Evolutionary Hymn. In: Poems. San Diego: Harcourt, 1964, 55-56.

Lewis, Clive Staples. Letters of C. S. Lewis. Edited by W H. Lewis. New York: Harcourt, Brace & World, 1966.

Lewis, Clive Staples. A Preface to Paradise Lost. New Delhi: Atlantic Publishers and Distributors, 2005.

Lewis, Clive Staples. The Weight of Glory and Other Addresses. 2nd ed. New York: Macmillan, 1980.

Lewis, Thomas J. Persuasion, Domination, and Exchange: Adam Smith on the Political Consequences of Markets, Canadian Journal of Political Science 33, no. 2 (June 2000): 273-289.

Liddell, Henry G., Scott, Robert. Greek-English Lexicon. 9th ed. Oxford: Clarendon Press, 1996.

Limentani, Ludovico. La morale della simpatia: Saggio sopra letica di Adamo Smith nella storia del pensiero inglese. Genova: A. F. Formiggini, 1914.

Locke, John. Two Treatises of Government. Cambridge: Cambridge University Press, 2003. Чеською: Dvë pojednani o vladë. Praha: Nakladatelstvl Ceskoslovenské akademie vëd, 1965.

Lowry, S. Todd. «Ancient and Medieval Economics». In: Samuels, Warren J., Biddle, Jeff, Davis, John Bryan (eds.): A Companion to the History of Economic Thought. Oxford: Blackwell Publishing, 2003, 11-27.

Lowry, S. Todd. The Archaeology of Economic Ideas: The Classical Greek Tradition. Durham, NC: Duke University Press, 1988.

Lowry, S. Todd. The Economic and Jurisprudential Ideas of the Ancient Greeks: Our Heritage from Hellenic Thought. In: Lowry, S. Todd, Gordon, Barry (eds.): Ancient and Medieval Economic Ideas and Concepts of Social Justice. New York: Brill, 1998.

Lowry, S. Todd, Gordon, Barry (eds.). Ancient and Medieval Economic Ideas and Concepts of Social Justice. New York: Brill, 1998.

Luther, Martin. Martin Luther’s Last Sermon in Wittenberg, Second Sunday in Epiphany, 17 January 1546. In: Dr. Martin Luthers Werke:

Kritische Gesamtausgabe. Weimar: Herman Boehlaus Nachfolger, 1914, 51-126.

Macfie, Alec L. The Invisible Hand of Jupiter, Journal of the History of Ideas 32 (October-December 1971): 595-599.

Macfie, Alec L. The Individual in Society. London: Allen & Unwin, 1967.

MacIntyre, Alasdair. After Virtue. 3rd ed. Notre Dame, IN: University of Notre Dame Press, 2008. Чеською: Ztrata ctnosti. Praha: Oikoymenh, 2004.

MacIntyre, Alasdair. A Short History of Ethics: A History of Moral Philosophy from the Homeric Age to the Twentieth Century. London: Routledge & Kegan Paul,1998.

Mahan, Asa. A Critical History of Philosophy. New York: Phillips & Hunt, 2002.

Malthus, Thomas. Esej o principu populace. Praha: Zvlastnl vydani, 2002.

Mandeville, Bernard. A Letter to Dion. The Project Gutenberg. http://www. gutenberg.org/fi les/29478/29478-h/29478-h.htm.

Mandeville, Bernard. An Essay on Charity, and Charity-Schools. In: Mandeville, Bernard: The Fable of the Bees. Middlesex: Penguin, 1970, 263-325

Mandeville, Bernard. A Search into the Nature of Society. In: Mandeville, Bernard: The Fable of the Bees. Middlesex: Penguin, 1970, 329-383.

Mandeville, Bernard. The Fable of the Bees; or, Private Vices, Public Benefits. Edited by Phillip Harth. Oxford: Clarendon Press, 1924; pozdejsl vydani Middlesex: Penguin, 1970.

Mankiw, Gregory N. Principles of Economics. Mason, GA: South-Western Cengage Learning, 2009.

Marshall, Alfred. Principles of Economics. London: Macmillan for the Royal Economic Society, 1961.

Martindale, Wayne, Root, Jerry (eds.). The Quotable Lewis: An Encyclopedic Selection of Quotes from the Complete Published Works. Wheaton, IL: Tyndale,1989.

Marx, Karl. Kapital. Praha: Statni nakladatelstvi politické literatury, 1954. Українською: Маркс, Карл. Капітал. Критика політичної економії. Пер. з нім. Річицький, Щербаненко, Рабінович, Трикоза. //Ы^маркс.укр.

Marx, Karl. On the Jewish Question. Edited by Helen Lederer. Cincinnati: Hebrew Union College-Jewish Institute of Religion, 1958.

Marx, Karl, Engels, Friedrich. Manifesto of the Communist Party. New York: Cosimo, 2009.

Marx, William. The Devil's Rights and the Redemption in the Literature of Medieval England. Rochester, NY: Boydell and Brewer, 1995.

Mauss, Marcel. The Gift: Forms and Functions of Exchange in Archaic Societies. London: Cohen & West, 1966.

McCloskey, Deirdre N. The Bourgeois Virtues: Ethics for an Age of Commerce. Chicago: University of Chicago Press, 2006.

McCloskey, Deirdre N. The Rhetoric of Economics, Journal of Economic Literature 21 (June 1983): 481-517.

McCloskey, Deirdre N. The Secret Sins of Economics. Chicago: Prickly Paradigm Press, 2002.

Merton, Robert K. Social Theory and Social Structure. New York: Free Press, 1968.

Mill, John Stuart. Autobiography. The Harvard Classics, 25. Edited by C. E. Norton. New York: Collier & Son, 1909.

Mill, John Stuart. Collected Works of John Stuart Mill. Vol. 10, Essays on Ethics, Religion, and Society. Edited by John M. Robson. London: Routledge and Kegan Paul, 1979.

Mill, John Stuart. Essays on Some Unsettled Questions of Political Economy. London: Parker, 1844.

Mill, John Stuart. Utilitarianism. Forgotten Books, 2008. www.forgottenbooks.org. Чеською: Utilitarismus. Praha: Vysehrad, 2011.

Mill, John Stuart. Principles of Political Economy: With Some of Their Applications to Social Philosophy. Edited, with an Introduction, by Stephen Nathanson. Indianapolis, IN: Hackett, 2004.

Milton, John. The Poetical Works of John Milton. Whitefi sh, MT: Kessinger Publishing, 2006.

Mini, Piero V. Philosophy and Economics: The Origins and Development of Economic Theory. Gainesville: University Press of Florida, 1974.

Mirowsky, Philip. Machine Dreams: Economics Becomes aCyborg Science. Cambridge: Cambridge University Press, 2002.

Mirowsky, Philip. More Heat Than Light: Economics as Social Physics, Physics as Nature’s Economics. Cambridge: Cambridge University Press, 1989.

Mises, Ludwig van. Lidské jednani. Praha: Liberalni institut, 2006.

Mlcoch, Lubomir. Ekonomie dûvëry aspolecného dobra. Praha: Karolinum, 2006.

Montesquieu, Charles de Secondat. O duchu zakonû. Dobra Voda: Ales Cenëk, 2003.

Morgenthau, Henry. Truth and Power: Essays of a Decade. New York, NY: Prager, 1970.

Morrow, Glenn R. Adam Smith: Moralist and Philosopher, Journal of Political Economy 35 (June 1927): 321-342.

Muchembled, Robert. Dëjiny dabla. Praha: Argo, 2008.

Mumford, Lewis. The City in History: Its Origins, Its Transformations, and Its Prospects. San Diego, New York, London: Harcourt, 1961.

Myers, David G. Does Economic Growth Improve Human Morale?, New American Dream. http://www.newdream.org/newsletter/growth.php (вхід на сторінку — 2010 р.).

Nelson, Robert H. Economics as Religion: From Samuelson to Chicago and Beyond. University Park: Pennsylvania University Press, 2001.

Nelson, Robert H. Reaching for Heaven on Earth: The Theological Meaning of Economics. Savage, MD: Rowman & Littlefi eld, 1991.

Nelson, Robert H. The New Holy Wars: Economic Religion vs. Environmental Religion in Contemporary America. Pennsylvania: Pennsylvania State University Press, 2010.

Neubauer, Zdenëk. O cem je vëda? (De possest: O duchovnim byti Bozim). Praha: Malvern, 2009.

Neubauer, Zdenëk. Primluvce postmoderny. Praha: Michal Jûza & Eva Jûzova, 1994.

Neubauer, Zdenek. Respondeo Dicendum: autosbornik k desätemu vyroci padesätych narozenin. Praha: O. P.S., 2002.

Nin, Anais. The Diary of Anais Nin, 1939-1944. New York: Harcourt, Brace & World, 1969.

Nisbet, Robert A. The History of the Idea of Progress. New Brunswick, NJ: Transaction, 1998.

Nisbet, Robert A. «The Idea of Progress», Literature of Liberty: AReview of Contemporary Liberal Thought 2 (1979 ): 7-37. Available at http://oll. libertyfund.org.

Novak, Michael. The Catholic Ethic and the Spirit of Capitalism. New York: Free Press, 1993.

Novak, Michael. Duch demokratickeho kapitalismu. Praha: Obcansky institut, 2002.

Novotny, Adolf. Biblicky slovnik. Praha: Kalich, 1992.

Novotny, Frantisek. The Posthumous Life of Plato. Praha: Academia, 1977.

Nussbaumovä, Martha C. Krehkost dobra. Praha: Oikoymenh, 2003.

Oates, Whitney J., O’Neill, Eugene. The Complete Greek Drama. New York: Random House, 1938.

O’Connor, Eugene Michael. The Essential Epicurus: Letters, Principal Doctrines, Vatican Sayings, and Fragments. Buffalo, NY: Prometheus, 1993.

Oncken, August. The Consistency of Adam Smith, The Economic Journal 7 (September 1897): 443-450.

Orwell, George. 1984. Praha: Levne knihy, 2009. Українською: Орвел, Дж. 1984. Пер. з англ. Віктор Шовкун. — К: Видавництво Жупанського, 2015.

Orwell, George. Farma zvirat. Praha: Argo, 2008. Українською: Ґеорґ Ору-ел: Колгосп тварин. З анґлійської мови переклав Іван Чернятин-ський, Мюнхен: «Прометей» 1947 р. — 91 с. (сканована книга з сайту chtyvo.org)

Palahniuk, Chuck. Klub rväcü. Praha: Volvox Globator, 2005. Українською: Палагнюк Ч. Бійцівський клуб. — Харків: Фоліо, 2007.

Pascal, Blaise. Myslenky. Praha: Mladä fronta, 2000. Українською: Блез Паскаль. Думки. пер. з французької А. Перепаді, О. Хоми. — Київ: Дух і літера, 2009. — 704 с.

Pasquinelli, Matteo. Animal Spirits: A Bestiary of the Commons. Rotterdam: NAi Publishers, 2008.

Pass, Christopher, Lowes, Bryan, Davies, Leslie. Collins Dictionary of Economics. Second Edition. Glasgow: HarperCollins, 1993.

Patinkin, Don. Essays on and in the Chicago Tradition. Durham, NC: Duke University Press, 1981.

Patocka, Jan. Kacirske eseje o filosofii dejin. Praha: Oikoymenh, 2007. Українською: Паточка Ян. Єретичні есе про філософію історії. — Київ: Вид-во Соломії Павличко «Основи», 2001. — 374 с.

Patterson, Stephen, Meyer, Marvin. The «Scholars’ Translation» of the Gospel of Thomas.http://home.epix.net/~miser17/Thomas.html.

Pava, Moses L. Business Ethics: A Jewish Perspective. Hoboken, NJ: KTAV Publishing House, 1997.

Pava, Moses L. The Substance of Jewish Business Ethics, Journal of Business Ethics 17, no. 6 (April 1998): 603-617.

Payne, Jan. Odkud zlo? Praha: Triton, 2005.

Pieper, Josef. Tomas Akvinsky. Praha: Vysehrad, 1997.

Pirsig, Robert M. Zen a umeni udrzby motocyklu: zkoumani hodnot. Praha: Volvox Globator, 2006.

Platon. Euthyfron; Obrana Sokrata; Kriton; Faidon; Kratylos; Theaitetos; Sofistes; Politikos. Praha: Oikoymenh, 2003.

Platon. Filebos. Praha: Oikoymenh, 1994.

Platon. Gorgias. Praha: Oikoymenh, 2000.

Platon. Protagoras. Praha: Oikoymenh, 2000.

Platon. Timaios. Kritias. Praha: Oikoymenh, 2003.

Platon. Üstava. Oikoymenh, 2001. Українською: Платон. Держава / Пер. з давньогр. Д. Коваль. — Київ: Основи, 2000.

Polanyi, Karl. Aristotle Discovers the Economy. In: Polanyi, Karl, Dalton,

George (eds.): Primitive, Archaic, and Modern Economies: Essays of Karl Polanyi. Boston: Beacon Press, 1971, 78-115.

Polanyi, Michael. Personal Knowledge: Towards a Post-Critical Philosophy. London: Routledge & Kegan Paul, 1962. Українською: Поланьї М. Особистісні знання: На шляху до посткритичної філософії. БГК Ім. І. А. Бодуена де Куртене. — Київ: 1998. —344 с., (Корпус гуманітарних дисциплін)

Pope, Alexander. An Essay on Man. In Major Works, edited by Pat Rogers. Oxford, New York: Oxford University Press, 270-309.

Pope, Alexander. The Riddle of the World. In Selected Poetry and Prose, edited by Robin Sowerby. London: Routledge, 1988, 153-154.

Popper, Karl. Otevrena spolecnost a jeji nepratele I., II. Praha: ISE, 1994.

Popper, Karl. The Poverty of Historicism. London, New York: Routledge & Kegan Paul, 1957.

Punt, Jeremy. The Prodigal Son and Blade Runner: Fathers and Sons, and Animosity, Journal of Theology for Southern Africa 119 (July 2007): 86-103.

Radin, Paul. The Trickster: AStudy in American Indian Mythology. London: Routledge & Kegan Paul, 1956.

Radl, Emanuel. Dejiny fi losofi e: Starovek a stredovek. Praha: Votobia, 1998.

Radl, Emanuel. Dejiny filosofie: Novovek. Praha: Votobia, 1999.

Raphael, David D. The Impartial Spectator: Adam Smith’s Moral Philosophy. Oxford: Oxford University Press, 2007.

Rawls, John. Lectures on the History of Moral Philosophy. Cambridge: Harvard University Press, 2000.

Redman, Deborah A. Economics and the Philosophy of Science. Oxford: Oxford University Press, 1993.

Rich, Arthur. Etika hospodarstvi, I., II. Praha: ISE, Oikoymenh, 1994.

Roll, Erich. A History of Economic Thought. 3rd ed. Englewood Cliffs, NJ: Prentice Hall, 1964.

Rothbard, Murray N. Economic Thought before Adam Smith: Austrian

Perspectives on the History of Economic Thought. Vol. 1. Cheltenham, UK: Edward Elgar, 1995.

Rousseau, Jean-Jacques. O puvodu nerovnosti mezi lidmi. Praha: Svoboda, 1949.

Rushdie, Salman. Zbesilost. Praha: Paseka, 2003.

Russell, Bertrand. Mysticism and Logic and Other Essays. London, New York: Longmans, Green, 1918.

Sallust. On the Gods and the World. Whitefi sh, MT: Kessinger Publishing, 2003 [1793].

Samuels, Warren J., Biddle, Jeff, Davis, John Bryan (eds.). A Companion to the History of Economic Thought. Oxford: Blackwell Publishing, 2003.

Scitovsky, Tibor. The Joyless Economy: The Psychology of Human Satisfaction. New York: Oxford University Press, 1992.

Sedlacek, Tomas. Spontaneous Rule Creation. In: Mejstrik, Michal (ed.): Cultivation of Financial Markets in the Czech Republic. Praha: Karolinum, 2004, 317-339.

Sen, Amartya Kumar. On Ethics and Economics. Oxford: Blackwell, 1987.

Shakespeare, William. Kupec benätsky. Praha: Dilia, 1978. Українською: Шек-спір В. Купець Венеційський // Шекспір В. Збірка творів. — Харків: КСД, 2016.

Shaw, George B. Man and Superman. Rockvill: Wildside Press, 2008.

Shils, Edward. Remembering the University of Chicago: Teachers, Scientists, and Scholars. Chicago: University of Chicago Press, 1991.

Shionoya, Yuichi. Schumpeter and the Idea of Social Science: A Metatheoretical Study. Cambridge: Cambridge University Press, 2007.

Schor, Juliet B. The Overworked American: The Unexpected Decline of Leisure. New York: Basic Books, 1993.

Schumacher, Fritz Ernst. Small Is Beautiful: Economics as if People Mattered. London: Vintage Books, 1993.

Schumpeter, Joseph A. Business Cycles: A Theoretical, Historical, and Statistical Analysis of the Capitalist Process. New York, Toronto, London: McGraw-Hill, 1939.

Schumpeter, Joseph A. History of Economic Analysis. London: Routledge, 2006.

Schumpeter, Joseph A. The Common Sense of Econometrics, Econometrica 1, no.1 (1933): 5-12.

Sigmund, Paul E. (ed.). St. Thomas Aquinas on Politics and Ethics. New York: W. W.Norton, 1987.

Simmel, Georg. Penize v modern! kulture a jine eseje. Praha: Sociologicke nakladatelstvi, 2006.

Simmel, Georg. Filosofi e penez. Praha: Academia, 2011.

Simmel, Georg. Simmel on Culture: Selected Writings. Edited by David Frisby, and Mike Featherstone. Thousand Oaks, CA: Sage, 1997.

Simon, Herbert A. An Empirically-Based Microeconomics. Cambridge: Cambridge University Press, 1997.

Sims, Christopher A., Goldfeld, Stephen M., Sachs, Jeffrey D. Policy Analysis with Econometric Models, Brookings Papers on Economic Activity 1982, no. 1 (1982): 107-164.

Sipe, Dera. Struggling with Flesh: Soul/Body Dualism in Porphyry and Augustine, An Interdisciplinory Journal of Graduate Students. http://www.publications.villanova.edu/Concept/index.html.

Smith, Adam. Adam Smith’s Moral and Political Philosophy. Edited with an introduction by Herbert Wallace Schneider. New York: Hafner, 1948.

Smith, Adam. Essays on Philosophical Subjects. In The Glasgow Edition of the Works and Correspondence of Adam Smith, III, edited by D. D. Raphael and A. S.Skinner. Oxford: Oxford University Press, 1980.

Smith, Adam. Pojednani o podstatë a pûvodu bohatstvi narodû. Praha: Liberalni institut 2001.

Smith, Adam. Lectures on Jurisprudence. Oxford: Oxford University Press, 1978.

Smith, Adam. The Theory of Moral Sentiments. In The Glasgow Edition of the Works and Correspondence of Adam Smith, I, edited by D. D. Raphael and A. L. Macfie. Indianapolis: Liberty Funds, 1982. Чеською: Teorie mravnich citû. Praha: Liberalni institut, 2005.

Smith, David Warner. Helvetius: A Study in Persecution. Oxford: Clarendon Press, 1965.

Sojka, Milan. John Maynard Keynes a soucasna ekonomie. Praha: Grada, 1999.

Sokol, Jan. Clovëk a svët ocima Bible. Praha: Jezek, 1993.

Sokol, Jan. Mësto a jeho hradby, Vesmir 5, no. 2 (kvëten 5, 2002 ): 288-291.

Sokol, Jan. Moc, penize a pravo. Plzen: Ales Cenëk, 2007.

Sombart, Werner. The Jews and Modern Capitalism. New Brunswick, NJ: Transaction, 1997.

Sousedik, Stanislav. Texty k studiu dëjin stredovëké filosofie. Praha: Karolinum, 1994.

Spiegel, Henry William. The Growth of Economic Thought. 3rd ed. Durham, NC: Duke University Press, 1991.

Stevenson, Betsey, Wolfers, Justin. Economic Growth and Subjective Well-Being: Reassessing the Easterlin Paradox. Cambridge, MA: Centre for Economic Research NBER, 2008.

Stigler, George J. Economics: The Imperial Science?, Scandinavian Journal of Economics, vol. 86, no. 3 (1984), 301-314.

Stigler, George J. The Essence of Stigler. Stanford: Hoover Institution Press, 1986.

Stigler, George J. Frank Hyneman Knight. In: The New Palgrave: A Dictionary of Economics, vol. 3,55-59. New York: Stockton Press, 1987.

Stiglitz, Joseph E. Employment, social justice and societal well-being, International Labour Review, Vol. 141 (2002), No. 1-2, 9-29.

Stiglitz, Joseph E. Globalization and Its Discontents. 1st ed. New York: W. W. Norton, 2002.

Suppe, Frederick. The Structure of Scientifi c Theories. Urbana: University of Illinois Press, 1977.

Svaty Jan od Krize (St. John). Dark Night of the Soul. New York: Dover, 2003.

Smajs, Josef. Uzavreme smlouvu se Zemi?, Literarni noviny 15/09.

Taleb, Nassim. The Black Swan: The Impact of the Highly Improbable. New York: Random House, 2007.

Tamari, Meir. The Challenge of Wealth: Jewish Business Ethics, Business Ethics Quarterly 7 (March 1997): 45-56.

Tassone, Giuseppe. A Study on the Idea of Progress in Nietzsche, Heidegger, and Critical Theory. Lewiston, NY: Mellen Press, 2002.

The Economist. Economics A-Z: Animal Spirits. The Economist Newspaper Limited.2010.http://www.economist.com/research/economics/alphabetic. cfm?letter=A (вхід на сайт — 2010 р.).

Thoreau, Henry David. Civil Disobedience and Other Essays. Stilwell, KS: Digireads. com Publishing, 2005.

Tocqueville, Alexis de. Democracy in America. Trans. and eds. Harvey C. Mansfi eld and Delba Winthrop. Chicago: University of Chicago Press, 2000.

Tolkien, John Ronald Reuel. Pan prstenü. Praha: Mlada fronta, 1993. Українською: Толкін, Дж.РР Володар перснів / Пер. з англ. Олена Фешовець. — Львів: Астролябія, 2006.

Turner, Jonathan. Herbert Spencer: ARenewed Appreciation. Beverly Hills, CA: Sage, 1985.

Vanek, Jaroslav. The Participatory Economy: An Evolutionary Hypothesis and a Strategy for Development. Ithaca: Cornell University Press, 1974.

Veblen, Thorstein. Essays in Our Changing Order. New Brunswick, NJ: Transaction, 1997.

Veblen, Thorstein. The Intellectual Pre-Eminence of Jews in Modern Europe, Political Science Quarterly 34 (March 1919): 33-42.

Volf, Miroslav. In the Cage of Vanities: Christian Faith and the Dynamics of Economic Progress. In: Wuthnow, Robert (ed.): Rethinking Materialism: Perspectives on the Spiritual Dimension of Economic Behavior. Grand Rapids, MI: Eerdmans, 1995, 169-191.

Voltaire. The Philosophical Dictionary for the Pocket (Dictionnaire Philosophique). London: Thomas Brown, 1765.

Von Skarzynski, Witold. Adam Smith als Moralphilosoph und Schoepfer der Nationaloekonomie. Berlin: Grieben, 1878.

Wachtel, Paul L. The Poverty of Affl uence: A Psychological Portrait of the American Way of Life. New York: Free Press, 1983.

Walther, Eckstein. Introduction to The Theory of Moral Sentiments, by Adam Smith. Leipzig: Felix Meiner, 1926.

Weber, Max. Ancient Judaism. New York, London: Free Press, 1967.

Weber, Max. Autorita, etika aspolecnost. Praha: Mlada fronta, 1997.

Weber, Max. Economy and Society. Edited by Guenther Roth and Claus Wittich. Berkeley, Los Angeles, London: University of California Press, 1978.

Weber, Max. The Protestant Ethic and the Spirit of Capitalism. New York, London: Routledge, 1992.

Weber, Max. The Sociology of Religion. Boston: Beacon, 1963.

Weintraub, Roy E. How Economics Became a Mathematical Science. Durham, NC: Duke University Press, 2002.

Werhane, Patricia H. Business Ethics and the Origins of Contemporary Capitalism: Economics and Ethics in the Work of Adam Smith and Herbert Spencer, Journal of Business Ethics 24, no. 3 (April 2000): 19-20.

Wesley, John. Wesley’s Notes on the Bible. Grand Rapids, MI: Christian Classics Ethereal Library. http://www.ccel.org/ccel/wesley/notes.html.

Whitehead, Alfred North. Adventures of Ideas. New York: Free Press, 1985. Чеською: Dobrodruzstvl ideji. Praha: Oikoymenh, 2005.

Whitehead, Alfred North. Process and Reality: An Essay in Cosmology. New York: Free Press, 1978.

Whitehead, Alfred North. Science and the Modern World. Cambridge: Cambridge University Press, 1926.

Willis, Jim. God’s Politics: Why the Right Gets It Wrong and the Left Doesn’t Get It. San Francisco: HarperSanFrancisco, 2005.

Wittgenstein, Ludwig. Tractatus Logico-Philosophicus. New York, London: Routledge & Kegan Paul, 1974. Українською: Вітґенштайн, Трактат. 4.023 // Вітґенштайн Л. Tractatus Logico-Philosophicus. Філософські дослідження. — Київ: Основи. 1995.

Witztum, Amos. «A Study into Smith’s Conception of the Human Character: Das Adam Smith Problem Revisited», History of Political Economy 30(3), 1998, 489-513.

Wolf, Julius. «Das Adam Smith-Problem», Zeitschrift für Socialwissenschaft, 1898, 25-33, 101-108, 176-187.

Wuthnow, Robert (ed.). Rethinking Materialism: Perspectives on the Spiritual Dimension of Economic Behavior. Grand Rapids, MI: Eerdmans, 1995. Xenofon. The Education of Cyrus. Edited by H. G. Dakyns. London: Dent, 1914. Xenofon. Hiero. Edited by H. G. Dakyns. Whitefi sh, MT: Kessinger, 2004. Xenofon. Xenophon: Memorabilia, Oeconomicus, Symposium, Apology. Edited by E. C. Marchant and O. J. Todd. Cambridge, MA, London: Harvard University Press, 1977.

Xenofon. Recké dëjiny. Lakedaimonské zrizeni. O statnich prijmech. Praha: Svoboda, 1982.

Yates, Frances A. Giordano Bruno and the Hermetic Tradition. London: Routledge & Kegan Paul, 1964.

Yates, Frances A. The Rosicrucian Enlightenment. London, New York: Routledge & Kegan Paul, 2003.

Yoder, John Howard. The Politics of Jesus. Grand Rapids, MI: Eerdmans, 1972. Zeyss, Richard. Adam Smith und der Eigennutz. Tübingen: Verlag der H. Laupp’schen Buchhandlung, 1889.

Zizek, Slavoj. The Parallax View. Cambridge, MA, London: MIT Press, 2009. Zizek, Slavoj. The Plague of Fantasies. New York, London: Verso, 1997.

Примітки

1

Ксенофонт. Домострой, розділ 2.12 / пер. з чес. Xenofon, Оєсопотісш, 2.12. Під економікою мається на увазі «ведення господарства». Тут і надалі примітки автора.

2

Від давньогр. слова ойкономія: від оікос, (ойкос — «дім», «домогосподарство») та v6p.oc, (но-мос — «закон»).

3

Хай там як, ми досі не змогли розгадати таємницю власне матерії. Дію годинника розуміємо тільки до певної міри. Все одно ми не знаємо, як виглядає час. Тобто розуміємо лише механізм годинника, тільки ті його деталі, які самі й створили.

4

Ми використовуємо термін «наука» у вільному значенні. Поки що вважатимемо наукою все, що під нею розуміють у загальному контексті. До детальнішого розгляду «наукового» і «ненаукового» повернемося в другій частині книги.

5

З кн.: Feyerabend, P.K. Against Method. Outline of an Anarchistic Theory of Knowledge.

6

Jung. Vybor z dûa IV — Obraz clovéka a obraz Boha, 52.

7

Smith, Adam. 7üe 7üeory of Moral Sentiments. Liberty Funds, 1982.

8

Розділ «Історії»: пер. з чес. З кн.: George A. Akerlof and Robert J. Shiller. Animal Spirits.

9

З кн.: Campbell, Joseph. Myths to Live by. New York, Viking, 1972.

10

З кн.: Sallustius. On the Gods and the World.

11

Йдеться про вільний переклад автора цитати Джона Стюарта Мілля: «A person is not likely to be a good political economist, who is nothing else». З кн.: John Stuard Mill. Essays on Ethnics, Religion and Society. Vol 10 of Collected Works of John Stuart Mill, 306. Цитата з передмови. З кн.: Redman, D. Economics and the Philosophy of Science.

12

З кн.: Nelson, Economics as Religion, 38.

13

З кн.: Nelson. Economics as Religion, 132.

14

З кн.: Whitehead, Adventures of Ideas, 130.

15

З кн.: Keynes, John Maynard. Obecna teorie zamestnanosti, droku a penez. Praha: CSAV, 1963.

16

Термін «метаекономіка» вперше вживає Карл Менґер у 1934 р. у своїй статті «Law of Diminishing Returns. A Study in Meta-economics». «Коли він вперше використав термін «метаекономіка», у нього й на думці не було знову зараховувати етику до економіки. Він радше хотів економіку, а разом з нею й етику включити в когерентну логічну формулу, не намагаючись при цьому встановити між ними зв’язок» (З кн: Л. Беккіо. Unexplored Dimensions, С. 30).

17

З кн.: Schumacher. Small Is Beautiful, 36.

18

Ідеться про парафраз ключового запитання, яке ставить теолог Томаш Галік.

19

Поланьї М. Особистіші знання: На шляху до посткритичноїфілософії. — БГК ім. І.А. Бодуена Де Куртене, 1998. — 344 с. — (Корпус гуманітарних дисциплін).

20

З кн.: Feyerabend P.K. Against Method. Outline of an Anarchistic Theory of Knowledge.

21

З кн.: Vanek J. The Participatory Economy, 7.

22

У соціологів усе ще є ідеал класичного (рустикального) суспільства, а в психологів — ідеал гармонії цивілізованих і тваринних частин особистості. Проте їхні ідеали містяться в минулому, а щодо розвитку-прогресу вони досить часто висловлюються скептично. Серед усіх дисциплін, здається, лише в економістів є ідеал у майбутньому.

23

Найстаріші шумерські версії епосу датовані третьою династією Уру, тобто періодом 21502000 до Христа. Новіша аккадська версія датується переломом другого й першого тисячоліття до нашої ери. Стандартна аккадська версія, з якої зроблено й переклад, який ми використовуємо, датована приблизно 1300-1000 до Христа, її було знайдено в бібліотеці в Ніневії. Тож до кінця цього розділу під «Епосом про Гільгамеша» ми розуміємо його «стандартну» аккадійську версію на 11 табличках без частини про спуск Гільгамеша в підземний світ, яку прикріплено пізніше на дванадцятій глиняній табличці, проте разом з тим вона містить зустріч з Утнапіштімом в одинадцятій табличці та розмову з Іштар на шостій табличці. Якщо не вказано іншого, використовуємо переклад Михайла Москаленка (На ріках вавилонських: З найдавнішої літератури Шумеру, Вавілону, Палестини / упоряд. М.Н. Москаленко. — Київ: Дніпро, 1991. — С. 98-151). Дія відбувається на території сучасного Іраку.

24

Найстаріші писемні пам’ятки належать шумерам, писемні пам’ятки з інших культур (напр., індійські чи китайські) — молодші. Індійські Веди написано приблизно 1500 р. до Христа, так само й «Єгипетська книга мертвих». Найдавніші частини Старого Завіту були записані десь між VI і IX століттями до Христа, «Іліада» та «Одіссея» написані у VIII ст., тексти Платона та Аристотеля — у IV ст. Китайська класика (напр., Конфуцій) датується приблизно ІІІ ст. до Христа. Арабська література з’являється в VI ст. н. е.

25

Kratochvil. Mytus, filosofie a veda, 11.

26

Ferguson. The Ascent of Money, 28.

27

Так само навіть у (нашому) сучасному епосі (міфові, історії, казці) — у трилогії «Володар перснів» від Дж. Толкіна — гроші не відіграють жодної ролі. «Операції» відбуваються у формі подарунків, боїв, підступів, різних трюків чи крадіжок. Див. Bassham, Bronson (eds.), «Володар перснів і філософія».

28

Ніякі пошуки не можна вважати вичерпними, проте й попри відносно ретельний обшук конвенційних архівів EconLit (найширша й точно найповажніша база даних економічної літератури сучасності) авторові не вдалося знайти жодної книги чи хоча б розділу книги чи академічної статті, яка б розглядала «Епос про Гільгамеша» з економічного погляду. Тому ми усвідомлюємо, що наша спроба проаналізувати найстарішу пам’ятку з нового ракурсу відказана на всі невдачі, спрощення, протиріччя та неточності перешопрохідця.

29

Епос про Гільгамеша, таблиця перша, ІІ.

30

Епос про Гільгамеша, таблиця перша, ІІ. 10-17.

31

Термін «робот» уперше використовує в 1920 р. Карел Чапек у своїй науково-фантастичній п’єсі «R.U.R.» (Россумські універсальні роботи), у якій ідеться про повстання штучних людей, яких виготовили для заміщення ними праці людини. Спочатку Чапек планував назвати їх «лаборами» (від слова labour — робота), проте його брат Йозеф вигадав більш вдале слово: робот, похідне від слова робота. Схожий мотив знайдемо і в трилогії «Матриця» (Matrix) (і в більшості сучасної міфології): те, що ми створюємо для того, аби воно служило нам, у результаті опиняється в ситуації, коли ми служимо йому. Те, що покликане робити нас вільними (у цьому випадку від роботи — первинна роль роботів), зрештою, робить з нас рабів.

32

Маркс говорить про редукцію людини ще виразніше, що робітник «стає простим придатком до машини ...» (переклав українською Д. Рабинович), див.: Rich A. Wirtschaftsethik, 52. Зверніть увагу, що сьогодні в економічних моделях ми сприймаємо людину через роботу (L) або як human capital (H). На підприємствах створюються відділення людських ресурсів, human resources (HR), ніби людина й справді — ресурс, точно так, як є природні ресурси (natural resources) чи фінансові (капітал, financial resources).

33

Homo oeconomicus, або ж людина економічна — це концепт, у якому людина діє раціонально на основі своїх егоїстичних інтересів так, аби досягла своїх суб’єктивних цілей. Уперше цей термін використали критики економіста Джона Стюарта Мілля як спрощену модель загальноприйнятої людської поведінки. Мілль стверджував, що в очах політичної економіки «на характер людини не впливає її соціальне становище, як і не впливає її статус у суспільстві. Людина розглядається лише як істота, що прагне багатства та здатна оцінити і порівняти ефективність різних засобів для досягнення цієї цілі». З кн.: Mill, Essays on Some Unsettled Questions of Political Economy. Модель homo oeconomicus — дуже контраверсійне спрощення людської поведінки, тому в цієї моделі дуже багато критиків навіть зі середовища економістів.

34

Платон. «Конституція», 460b-c: «Постійно народжуваних дітей відбиратимуть спеціально поставлені для того посадові особи... А немовлят, народжених від гірших батьків чи навіть від тих, які з’явилися від перших, але з тілесними вадами, вони заховають, як годиться, у якомусь потаємному й недоступному місці». Діти не повинні були знати своїх справжніх батьків і повинні були спеціально народжуватися так, аби сформувалося якомога сильніше потомство («найкращі чоловіки зазвичай мають сходитися з найкращими жінками». — Там само, 459). Так ніби вони зграя породистих собак. Лише тоді, коли люди вийдуть за межі (ре) продуктивного віку, «коли чоловіки й жінки вийдуть із віку, відведеного на розмноження, гадаю, ми дамо волю чоловікам єднатися з ким захочуть» (там само, 461b). Переклад подано за виданням: Платон. Держава / пер. з давньогр. Д. Коваль. — Київ: Основи, 2000. — 355 с.

35

Ця тема повертається і в найсучасніших історіях та міфах, наприклад, у фільмах Matrix, «Острів», Equilibrium, Gattaca тощо. У них люди — роботизовані, (часто більш-менш несвідомо) поневолені заради суто виробничої функції, їм суворо заборонено мати емоції. Мабуть, найкраще це передає фільм Equilibrium від Курта Віммера.

36

Lewis C.S. "Шє Four Loves. Цього письменника цитує економістка Deirdre McCloskey у своїй книзі tte Bourgeois Virtues.

37

Stiglitz. Employment, social justice and societal well-being, 10.

38

Приязні стосунки між колегами на робочому місці ми можемо в своїх цілях називати «малою дружбою». Подібно до того, як суспільству потрібна «маленька любов», тобто хай і слабке почуття взаємної симпатії між чужими людьми, так само й фірма краще працює, коли всередині немає безперервної внутрішньої боротьби, а колеги ! «маленькі друзі». До проблематики симпатії, співприналежності, тобто певної «малої любові» ми повернемося в розділі про Адама Сміта.

39

На тему любові та економіки див.: Deirdre McCloskey, foe Bourgeois Virtues, 91-147.

40

З кн.: Lewis C.S. foe Four Loves, 64.

41

З кн..: Balaban, Tydlitatova. Gilgames: Myticke drama o hledani vecneho zivota, 72.

42

Епос про Гільгамеша, таблиця друга, ІІІ. 5., С. 107.

43

З кн.: George. The Babylonian Gilgamesh Epic, 144.

44

У часи Гільгамеша до природи потрібно було ставитися з повагою, притаманною всьому не-людському, тобто як до чогось такого, чого людина не створила й чим вона не може управляти. На деякі з частин природи навіть поширювалася абсолютна «священна» недоторканність (яку Гільгамеш, до речі, порушує). У наш час така недоторканність стає дедалі більшою дивовижею, та все одно ми можемо знайти сучасні «священні місця», куди заборонено вхід ефективній невидимій руці ринку. Таким прикладом може бути парадокс нью-йоркського Централ Парку. Його звідусіль оточує ефективність прямо до небес (у прямому й переносному значенні цих слів): мегаполіс, де кожен метр квадратний максимально використовується і в висоту, і в ширину. Можливо, доречно буде нагадати, що й вавилонські священні вежі, зикурати, повинні були «сягати небес». Їх роль, очевидно, полягала в доместикації гори, де з давніх-давен жили (некеровані й непередбачувані) боги. Що ми одомашнимо чи виготовимо самі, над тим і маємо контроль, цим і можемо управляти, бачимо його «наскрізь». Очевидно, зикурати — це результат різних спроб перемістити природну гору в місто, побудувати її людською рукою й одомашнити (ніби дикуна Енкіду). «Печера дала первісній людині перше уявлення архітектурного простору... попри всі відмінності прообразом і пірамід, і зикурати, і митраїчних святинь, і християнських гробниць була гірська печера». З кн.: Mumford. The City in History, 17. Однак повернімося до Нью-Йорка, міста міст: якщо взяти ціни на землю, то Централ Парк — у перерахунку на гроші — найдорожча природа в світі. Це «священне» місце займає площу 3,5 км^2, і якби не було законного регулювання, то під дією різних ринкових сил її давно би вже проковтнула міська забудова. Однак пропозицію використати хоча б частину досить великої території під якусь новобудову ніколи б не схвалило ані місцеве населення, ані міська влада, тож місту і його ефективності, що майже сягає неба, ніби заборонено вхід на територію Централ Парку. І остання примітка: якщо поглянути з більшої часової дистанції, то не «заповідна» природа Централ Парку є аномалією, а місто всюди навколо. Це не природа — небажаний прибулець у місті, хоча сьогодні це так і виглядає. Це місто — небажаний прибулець у природі.

45

З кн.: Heffernanova. Gilgames, 8.

46

George. The Babylonian Gilgamesh Epic, 98.

47

Епос про Гільгамеша, таблиця перша, І, 100.

48

Balaban, Tydlitatova. Gilgames: Myticke drama o hledani vecneho zivota, 72.

49

Епос про Гільгамеша, таблиця перша.

50

Для нас це звучить більш ніж дивно: як секс в епосі може бути тим, що Енкіду цивілізує та улюднює? Невже ми не вважаємо сексуальний потяг чимось тваринним? В епосі зовсім інше сприйняття, що здебільшого пов’язано з культом плодючості, а також з тим, що очевидно в ті часи враження від сексу вважали тим, що відрізняє нас від класу тварин, що підвищує й емансипує в людину. Секс до певної міри навіть боготворили, про що свідчить і роль храмових жриць, які віддавалися сексу (див. нижче). Підхід до сексу й справді вирізняє людину від абсолютної більшості тварин — тварин, що займаються сексом для задоволення, можна перерахувати на пальцях однієї руки: «У кількох видів тварин, куди належать бонобо (карликові шимпанзе) та дельфіни, часто секс, навпаки, показово відділяється від власне репродукції». (Jared Diamond. Why Is Sex Fun?: The Evolution of Human Sexuality, 19-20). Економка Дейдра Макклоскі також зауважує, що сьогодні в нашій підсвідомості ерос фігурує як щось тваринне, і критикує це трактування. Див.: McCloskey. The Bourgeois Virtues, 92.

51

В епосі між втратою природності й розвитком людськості й духу встановлюється досить тісний зв’язок, який в економіці часто називають терміном trade-off, тобто щось за щось, сир задурно буває лише в мишоловці, або ж все має свою ціну. Для Енкіду це означало, що він не міг бути водночас природним і цивілізованим; розвиток нової особистості Енкіду пригнічує його стару природність.

52

Епос про Гільгамеша, таблиця перша, IV, 102.

53

Там само, ІІ-30, 101. Природа для цивілізованої людини стає не лише ворожою, а навіть страшною і демонічною. Тварини, наприклад, миші, кажани чи павуки не нападають на людину, та попри це все одно в багатьох людей вони викликають ірраціональний страх. Природа не становить для нас загрози, природа нас лякає. Темний ліс, болота, туманні долини — все це викликає в цивілізованої людини страх. Утіленням цих страхів стають казкові істоти, які часто символізують страхітливу природу (відьми, вампіри, перевертні...).

54

Епос про Гільгамеша, таблиця друга, ІІ-25, 105.

55

Там само, таблиця друга, ІІ-30, 105.

56

Там само, таблиця перша ІІ-180, 102.

57

В кн.: Sokol, Mesto a jeho hradby, 288.

58

В кн.: Sokol, Mesto a jeho hradby, 289.

59

Сьогодні ми зазвичай вважаємо недоторкану дику природу ідеалом краси й чистоти, проте люди західного типу не змогли б довго прожити в незайманих частинах природи. Це не світ людей.

60

«У пролозі поет називає стіну витвором самого Гільгамеша, проте разом з цим нагадує, що фундамент стіни заклали сім мудреців, сім первозданних створінь, які принесли людям цивілізацію. Така точка зору відсилає нас до старої традиції, згідно з якою Урук (абсолютно справедливо) вважався колискою найдавнішої цивілізації». George. The Babylonian Gilgamesh Epic: Introduction, Critical Edition and Cuneiform Texts, 91.

61

На цьому прикладі маємо змогу усвідомити, який великий шлях змін пройшло людство за кілька останніх поколінь. Ще для наших дідусів і бабусь чи прадідусів і прабабусь ціла низка «природних» умінь була цілком звичною справою, тож теоретично вони могли самі себе повністю всім забезпечити. Сьогодні ж для більшості людей дика вже сама тільки думка, що вони могли б чи хотіли б зарубати курку, свиню чи корову, хоча їхнє м’ясо вони залюбки щодня споживають.

62

Концепт «виконання однієї роботи» аж до екстремальної форми розвинувся на фабричному виробництві, де майже все роботизовано. За збігом обставин, на одній такій фабриці (мануфактурне виробництво шпильок) усю чарівність розподілу роботи усвідомив і Адам Сміт, якого вважають основоположником ідеї економічної спеціалізації. Якби кожній сім’ї довелося виготовляти для себе шпильку вдома, найімовірніше, їй би це навіть не вдалося, але в будь-якому разі родина б згаяла за цим заняттям не одну годину, а завдяки спеціалізованому фабричному виробництву кожен запросто може купити собі шпильку, та ще й за геть мізерну ціну.

63

З кн.: Sokol. Mesto a jeho hradby, 289.

64

Там само, 290.

65

Таким чином посилюється суспільна важливість ще одного об’єкта зацікавлень економістів — ринку. Саме він стає засобом комунікації для індивіда, який залежить від великої кількості інших членів суспільства, з якими, з огляду на їхню кількість, він би вже не зміг поокремо вести комунікацію та торгувати.

66

Епос про Гільгамеша, таблиця перша, ІІ, 100.

67

З кн.: Stigler. Frank Hyneman Knight, 58.

68

З кн.: Heffernanova. Gilgames, 4.

69

З кн.: Mumford. The City in History, 44.

70

Епос про Гільгамеша, таблиця одинадцята, І-10, 143.

71

Єдиний раз, коли Гільгамешові вдалося «приборкати» Енкіду, — це був трюк з блудницею. Силою Енкіду він би ніколи не взяв.

72

Те саме, як зауважив чеський філософ і біолог Зденєк Нойбауер, притаманно й науці: «Природність науки, як і всяка інша природність, любить приховуватися, так вона видається герметичною. (Зрештою, «герметичний» означає також утаєний, прихований...)». Див.: Neubauer, O cem je veda, 59 (розділ «Veda jako religio novoveku»). Далі Нойбауер пише: «І наука, з огляду на свою духовність, звичайно ж соромиться свого «секретного тіла». Там само, 58.

73

«А той відповів: Почув я Твій голос у раю і злякався, бо нагий я, і сховався. І промовив Господь: Хто сказав тобі, що ти нагий? Чи ти не їв з того дерева, що Я звелів був тобі, щоб ти з нього не їв?», Книга Буття (пер. І. Огієнка), 3, 10-11.

74

Ісая, 11, 6-8. Якщо не зазначено іншого, подано переклад Біблії І. Огієнка.

75

Лестощі й обман взагалі відіграють дуже важливу роль в стародавніх міфах — т. зв. trickster (хитрун, ловкач) — один із основних архетипів героя. Саме на цьому трактуванні наголошував у 1956 р. американський антрополог польського походження Пауль Радін у книзі The Trickster, у якій він описує чотири основні архетипи героя. Ми лиш додамо, що трюк — це символ первісної емансипації людства й початок боротьби проти чогось сильнішого, ніж сама людина, наприклад, проти богів чи проти природи. Це первісний бунт супроти закономірностей і даностей, первісна відмова від пасивності й початок боротьби зі сильнішим (абстрактним) принципом. І Гільгамешу довелося використовувати супроти неприборканого Енкіду лестощі. Прабатько Авраам бреше, видає свою дружину за сестру, і, намагаючись уникнути неприємностей, заходить так далеко, що продає її у гарем фараона. Яків теж більшу частину свого життя — шахрай, це навіть закладено в його імені: з івриту Яків — це «той, хто тримає за п’ятку», що відповідає чесько-українському прислів’ю «водити когось за носа» чи англійському «pulling the leg». Варто зауважити, що в первісних культурах підступність не мала такого пейоративного забарвлення, як зараз. Підступ був лише одним із методів боротьби, зокрема проти сильнішого ворога. Зрештою, і Одіссей відомий з означенням хитромудрий Одіссей. І до сьогодні на трікстерів натрапляємо в казках як на позитивних героїв. Іван-дурник вирішує завдання, які непідвладні принцам і богатирям, і завдяки цьому отримує руку принцеси й півцарства на додачу. Схожих персонажів знайдемо в багатьох сучасних фільмах та оповідях. Таке враження, що ці історії неправдоподібних героїв намагаються нагадати нам, що природа, порядок і система, або ж наше сприйняття світу не завжди діють раціонально.

76

Дослідниця Геффернанова у книзі Tajemstvi dvou partnerů («Таємниця двох партнерів») убачає в цій оповіді боротьбу природного підсвідомого (волохатий ловець Ісава) з осілим свідомим (Яків, який «живе у наметі», — справжній майстер язика й язикового обману). А густим волосяним покровом тіла Ісав помітно нагадує тваринного, неприборканого Енкіду. Ця символіка їх обох зараховує до світу природи.

77

Узагалі перші міста, які зустрічаються в Біблії, — це міста, які заснував богатир-звіролов Німрод. «А початком царства його були: Вавилон, і Ерех, і Аккад, і Калне в землі Шінеар. З того краю вийшов Ашшур, та й збудував Ніневію, і Реховот-Ір, і Калах...» Книга Буття 10:9-12. Під Вавилоном, очевидно, мається на увазі місто, де побудовано вежу/зикурат Вавилон, а Ерех, з дуже великою правдоподібністю, — це Урук, де правив легендарний Гільгамеш. Інші міста теж пов’язані з нашою історією: аккадська версія епосу вважається сьогодні стандартною, а її копію було знайдено в бібліотеці міста Ніневії.

78

Книга Буття 11:9.

79

У Біблії Левіафана зображено страшним і великим монстром (Див.: Йов 3:8 та 40:24-32), Томас Гоббс використовує його ім’я в переносному значенні на позначення держави чи правителя, без якого суспільство, у розумінні Гоббса, гине від хаосу й руйнування.

80

Гоббс, Томас. Левіафан. — Київ: Дух і літера, 2000.

81

Епос про Гільгамеша, таблиця одинадцята, 125-130, 146.

82

Там само, 75, 144-145.

83

Епос про Гільгамеша, таблиця перша, 110-115, 100.

84

Епос про Гільгамеша, таблиця друга, 35, 105.

85

Див. Neubauer. Pfimluvce postmoderny, 36-37, 53-55.

86

Детальніше цим питанням займається, наприклад, Ян Геллер у своїй книзі: Jan Heller. Jak orat s certem, 153-156.

87

Ґете. Фауст, частина перша, сцена 3. (пер. з нім. Миколи Лукаша).

88

До речі, досить подібні аргументи на захист капіталізму наводить і Дейдра Макклоскі у книзі The Bourgeois Virtues.

89

З кн.: Novak. The Spirit of Democratic Capitalism.

90

Smith, Adam. The Wealth of Nations.

91

Цим спостереженням я завдячую чеському економісту Любомиру Млчохові, який на цю тему часто говорить, що для того, аби людина змогла запрягти в плуг зло, їй щонайменше треба бути святим.

92

У вавилонській культурі жриці водночас були й храмовими «проститутками» як частина культу плодючості. «В епосі не зазначається статус Шамхати в Уруку, тому що це прямо не стосується історії, але варто розуміти, що Урук, священне місто Іштар, богині фізичної любові, славилося кількістю та красою місцевих проституток. Багато з них були при цьому жрицями в храмі, побудованому на честь богинь Ніссун та Іштар. George, The Babylonian Gilgamesh Epic, 148. «Проститутка, яку Гільгамеш відправив на завдання, швидше за все була жрицею чи куртизанкою, а не звичайною проституткою... Окрім блаженства кохання, вона мала вміти запропонувати дикуну й людську мудрість та переконати його в перевагах цивілізованого життя». З кн.: Balaban, Tydlitatova. Gilgames: Myticke drama o hledani vecneho zivota, 139.

93

Термін Bliss point можна перекласти як «точка блаженства». Ідеться про щось на кшталт споживацької нірвани чи точки, у якій вдалося досягти максимально можливого в даній ситуації рівня корисності (задоволення від споживання), досягти ідеального обсягу споживання. В економіці термін bliss point (чи також saturation point) використовується на позначення ідеальної, бажаної величини споживання, за якої конкретний індивід почуватиметься абсолютно задоволеним, а його благополуччя більше не можна покращити будь-яким збільшенням його споживання. В економіці функція користі часто зображується у вигляді тривимірної гори, де bliss point — це її вершина.

94

Безсмертність, у будь-якому її вигляді, мала для вавилонян засадниче значення — оскільки після смерті їх не чекав Рай, смерть вони сприймали як перехід у щось неприємне й відлякуюче.

95

Бажання отримати безсмертя, як і багато інших стародавніх бажань, збереглося аж до наших днів, хоча тепер воно набуло набагато людянішої форми: культ вічно красивого й молодого тіла сформував імперативне бажання прожити здорове й якомога довше життя, без огляду на його якість. Проте зараз багатоліття здобувається не героїчними подвигами, багатим чи моральним життям, а, наприклад, вживанням у їжу певного набору страв, що відповідають визначеним критеріям (які постійно змінюються), та нехтуванням інших споживацьких звичок. І цей сучасний рух також набув форми «повернення до природи», принаймні що стосується денного раціону. Однак бажання роздобути трави та суміші якомога екзотичнішого походження, які начебто містять у собі чудодійні еліксири молодості, зараз виглядають так само смішно, як і у всі стародавні часи.

96

З кн.: Heidel. The Gilgamesh Epic and Old Testament Parallels, 11.

97

З кн.: Heffernanova. Gilgames, 8.

98

Епос про Гільгамеша, таблиця восьма, 260, 131.

99

Епос про Гільгамеша, таблиця десята, 80-90, 137.

100

Там само, 95,137.

101

Ця частина епосу упродовж століть змінювалася найбільше. У старій вавилонській версії десята табличка взагалі була останньою — історія закінчується тим, що Гільгамеш після розмови з чашницею відмовляється від подальших пошуків безсмертя й приймає роль смертного королівського роду. У першій версії Сідурі відіграла в житті Гільгамеша схожу роль, як Шамхат у житті Енкіду: олюдинила його й повернула в людський колектив, для якого в майбутньому він міг приносити якусь користь. Лише коли згодом було додано одинадцяту табличку з історією про зустріч Гільгамеша з Утнапішті стала Сідурі звабницею, що пропонує незнані насолоди, від яких Гільгамеш відмовляється.

102

Паточка Я. Єретичні есе про філософію історії. — Київ: Основи, 2001. — с. 225.

103

Епос про Гільгамеша, таблиця одинадцята. 305,150.

104

З кн.: КгаІосЬуіІ. Муґш, filosofie, уейа I а II, 17.

105

Про це свідчить, наприклад, пісня Another Brick in the Wall гурту Pink Floyd. Як бачимо, тема стіни живе своїм життям і досі.

106

З кн.: Kratochvil. Mytus, filosofie a veda I a II, 12.

107

В економіці — принцип необмеженої свободи підприємництва; невтручання держави в економіку (з фр.) (прим. пер.)

108

Приповідки: 16. Приповідки Соломона про мудрого й дурного, про чесноти й пороки.

109

Якщо ми будемо дотримуватися біблійного узусу, тоді безумовно правильним буде називати всіх, починаючи від Авраама, євреями (див. Книга Буття 14:13). Іменем «Ізраїль» нарік Бог Якова, внука Авраама (Книга Буття 32:38, 43:6 і т. д.), звідси його нащадки — ізраїльтяни. У Книзі Вихід 3:18 та 5:1 здається, що євреї та Ізраїль — це синоніми. Проте в Старому Завіті слово «Ізраїль» має ще вторинне, дещо вужче значення, оскільки використовується на позначення північних племен та, передусім після розділення королівства, відрізняє їх від євреїв. І хоча терміни єврей та ізраїльтянин переходять і в Новий Завіт (напр.: До римлян 9:4, 2. До коринтян 11:22, До филип’ян 3:5 , більш звичним на той час було слово юдей (єгудим). Спершу цей термін використовувався на позначення представників південних племен в Юдеї (у цьому значенні воно використовується в Книзі пророка Єремії 32:12, 34:9), однак після вавилонського вигнання його замінює термін ізраїльтяни як найширша назва на позначення обраного народу. Так було через те, що на той час майже всі ізраїльтяни походили з племені, що жило в Юдеї, оскільки північні племена (Ізраїль у прямому значенні слова) втратили свою ідентичність після того, як їх завоювали самаритяни в 772 р. до Христа. Означення юдей не мало би використовуватися як загальна назва, якщо ми говоримо про період до вигнання. Хай там як, у нашому тексті ми вважатимемо слова ізраїльтяни, юдеї та євреї синонімічними.

110

Наскільки авторові відомо, проблематикою економічної думки в юдаїзмі досі найбільше займався Макс Вебер (Ancient Judaism, Economy and Society, The Sociology of Religion), згодом трохи менше Вернер Сомбарт (The Jews and Modern Capitalism) чи Карл Маркс (On the Jewish Question), проте ніхто з них (можливо, за винятком кількох частин тексту Макса Вебера) не аналізував економічні аспекти основних текстів стародавньої єврейської віри. В економічних журналах (Journal of Business Ethics, Business Ethics Quarterly та ін.) публікувалася ціла низка статей на тему єврейської бізнес-етики, проте автор книги не знає жодної статті, де б ішлося про економічні аспекти історичних і філософських основ юдаїзму як єдиного цілого. Що стосується підручників економічної думки, як один приклад із багатьох можемо навести книгу А. Макінтайра A Short History of Ethics. У розділі «The History of Moral Philosophy from Homer to the 20th Century» («Історія моральної філософії від Гомера аж по двадцяте століття») про єврейське вчення немає ані слова. Схожий підхід спостерігаємо і в інших підручниках. Винятками серед підручників економічної думки, які трохи глибше занурюються в тематику, є старші й сьогодні вже мало використовувані підручники, наприклад, History of Economic Thought Льюїса Генрі Гейні та до певної міри A History of Economic Thought Еріха Ролла чи The Growth of Economic Thought Генрі Вільяма Шпігеля. Серед економістів тему внеску євреїв в інтелектуальне життя західної цивілізації розпрацьовує, наприклад, Торстейн Бунде Веблен у статті «The Intellectual Pre-Eminence of Jews in Modern Europe».

111

З кн. Weber. The Protestant Ethic and the Spirit of Capitalism.

112

З кн.: Novak. The Catholic Ethic and the Spirit of Capitalism.

113

З кн.: Sombart. The Jews and Modern Capitalism.

114

На це звертає увагу також Макс Вебер, який присвятив цій темі уже згадувану монографію. Див.: Weber. Ancient Judaism.

115

З кн.: Weber, Max. Autorita, etika a spolecnost. Praha: Mlada fronta, 1997.

116

Див.: Ferguson, Niall. The War of the World: History’s Age of Hatred. Більше про погляд Маркса на євреїв див. Mini. Philosophy and Economics, 201.

117

Class. Wenn ich der Kaiser wär.

118

Див. Ferguson, Niall. The War of the World: History’s Age of Hatred.

119

Більше на цю тему див.: Yoder. The Politics of Jesus, насамперед розділ «The Kingdom Coming» про політичні очікування, які євреї пов’язували з Месією, у цьому випадку конкретно з Ісусом.

120

Tamari. The Challenge of Wealth, 47-48.

121

Після того, як Гільгамеш втрачає Енкіду та не знаходить безсмертя, він повертається, за логікою сізіфівської даремності, назад у своє місто Урук, у свою розбудовану фортецю, ніби нічого й не сталося: «Для кого ж трудилися руки? Для кого ж кров’ю сходить серце? Самому собі не зробив я блага» («Епос про Гільгамеша», табличка десята, 310. — С. 150). Гільгамеш знову стає точно таким самим героєм, як описувався на початку епосу, і хоча цього разу він приносить людям звістку від Утнапішті про події перед потопом, проте без цього події всього епосу могли б статися ще раз. З історичного погляду, це були «лише» пригоди, історичний відступ, нічого більше. Про феномен пригод дуже цікаво розповідає соціолог-економіст Джордж Зіммель у своїй книзі «Гроші в сучасній культурі». Це явище повністю співзвучне з архетипним циклічним розумінням часу, яке домінувало в ранніх культурах.

122

Див. більше: Еліаде М. Міф про вічне повернення, зокрема, розділ 2 «Відтворення часу».

123

А цивілізації, які менше технічно чи матеріально забезпечені, вважаємо менш розвиненими суспільствами, які ще не досягли нашої стадії розвитку. Ми сприймаємо їх так, що вони «ще за нами», їм «є що наздоганяти».

124

З кн.: Keynes. Economic Possibilitiesfor our Grandchildren, 360-361. Цікаво буде процитувати ще один абзац: «Майже все важливе, усе, що знав світ на початку нової епохи, уже було відомо людині ще на світанку історії. Мова, вогонь, ті ж свійські тварини, що й у нас зараз, пшениця, ячмінь, вино й маслини, плуг, колесо, весло, вітрила, шкіра, білизна й одяг, цегла й горщики, золото й срібло, мідь, олово й свинець, залізо з’явилися в списку ще до 1000 року до Христа — банківська справа, державоуправління, математика, астрономія та релігія. До наших днів не збереглося жодних записів про те, хто був першим власником цих речей».

125

Див.: Паточка Ян. Єретичні есе про філософію історії. Київ: Вид-во Соломії Павличко «Основи», 2001. — 374 с.

126

«У західному світі відбулося повне «відділення» тіла й душі лише в грецькому світогляді. [Відомий антрополог] Джейнс датує цю подію VI століттям до нашої ери. Концепт душі як чогось кардинально відмінного від тіла розробили поодинці Платон і Аристотель, а християнство його далі лише розвивало. Ранній юдаїзм особливо не розрізняв тіло й душу, проте згодом теж прийняв концепт безсмертної душі». З кн.: НеЙЄгпапоуа. Та]ет$М (іуои ратіпетй, 61.

127

Повторення Закону 4:15-19. Візуальні зображення — під забороною; з іншого боку чимало уваги приділено інтерпретації, тобто усній подачі. Кількома рядками раніше Господь закликає: «Тільки стережися, і дуже пильнуй свою душу, щоб не забув ти тих речей, що бачили очі твої, і щоб вони не повиходили з серця твого по всі дні життя твого, а ти подаси їх до відома синам твоїм та синам твоїх синів». (Повторення Закону 4:9). На відміну від історій інших народів, в історіях єврейської культури велику роль відіграє усна традиція. В інших народів домінантним усе ж лишалося збереження культурної спадщини (історії) через зображання, хай вже мова йшла про картини чи скульптури. Зокрема, грецький герой повинен був відповідати всім критеріям привабливого зображення.

128

Див. більше: Weber, Max. Autorita, etika a spolecnost. Praha: Mlada fronta, 1997.

129

Буття 2:10-14.

130

Філософський словник, стаття «Вольтер», 45.

131

Ця книга не ставить собі за ціль фіксувати пізніший (зокрема діаспорний) розвиток юдаїзму, де досить часто з’являються аскетичні елементи. Ми ж зосередимося винятково на старозавітній економічній антропології.

132

«Приземленість не порушується навіть у випадку поведінки зі знаками аскетизму, якщо мова йде про поведінку, дану Святим Письмом, оскільки «якщо євреї виконують «Закон», то це не аскеза, так само не вважається аскезою, коли вони виконують різні ритуальні норми й деякі табу». З кн.: Weber, Max. Autorita, etika a spolecnost. Praha: Mlada fronta, 1997.

133

Умова, без якої не можна; обов’язкова умова (лат.) (прим. пер.).

134

«Економічні бажання й прагнення юдаїзм вважає рівноцінними до всіх інших основних людських тенденцій. Вони не є чимось, що може чи мало би бути знищено. Це радше тенденції, які люди можуть і повинні освятити, і цим самим поблагословити самих себе... Тому юдаїзм вважає за абсолютно легітимне, дозволене і вигідне отримувати та користуватися економічними вигодами, проте все ж називає цей процес обмеженим, який має служити Божим заповідям». З кн.: Tamari. The Challenge of Wealth, 47.

135

З кн.: Sombart. The Jews and Modern Capitalism, 151.

136

Принц Баяя — головний герой чеської казки, який проходить через багато випробувань та здобуває кохання принцеси Слав’єни. (прим. пер.)

137

Див.: Lalouettе. L’Empire des Ramsès.

138

До речі, досить цікаве спостереження, що сьогодні ми асоціюємо моральність з естетикою. Погані персонажі неприємні на вигляд, а позитивні переважно бувають красивими. Читачі відразу ж згадають безліч прикладів: демони й монстри зі сучасних міфів — книг і фільмів — часто схожі на смерть, на трупа, а якщо вони й красиві, то красиві обманно (тимчасово), і свою красу використовують лиш як (сексуальну) приманку. Дуже небагато негативних персонажів нашої найсучаснішої міфології — справді красиві.

139

Рамзес ІІ — це «герой, якому немає рівних, руки в нього були сильні, серце — сміливе».

140

Рамзес ІІ «має серце швидке, як Тот». Що цікаво, в уявленнях єгиптян розум містився в серці, серце було центром мислення. У наш час серце часто вважають осередком емоцій, яке до того ж, дуже часто вступає в конфлікти з розумом, який навпаки оселився у нас в голові. «У серця існують свої причини, які розуму абсолютно незнайомі» (Див.: Блез Паскаль. Думки / пер. з французької А. Перепаді, О. Хоми. — Київ: Дух і літера, 2009. — 704 с.). Слово «розум» ми спокійно можемо замінити словом «голова».

141

Ця моральна зброя, як її називає Лалует, має щоразу інший ефект: падіння чи принаймні ідеальний параліч ворога без єдиного удару. На цьому місці також доречно буде нагадати, що при падінні Єрихону, першого міста, у якому оселилися євреї, укріплення (саме укріплення, а не люди) падають так само, тобто без жодного удару. Див.: Книга Ісуса Навина, розділ 6.

142

Усі цитати з: Ьаіоиейе. L’Empire des Ramsès, розділ «Портрет героя».

143

До того ж, у більшості старозавітних історій панує бажання дуже точно визначити час (який здебільшого прив’язувався до року панування якогось короля чи згідно з родоводом) і місце.

144

Це правило стосується насамперед відомих лідерів єврейського народу. Проте дуже часто фіксуються й помилки пророків (яким обожнення аж так не загрожувало). Пророк Йона відмовляється слухатися свого Бога й зарозуміло лається після того, як Бог змилується над містом Ніневія. Ієремія прагне померти тощо. Добрим винятком є пророк Даниїл — це один із небагатьох персонажів, за ким не помічено жодної «вади» характеру.

145

Radin, Paul. The Trickster: AStudy in American Indian Mythology. London: Routledge & Kegan Paul, 1956.

146

Див.: Heffernanova. Gilgames, 6.

147

Здається, саме на цей архетип Ф. Ніцше нападає найбільше.

148

З кн.: Claire Lalouette. L'Empire des Ramsès, par Claire Lalouette. Paris, Fayard, 1985, 118.

149

У Книзі Буття навіть не називаються своїми іменами Сонце й Місяць — традиційні божества ранніх культур; їх розрізняють як більше й менше світило.

150

В епосі природу, що з давніх-давен оточувала людей, уособлювали різні непередбачувані божества, у яких були такі ж слабкі місця й примхи, як і в людей (відповідно до епосу, потоп наслали боги за те, що від людей було надто багато шуму, який дратував богів). Природу ніхто не обожнював, нікому не спадало на думку її науково досліджувати, а тим більше в неї втручатися (щоправда, якщо тільки людина — не на три чверті бог, як Гільгамеш), адже досліджувати систематично, ретельно (і науково) володіння непередбачуваних і настроєвих богів — це не завжди безпечно.

151

З кн.: Tamari. The Challenge of Wealth, 51.

152

Є тут і одна цікава імплікація щодо токвільського розподілу законодавчої, судової та виконавчої влади. Законодавцем мав бути Господь, а судді — його повіреними пророками.

153

Псалми 146:6.

154

1 Самуїлова 8:11-19.

155

Проте сучасна наука цікавиться певним типом хаосу. Наприклад, теорія хаосу досліджує поведінку динамічних систем, які дуже чутливі до початкових умов.

156

Цей мотив хаосу трапляється і в інших давніх історіях та міфологіях.

157

Важливо пам’ятати, що з будь-яким створенням чи відділенням пов’язано також називання. Якщо річ не означена, тобто відділена від інших, не є сама собою — вона не означена, а отже, й не визначена.

158

До самих же основ «об’єктивної реальності» поки що не вдалося повністю дійти навіть королеві точних наук — теоретичній фізиці. Тож фізики (а з ними й ми) ще й сьогодні не можуть належно відповісти на основні питання — наприклад, що таке матерія. Глибинні речі все ще для нас оповиті таємницею.

159

Приповісті 8:22-30.

160

Приповісті 8:31-36.

161

Приповісті 1:20-22.

162

Приповісті 4:7.

163

Про те, що така співучасть — це справді бажання самого Бога, свідчить також факт, що Бог наказав Адамові дати імена всім творінням. У старіших культурах, а подекуди ще й сьогодні, вибір імені — дуже привілейована діяльність. У єврейському розумінні це свідчило про певну надвладу над тим, кого називають.

164

Буття 1:1-10 (Виділено курсивом — Авт.).

165

Вітґенштейн Л. Trüctatus logico-filosoficus. Філософські ЬосліЬжєння. — Київ: Основи, 1995. — С. 56.

166

Там само. С. 57.

167

Урочисте завершення. (Прим. перекл.)

168

Книга Буття 2:19-20 (Виділено курсивом — Авт.).

169

Книга Буття 2:15. Корективом у тлумачення значення назв може стати факт, що Адам назвав і жінку — Єву. Тільки це сталося вже після падіння, до цього Адам Єву не називав.

170

Neubauer, Zdenek. Respondeo Dicendum, 23.

171

Neubauer. O cem je veda? — С. 173-174. Детальніше див. у: Robert M. Pirsig. Zen and the Art of Motorcycle Maintenance: An Inquiry into Values, 28-30.

172

Локк Джон. Два трактати про врядування. — К.: Основи, 2001. — С. 150. Цю цитату наводить і М. Новак у кн.: Novak. The Catholic Ethic and the Spirit of Capitalism, 286.

173

Novak. The Catholic Ethic and the Spirit of Capitalism, 150-151.

174

Neubauer. Respondeo Dicendum, 28.

175

Mini. Philosophy and Economics, 228. Або див.: Veblen. The Intellectual Pre-eminence of Jews in Modern Europe.

176

Mini. Philosophy and Economics, 229.

177

Claire Lalouette. L’Empire des Ramsès. 336.

178

Як пише В. Зомбарт: «... так само як й іншим чужим елементам [тобто історії] в юдаїзмі, їм теж надавався етичний вимір у дусі геніальності цієї релігії». З кн.: Sombart. The Jews and Modern Capitalism, 150.

179

Можна було б навіть сказати, що вона його накликає розпізнаванням. Див. більше: Дітріх Бонхеффер. Етика, 15-18: «...знання про добро й зло — це разом з тим і розрив з Богом. Добре й погане людина може знати лише проти Бога... І сказав Господь Бог: Ось став чоловік, немов один із Нас, щоб знати добро й зло (Буття 3:22).... знати добро й зло означає вважати себе самого за початок всього добра й зла... цю таємницю людина вкрала в Бога... тепер вона живе, відлучена від Бога, людей, речей, самої себе».

180

Книга Буття. Розділ 3. Що цікаво, в обох історіях — і в «Епосі про Гільгамеша», і Книзі Буття — саме змій відбирає в людей безсмертя. У Гільгамеша він краде й з’їдає його квітку, еліксир молодості, а в сюжеті про Едем вмовляє Єву спробувати плід з Дерева пізнання добра й зла.

181

Буття 6:5. Винятковим є тільки Ной: «І сказав Господь Ноєві: Увійди ти й увесь дім твій до ковчегу, бо Я бачив тебе праведним перед лицем Своїм в оцім роді» (Буття 7:1).

182

Див.: Епос про Гільгамеша, переднє слово, 16.

183

Книга Буття, 18:20-21.

184

«Поправді кажу, ніхто серед цих людей, цього злого покоління, не побачить того доброго Краю, що присяг Я дати вашим батькам...» (Повторення Закону 1:35).

185

Буття 41:1-4.

186

Буття 41:29, 30.

187

Буття 41:33-36.

188

Ідеться про взагалі перший спогад в Книзі Буття про податки.

189

Як не дивно, сучасні держави обкладають громадян набагато вищими податками, і це попри те, що вони не здатні утримати циклічно збалансований бюджет. Деяким державам навіть за довгі десятиліття не вдалося досягти профіциту в бюджеті.

190

Важливим винятком є ситуація, коли ми хоч і знаємо про прийдешні проблеми, проте ні в кого не стає сміливості їх вирішувати. Сучасна економічна політика багатьох держав може слугувати найкращим прикладом відкладання важливих реформ на період, що лежить за горизонтом коротких політичних циклів.

191

Про схожий принцип говорить Насім Талеб у книзі The Black Swan.

192

«І зачав Йона ходити по місті, на один день ходи, і проповідував і казав: Ще сорок день, і Ніневія буде зруйнована! І ніневітяни ввірували в Бога, і оголосили піст, і позодягали верети, від найбільшого з них аж до найменшого. ... І побачив Бог їхні вчинки, що звернули зо своєї злої дороги, і пожалував Бог щодо того лиха, про яке говорив, що їм учинить, і не вчинив» (Йона 3:4-10). Це «нереалізоване, але все одно успішне пророцтво» обурило Йону й він розізлився: «О Господи, чи ж не це моє слово, поки я ще був на своїй землі? Тому я перед тим утік до Таршішу, бо я знав, що Ти Бог милостивий та милосердний, довготерпеливий та многомилостивий, і Ти жалкуєш за зло» (Йона 4:2).

193

Тут фараон зовсім не представлений як бог чи божий син, як його на той час сприймали співгромадяни. Навіть той факт, що з примхами долі він бореться лише технічними й людськими способами, теж свідчить про цікаву річ. Фараон не послуговується магією, щоб відвернути кризу, читачеві, так би мовити, відкривається кухня й «таємниця» економічної політики, яка полягає в розумній реакції на наявну інформацію.

194

І хоча зразки таких пророцтв ми знайдемо на різних етапах історії, детально проблему самовикону-ваних пророцтв першим описав соціолог Роберт К. Мертон у книзі Social Theory and Social Structure.

195

Я не хочу сказати, що, наприклад, політологи не цікавляться майбутнім. Відмінність у тому, що економісти набагато більше переконані в своєму вмінні точно передбачити майбутній розвиток. До того ж розробляти довгострокові прогнози їх спонукає той факт, що на основі цього приймається велика кількість різних рішень на всіх рівнях економіки. Відповідно до цього планується забезпечення держав, фірм, домашніх господарств.

196

І навіть більше, цю важливу таємницю довірили не євреям, а фараонові. А фараон, зрештою, завдяки цій далекоглядності суттєво зміцнив своє становище, підкорив сусідні народи (сини Йосипа тому приклад) та фінансово й політично виріс, оскільки в часи голоду продавав зерно чи обмінював його на землю.

197

Плеяду таких прикладів можна знайти при захоплення землі обітованої в Книзі чисел від розділу 31 і далі.

198

Тут як основний приклад можна вказувати період королювання Давида й Соломона. Див., напр., 2 Хроніки, 9 розділ.

199

Повторення Закону 7:12-16. Інший приклад, напиклад, з Книги Вихід 23:25: «І будеш служити ти Господеві, Богові своєму, і Він поблагословить твій хліб та воду твою, і з-посеред тебе усуне хворобу».

200

Вихід 22:21-23.

201

2 Царів 13:1-3. Лише для повноти даних, ізраїльський цар Єровоам ІІ був дуже успішним економічно, хоч і був безбожником: «І робив він зле в Господніх очах» (2 Царів 15:9). Проте економічну успішність Біблія коментує хіба що цими словами: «Господь побачив Ізраїлеву біду, ... і споміг їх рукою Єровоама, Йоашового сина» (2 Царів 14:26, 27).

202

Ми зараз не розбиратимемо причини, чому не було дотримано правил. Пояснень напрошується багато, серед економічних ми можемо зазначити теорію ігор, згідно з якою на індивідуальному рівні часто доцільніше не дотримуватися правил, зловживати довірою та правилослухняністю інших, однак на суспільному рівні це призведе до загального спаду благополуччя. Див. більше: T. Sedlacek. Spontaneous Rule Creation.

203

Приповісті 11:31. Інший приклад, яких безліч у Старому Завіті: «Ручаюсь: не буде невинним лихий, а нащадок правдивих захований буде» (Приповісті 11:21). До того ж у євреїв навіть не було чітко сформованої персоніфікації зла, диявола, це теж приходить вже з появою християнства. На жаль, ми не можемо в межах цієї книги детально розбирати єврейську етику. Втім, очевидно, що добро й зло були атрибутами Господа. «Я, що світло формую та темність творю, чиню мир і недолю творю, Я Господь, Який робить це все!» (Ісая 45:7). Ще один дуже цікавий приклад можна знайти в порівнянні двох книг, які описують абсолютно одну й ту ж подію. У першій книзі Хроніки 21:1 з’являються рядки: «І повстав сатана на Ізраїля, і намовив Давида перелічити Ізраїля». А в іншій книзі та сама подія описується іншими словами: «І знову запалився Господній гнів на Ізраїля, і намовив сатана Давида проти них, говорячи: Іди, перелічи Ізраїля та Юду!» (2 Самуїлова 24:1).

204

Sombart. The Jews and Modern Capitalism, 150.

205

Малахії 3:9-12. Цей напрям можемо відчитати в багатьох місцях Старого Завіту. Як приклад можемо навести: «Я Господь, Бог твій, Бог заздрісний, що карає за провину батьків на синах, на третіх і на четвертих поколіннях тих, хто ненавидить Мене, і що чинить милість тисячам поколінь тих, хто любить Мене, і хто держиться Моїх заповідей» (Вихід 20:5,6).

206

Як влучно називає Ян Пейн у своїй книзі «Звідки зло?» на с. 69. При подальшому розмежуванні хасидської традиції та профетичних шкіл ми посилаємося на Геґеля. Judentum und Hellenismus, 310-381a, 394-453.

207

Якщо не брати до уваги «змія» зі сюжету про сад Едем, де змій все одно не є повним еквівалентом Сатани. А окрім цього, в Старому Завіті Сатана прямо згадується лише одного разу, до того ж дуже коротко (у книзі Малахії). Порівняйте з кількістю згадок цього слова в Новому Завіті. Роберт Мюшамбле, автор серйозної історичної студії «Історія диявола», навіть стверджує, що «Сатана ще з часів середньовіччя беззаперечно належить до матеріалу, з якого тчеться історія Європи, він дотичний до всіх великих перетворень у суспільстві... Він презентує протилежну сторону нашої культури, досконалу антитезу великих ідей...». У контексті впливу диявола на історію ми процитуємо цю книгу ще раз. Коли Мюшамбле описує твір відомого автора Даніеля Дефо «Політична історія диявола», він пише: «[Даніель Дефо] разом з Локом і Гумом ще до Канта проклали дорогу новому визначенню диявола — рушійний важіль історії». (Muchembled Robert. Une histoire du diable. 2002).

208

Книга Йова, 1:8-11.

209

Книга Йова, 19:6. Інші дорікання та докази невинності Йова див.: Йов 31:1-40.

210

Книга Йова, 13:15.

211

Еклезіяст, 8:14.

212

Псалм 72:2-5.

213

У кінці книги Йов отримує назад своє ім’я (І Господь привернув Йова до першого стану, коли він помолився за своїх приятелів. І помножив Господь усе, що Йов мав, удвоє. Йов 42:10), проте проходження через усі страждання (заради «винагороди») досить складно назвати хорошим кшефтом, і це точно не мета цієї книги. Винагорода завжди була лише бонусом, і аж ніяк не розрахунком.

214

Що стосується зла, то цікавий погляд на відмінності між злом (incoming) та злом (outgoing) пропонує Сократ: у діалозі Платона «Федон» заарештований Сократ відмовляється від утечі з в’язниці й приймає смертну кару в вигляді отрути з цикути, болиголова. Він радше дозволить заподіяти зло собі, ніж сам наважиться на крок, який вважає неправильним, а саме на втечу з в’язниці й вигнання. На думку Сократа, зло (outgoing) важливіше, ніж зло (incoming): «Якщо вже вибирати, то більше зло — чинити несправедливість, а менше — терпіти». (Горгій 509 с)).

215

Еклезіяст 11:9.

216

З кн.: Tamari. The Challenge of Wealth, 45.

217

І через вплив культурної спадщини греків, і завдяки релігійній мішанині Близького Сходу у перших століттях поширення християнства «основної течії». Якщо вважати, наприклад, дотримання всіх постів елементом аскетизму, тоді ми в дуже обмеженій мірі знайдемо його в Старому Завіті, проте у великій кількості в набожності християн (і євреїв) у перших століттях.

218

Лука 16:19-25.

219

Ключовим елементом етики Канта (етики, яка й сьогодні є дуже впливовою школою) є обов’язок. «Канта не можна вважати ключовою персоною, що розділяє історію моралі на два етапи. Мабуть, для більшості пізніших філософських текстів поняття етики подавалося в кантівській термінології. Багато тих, хто ніколи в житті нічого не чув про філософію, а тим більше про Канта, щоденно несвідомо керуються моральним ученням, яке для них підготував саме Кант».

220

Повторення Закону 10:12-22.

221

Порівняно з (фр.).

222

Повторення Закону, 11:18.

223

Псалми 119:97, 127.

224

Там само, 1:1-2.

225

Sombart. The Jews and Modern Capitalism, 134, 136. Насправді ж ідеться про неточну цитату, до того ж не з Повторення Закону 6:5, а аж на два вірші далі, 6:7. Як бачимо, і Зомбарт допускався неточностей.

226

У Торі згадується загалом 613 законів, більшість із них — у книзі Левит.

227

Див.: Ьаіоиейе. L’Empire des Ramsès.

228

Як ми вже згадували, слово економіка складається з грецького nomos: закон чи дух закону. Зі слова nomos згодом виник суфікс — номія, наприклад, у словах астрономія, економія, таксономія.

229

Вихід 23:2.

230

З кн.: Sokol. Clovek a svet ocima Bible, 30. Ян Сокол далі аргументує, що до певної міри засновниками американського суспільства були спочатку кочівники, у яких були схожі преференції свободи, як колись у євреїв.

231

Перехід уявлення природного раю в образ певного міста на небесах відбувався вже пізніше, завершення цього процесу спостерігаємо наприкінці Нового Завіту в книзі Апокаліпсис, де життя після смерті описується в небесному Єрусалимі, тобто в місті. Єрусалим у перекладі з івриту дослівно означає «місто спокою».

232

Книга Буття 11:4.

233

Там само, 13:10.

234

Там само, 12:1.

235

Числа 11:4-6.

236

З кн.: Sokol. Clovek a svet ocima Bible, 33.

237

Левит 25:2-5. Урожаю шостого року повинно було вистачити на наступні три роки. Див. Левит 25:20.

238

Символіка цього числа походить із числа, кратного семи.

239

Левит 25:8.

240

«І освятите рік п’ятдесятиріччя, і оголосите волю в Краю для всіх мешканців його, ювілей він буде для вас: і вернеться кожен до своєї посілості, і кожен до родини своєї вернеться. Ювілей цей рік п’ятдесятиріччя буде для вас: не будете сіяти, і не будете жати саморослі колосся її, і не будете збирати грон з необрізаних виноградин їх» (Левит 25:10-11).

241

«А коли збідніє брат твій при тобі, і буде проданий тобі, то не будеш робити ним праці раба, як наймит, як осілий він при тобі, аж до ювілейного року буде він працювати тобі, вийде від тебе він та сини його з ним, і вернеться він до родини своєї, і до посілости батьків своїх вернеться він: бо вони Мої раби, що Я вивів їх з єгипетського краю, не будуть вони продані продажем раба. Не будеш володіти ним жорстоко, і будеш боятися Бога свого» (Левит 25:39-43).

242

З кн.: Ferguson. The Ascent of Money, 30.

243

Це вже інша проблема, що на практиці дуже рідко дотримувалися цих розпоряджень, як свідчать історичні докази і з Месопотамії, і з часів Старого Завіту.

244

Псалми 23:1.

245

Левит 25:13-16.

246

Левит 25:23.

247

Там само, 23:22.

248

Повторення Закону 24:19.

249

Там само, 26:12-15.

250

З кн.: Tamari, The Challenge of Wealth, 52.

251

«Бо Я милости хочу, а не жертви, і Богопізнання більше від цілопалень» (Ісая 6:6). Див. Ісая 1:11, схожі слова знайдемо і в Новому Завіті — Від Матвія 9:13: «Ідіть же, і навчіться, що то є: Милости хочу, а не жертви. Бо Я не прийшов кликати праведних, але грішників до покаяння». А також Матвій 12:7: «Коли б знали ви, що то є: Милости хочу, а не жертви, то ви не судили б невинних».

252

1 Самуїла 2:8.

253

Приповісті 14:31.

254

Там само, 21:13.

255

Вихід 22:20 (21).

256

Левит 25:47.

257

Там само, 24:22.

258

В українському перекладі все ж використовується слово «приходьки», тоді як у чеському — «гості» (прим. перекл.)

259

Там само, 19:10.

260

З кн.: Pava, Business Ethics: A Jewish Perspective, 92.

261

Почалася сучасна епоха; мені здається, що вона почалася разом із накопиченням капіталу в XVI ст. Я вважаю (з огляду на причини, якими не хочу обтяжувати цю дискусію), що вихідними факторами для цього стало зростання цін та спровоковане ним зростання прибутків. Своєю чергою, ці фактори пов’язані з появою золота та срібла, що його іспанці привезли з Нового Світу в Старий. І з цього часу приспана сила накопичення за складним відсотком прокинулася й повернула собі колишню силу, яку зберігає аж до наших днів. А сила накопичення, з якою діяв складний відсоток упродовж двох століть, вражає уяву. (див.: Keynes. Economic Possibilities for Our Grandchildren.)

262

З кн.: Ferguson. The Ascent of Money, 31.

263

Там само, 25 і 28.

264

Там само, 31.

265

Там само.

266

Цим самим гроші дають змогу об’єднати й великі спільноти. Завдяки грошам ми можемо довіряти і людині, яку ми не знаємо, але яка поважає ті ж самі (грошові) цінності. «Тож зрештою це саме гроші сформували між людьми незрівнянно більше зв’язків, ніж було будь-коли до цього...», — як пише Георг Зіммель у своєму есе «Гроші в сучасній культурі», с. 12. Те, що гроші певним чином інституціоналізують довіру, проявляється в різних орнаментах, знаках і символах, якими й до сьогодні рясно всіяні банкноти й монети. Це певні «святі» символи державності, наших святих чи відомих історичних діячів. А банкнота чи її користувач ніби «присягають» на цих авторитетах: цим я вірю, цих поважаю, а цих я приймаю.

267

Див.: Simmel. Philosophie des Geldes.

268

Книга Буття 23:3-16. «І встав Авраам від обличчя небіжки своєї, та й сказав синам Хето-вим, говорячи: Я приходько й захожий між вами. Дайте в себе мені власність для гробу, і нехай я поховаю свою небіжку з-перед обличчя свого. І відповіли сини Хетові Авраамові, та й сказали йому: Послухай нас, пане мій, ти Божий князь серед нас! У добірнім із наших гробів поховай небіжку свою. Ніхто з нас не затримає гробу свого від тебе, щоб поховати небіжку твою. І встав Авраам, і вклонився народу тієї землі, синам Хетовим, та й промовив до них і сказав: Коли ви згідні поховати небіжку мою з-перед обличчя мого, то послухайте мене, і настирливо просіть для мене Ефрона, сина Цохарового, і нехай мені дасть він печеру Махпелу, що його, що в кінці його поля, за гроші повної ваги, хай мені її дасть поміж вами на власність для гробу. А Ефрон пробував серед Хетових синів. І відповів хіттеянин Ефрон Авраамові, так що чули сини Хетові й усі, хто входив у браму його міста, говорячи: Ні, пане мій, послухай мене! Поле віддав я тобі, і печеру, що на нім, віддав я тобі, на очах синів народу мого я віддав її тобі. Поховай небіжку свою. І вклонивсь Авраам перед народом тієї землі, та й сказав до Ефрона, так що чув був народ тієї землі, говорячи: Коли б тільки мене ти послухав! Я дам срібло за поле, візьми ти від мене, і хай поховаю небіжку свою. А Ефрон відповів Авраамові, говорячи йому: Пане мій, послухай мене! Земля чотирьох сотень шеклів срібла, що вона поміж мною та поміж тобою? А небіжку свою поховай! І послухав Авраам Ефрона. І відважив Авраам Ефронові срібло, про яке той був сказав, так що чули сини Хетові, чотири сотні шеклів срібла купецької ваги».

269

Авраам отримує великі дари від Авімелеха, якого він увів в оману тим, що говорив про свою дружину Сару, що це його сестра: «І взяв Авімелех дрібну та велику худобу, і рабів та невільниць, та й дав Авраамові. І вернув йому Сару, жінку його. І сказав Авімелех: Ось край мій перед обличчям твоїм, осядь там, де тобі до вподоби. А Сарі сказав: Ось тисячу секлів срібла я дав братові твоєму. Оце тобі накриття на очі перед усіма, хто з тобою. І перед усіма ти оправдана» (Буття 20:14-16).

270

Там само, 14.

271

Вихід 22:24.

272

Повторення Закону 23:20-21; див.: Левит 25:36-37, Єзекіїль 18.

273

З кн.: Ferguson. The Ascent of Money, 35.

274

Повторення Закону 24:6.

275

Левит 25: 35-37.

276

«Ми починаємо сприймати гроші всього лиш як засіб для отримання великих багатств, як безпосередньо саме багатство... Оскільки більшість людей не мислять свого життя інакше, ніж у гонитві заробляння грошей, уважаючи це найзвичнішою ціллю всіх своїх зусиль, часом складається враження, що всі втіхи в житті так чи інакше пов’язані з наявністю певної суми грошей: і згодом вони зі звичайного засобу та передумови перетворюються в кінцеву мету. Але коли цієї мети нарешті вдається досягти, приходить та сама смертельна нудьга та втома... адже гроші — це всього лиш міст до кінцевих цінностей, а на мості не можна жити». (З кн.: Simmel, Georg. Penize v modern kulture a jine eseje.)

277

Хоча Ф.А. Гайєк, наприклад, хотів, щоб кожна інституція друкувала свої гроші, які б потім між собою конкурували. Про це ж говорить і Сокол (див.: Sokol. Moc, penize a prävo).

278

«Тому з цілковитою підставою до лихварства ставляться з ненавистю, бо воно робить гроші предметом власності, усуваючи таким чином їхнє призначення, задля чого їх було впроваджено. Адже мета грошових знаків — проводити обмін. Отримування ж відсотків призводить до збільшення грошей, тому й назва цього збільшення — приплід... тому таке наживання статку є в основному протиприродним» (див.: Аристотель. Політика, 1258a39-1258b7).

279

Трохи перебільшуючи, можна було б сказати, що гроші можуть зробити те саме, що й алкоголь, який наділено схожою особливою силою. Він не в силах загалом підняти настрій чи додати енергії, але вміє перемістити енергію з наступного дня. Іншими словами, «енергетична цінність» вихідних — це константа, та тільки шматок її перемістився з майбутнього (ранок суботи) в сучасність (вечір п’ятниці). Алкоголь, так само як і грошовий борг, висмокче енергію з ранку суботи й перемістить її, інвестує в вечір п’ятниці. І в нас відразу з’являється стільки енергії, що ми аж починаємо поводитися інакше, не як зазвичай. Ми відважніші, більше споживаємо, забуваємо про рамки... просто розважаємося. Алкоголь уміє переносити енергію тільки на невеликі часові дистанції, тоді як гроші вміють переносити енергію на набагато більші відстані.

280

Сьогодні державні бюджети такі великі, що їхню незбалансованість можна маніпулювати з ростом економіки, тобто його стимулювати або ж пригальмувати.

281

Приклад: якщо я позичу суму, рівну 10% своїх надходжень, то, мабуть, тільки справжній дурень стверджуватиме, що цього місяця я на 10% багатший чи точніше: продуктивніший. Ні на крону. Проте оптично мої надходження справді зросли, я можу (завдяки позиці!) витратити на 10% більше.

282

Дуже цікаве спостереження: якщо ми будемо розцінювати роботу руками як роботу для рабів, а рабів — як машини, то Платон був зовсім недалеко від реалій нашого часу. І справді сьогодні всю фізичну роботу виконують машини, а роботу, що вимагає творчості, розуму чи прийняття самостійних рішень, виконують виключно люди. Саме це було в уявленні Платона функцією вільної людини (не-раба) — інтелектуальна діяльність.

283

Книга Буття 1:28.

284

Там само, 3:17-19: «І до Адама сказав Він: За те, що ти послухав голосу жінки своєї та їв з того дерева, що Я наказав був тобі, говорячи: Від нього не їж, проклята через тебе земля! Ти в скорботі будеш їсти від неї всі дні свойого життя. Тернину й осот вона буде родити тобі, і ти будеш їсти траву польову. У поті свойого лиця ти їстимеш хліб, аж поки не вернешся в землю, бо з неї ти взятий. Бо ти порох, і до пороху вернешся».

285

Книга Буття 3:19.

286

Приповісті 22:29.

287

Проте в ході історії вартісність роботи та статус робітника досягли екстремально високих позицій у часи комунізму, де робота не просто високо цінувалася в суспільстві, але й стала єдиним джерелом цінності.

288

Повторення Закону 24:19.

289

З кн.: Hill. Historical Context of the Work Ethic, 1.

290

Приповісті 10:4.

291

Еклезіяст 5:11.

292

Приповісті 21:25.

293

Див.: Еліаде М. Священне і мирське; Історія релігійної думки: Міф про вічне повернення.

294

Вихід 20:8-11.

295

У пер. укр. І. Чернятинського.

296

Як дуже влучно прокоментував Джагдиш Бхагваті у книзі «На захист глобалізації», у розділі «Пришвидшення темпу суспільної зміни», с. 33, ще нещодавно дуже хорошим показником вважалося зростання ВВП хоча б на 2% щороку. Проте якщо в останні роки (до початку кризи) економіка котроїсь із країн не виросла хоча б на 6%, це вже вважалося неуспіхом.

297

Співавтором цього розділу є Лукаш Тот, який також допомагав із підготовкою першого чеського видання та англійської версії для Oxford University Press.

298

З кн.: Samuels, Biddle, Davis. A Companion to the History of Economic Thought, 19.

299

З кн.: Nussbaum. The Fragility of Goodness, 76.

300

Гесіод. Теогонія, (розділ 1 «Заспів») у пер. І. Франка.

301

З кн.: Nussbaum. The Fragility of Goodness, 76.

302

Detienne. Les mâitres de vérité dans la grèce archaïque, 128. Оригінальну цитату взято з Psellos. Energeias Daimonon, 821 B, Migne, PG, CXXII.

303

Цитата продовжується: «...і лише після них настає черга мозку та його цікавих спостережень». З кн.: Campbell. Myths to Live by, 88. У наступних розділах ми спробуємо продемонструвати, що така внутрішня «співзвучність з історією» (або ж моделлю, його передумовами чи висновками, парадигмою тощо) відіграє важливу роль і в сучасній економіці та науці загалом.

304

З кн.: Nussbaum. The Fragility of Goodness, 78.

305

З кн.: Detienne. Les mâitres de vérité dans la grèce archaïque, 128.

306

Гесіод. Теогонія (розділ 1 «Заспів») у пер. І. Франка.

307

Евріпід. Іфігенія в Тавриді // Трагедії. — К.: Основи, 1993. — 448 с. 1240: «Тут же Земля породила юрми нічних сновидів, що вмирущим, поки в печері, у пітьмі вони спали, роз’ясняли недавнє і тс.» Див. 1261, прим. A 1278. Див.: «І нічні жахи про розділення, ах, батьків заповіт такий правдивий!» З кн.: Есхіл. Семеро проти Фів.

308

« ...я вважав, що повинен робити все з точністю до навпаки, тобто відкинути як безумовно брехливе все, щодо чого в мене був хоча б найменший привід сумніватися... я вирішив уявити собі, що все, що коли-небудь спадало мені на думку, не більш правдиве, ніж образи моїх сновидінь». З кн.: Декарт, Рене. Міркування про метод, частина 4.

309

«Честь бути першим грецьким економічним мислителем належить поету Гесіодові, який жив у старогрецькій Беотії в середині восьмого століття до нашої ери... Перші 383 з 828 куплетів його поеми [«Роботи і дні»] присвячено основній економічній проблемі — недостатності ресурсів для втілення численних бажань і цілей людини». З кн.: Rothbard, Economic Thought before Adam Smith: Austrian Perspectives on the History of Economic Thought, 8.

310

Гесіод. Роботи і дні (розділ «Пандора») / пер. В. Свідзинського // Антична література: Хрестоматія. / Упоряд. О.І. Білецький. (2-ге вид.) — Київ: Радянська школа, 1968. — С. 116-126.

311

Гесіод. Роботи і дні (розділ «Пандора») / пер. В. Свідзинського // Антична література: Хрестоматія / упоряд. О.І. Білецький. — 2-ге вид. — Київ: Радянська школа, 1968. — С. 116-126.

312

З кн.: КаосЬуй. РіІовоАе техі туґет а уебои об Нотега ро Вевеагґа, 53.

313

Див. Аристотель. Метафізика, 986a1-987b30: «Піфагорейці... вважали елементи чисел елементами всіх речей... вони стверджують, що речі самі по собі — цифри».

314

З кн.: Bunt, Jones, Bedient. The Historical Roots of Elementary Mathematics, 82.

315

З кн.: Mahan. A Critical History of Philosophy, 241.

316

Див. Viz Guthrie. A History of Greek Philosophy I, 177.

317

Harris. The Reign of the Whirlwind, 80.

318

Для повнішого уявлення, наведімо лише кілька прикладів, як же виглядала математична містика на етапі свого зародження: любов і дружба як прояви гармонії мають таке ж число, як октава в музиці, тобто вісім. За здоров’я відповідає цифра сім. Справедливість задає квадрат — це пов’язано з відплатою, яка повинна дорівнювати злочину; шлюб, на думку засновників математики, визначає цифра три; Всесвіт — один. Ця містика згодом стала базою для розвитку вчення старих тлумачів снів. Див. Radl. Dejiny filosofie: Starovek a stredovek, 89. Див.: Kirk, Raven, Schofield. The Presocratic Philosophers, розділ 7.

319

Б. Рассел у своєму есе Mysticism and Logic показує, що ще старі греки мислили науково й комбінували наукове порівняння зі своїми містичними уявленнями (Russell. Mysticism and Logic and Other Essays, 20).

320

Піфагор був також тим, хто першим прийшов з концептом ірраціональних чисел. Чи не цікава вже сама назва для цієї групи чисел? Адже ми дуже часто вважаємо цифри найраціональнішою з усіх можливих репрезентацій будь-чого. Як тоді ми можемо в будь-чому іншому вважатися об’єктивними й раціональними істотами, якщо нам і щось настільки абсолютне як цифра може здаватися ірраціональним лише тому, що в дечому не збігається з нашим щоденним досвідом, лише тому, що до ірраціональних чисел належать також ті, які ми не можемо використати, наприклад, для того, щоб порахувати овець?

321

Очевидно, Піфагор почав використовувати слово космос одним з перших серед філософів. Так само як і термін філософія.

322

Архетип творця, Великого Геометра, і до сьогодні існує, див., наприклад, «Матриця» і її Архітектор, холодний творець і калькулятор світу. Проте його спільницею і співтворцем, а зовсім не суперницею, є Піфія, тобто представниця саме містичного розуміння світу. Ці «антиподи» воюють один з одним лиш на перший погляд.

323

З кн.: Samuels, Biddle, Davis. A Companion to the History of Economic Thought, 19.

324

Геракліт, В51.

325

З кн.: Lowry. The Archaeology of Economic Ideas, 46.

326

Часом сучасні науковці приписують цю книгу Теофрастові, учневі Аристотеля.

327

Аристотель. Oeconomica, 1353b27 (пор. Aristotle. The Complete Works).

328

Там само, 1344a3.

329

З кн.: Ксенофонт. Про державні прибутки: «Метеки — це звільнені раби чи приїжджі іноземці, у яких були набагато менші права, ніж у громадян Афін».

330

Ксенофонт. Про державні прибутки.

331

Гра, у якій виграш можливий тільки в разі програшу іншого. Той, хто програв, втрачає таку саму суму, яку переможець отримає.

332

Ксенофонт. Про державні прибутки.

333

З кн.: ХепоАсп. Oeconomicus, 1.11-14.

334

Термін value in use означає цінність речі у користуванні нею — наскільки корисна вона для нас. Value in exchange — це цінність, скоригована відповідно до відносної унікальності цього товару. Наприклад, у води буде велика value in use, оскільки ми не можемо без неї жити. Проте її value in exchange (напр., ціна на ринку) — низька, тому що води багато.

335

З кн.: Xenofon. The Education of Cyrus (Виховання Кира ), 7, C. 2, 5.

336

З кн.: Lowry. The Archaeology of Economic Ideas, 90.

337

«...утримуйте державу й в наступному році з грошей, які ви отримали від митних зборів до підписання миру. А якщо ж ви отримаєте більше... візьміть їх і використайте так, щоб отримати щонайбільші прибутки». З кн.: Ксенофонт. Про державні прибутки.

338

З кн.: Xenofon. Oeconomicus, 5.18.

339

Новий Завіт, Послання апостола Якова 4:13: «Нумо тепер ви, що говорите: «Сьогодні або завтра ми підемо в те місто й перебудемо там рік, і будемо там торгувати й гроші заробляти». Ви, що не відаєте, що буде взавтра! Яке бо життя ваше? Ви — пара, що з’являється на хвильку і зникає по тому. Чому б вам радше не сказати: коли на те Господня воля, будемо жити, і це чи те робити. Тепер ви хвалитеся у хвастощах ваших. Усяка така хвальба — погана. Хто, отже, знає добро чинити, а його не чинить, — гріх тому!». Бачимо тут спроби ввести свою розповідь у ширший світовий контекст. Не виділяти майбутнє та вчинки, які до нього поведуть, з космосу.

340

Ксенофонт. Про державні прибутки, 6.2.

341

«...це так само, коли стає багато мідників, мідні вироби дешевшають, а мідники розоряються; аналогічна ситуація і з ковалями. Далі, коли буває багато хліба й вина, продукти стають дешевшими, а займатися землеробством стає невигідно. Тоді багато людей припиняють обробляти землю й звертаються до великої та дрібної торгівлі та до лихварства». Там само, 4.6.

342

«Якщо... торгівля й товарообмін вигідні для загального блага; якщо хвалять того, хто підходить до торгівлі чесно й порядно, тоді кількість торговців зростатиме виважено. А якби було загальновідомо, що винагороду отримає той, хто винайде новий спосіб, як підняти загальні доходи без шкоди для окремих осіб, ці здогадки б не обходили так сильно стороною». З кн.: Ксенофонт. Гієрон, 19.

343

«Вище я вже сказав, яким чином варто організувати державні справи, щоб забезпечити всіх афінян харчуванням за державний рахунок. Якщо за чиїмись розрахунками виходить, що для цього всього потрібно мати великий капітал, і тому ніколи не вдасться знайти достатньо грошей для всього, я все ж раджу не втрачати надії. Це геть не правда, що потрібно все зробити за раз, бо інакше від цього не буде жодного прибутку. Кожен збудований будинок, кожен побудований корабель, кожен куплений раб відразу ж почнуть давати прибуток. Навіть вигідніше робити все не одночасно, а поступово... Якби ми діяли відповідно до своїх можливостей, могли б використовувати добрий досвід з того, що вже зроблено, та уникнути повторення своїх помилок». З кн..: Ксенофонт. Про державні прибутки.

344

З кн..: Ксенофонт. Про державні прибутки.

345

Надалі ми більше не будемо розрізняти цих двох мислителів. Сам Сократ нічого не написав, тож усі його думки ми знаємо в поданні Платона. Оскільки складно розмежувати думки Сократа від думок Платона, дуже часто від цього відмовляються. Цієї традиції будемо дотримуватися й ми. Більше щодо цього питання див.: Kahn. Plato and the Socratic Dialogue.

346

Платон. Тімей, 29Ь.

347

Платон. Держава. Книга VII / пер. з давньогр. Дз. Коваль. — Київ: Основи, 2000. — С. 211.

348

Або від телевізора. У певному розумінні, телевізійна подача реальності — це тільки тінь справжнього світу. Людина, яка встане від телевізора й почне бачити речі такими, якими вони є, дуже часто розчаровується і дуже просто після тривалого часу комфорту «псує очі».

349

Платон. Держава. Книга VII, / пер. з давньогр. Д. Коваль. Київ: Основи, 2000. — С. 515.

350

Там само, 517а.

351

Фільм «Матриця» розвиває це уявлення до найменших деталей: ми раби (яких використовують для отримання енергії), які бачать (кольорові) тіні, котрі нам хтось проектує.

352

Ми народжуємося на світ з відбитками ідей на собі, які нам потрібно відкривати й які є об’єктивними самі собою. Так Платон у діалозі «Протагор» відмежовується від некерованого суб’єктивізму в крилатому виразі, який приписують однойменному філософові: «Людина — міра всіх речей» (див.: Платон. Протагор, 361 с). Навпаки, у світі Платона ми не вчимося нічому новому, а тільки відкриваємо у собі те, що насправді вже знаємо.

353

З кн.: Popper. The Open Society And Its Enemies. Vol I.

354

З кн.: Nelson. Reaching for Heaven on Earth, 34-35.

355

З кн.: McCloskey. ТЬe Bourgeois Virtues, 152, про Девіса й Герша див. розділ «Descartes’ dream».

356

Подібність слів Good («Добро») і God («Бог») Дейдра Макклоскі розвиває ще далі, посилаючись на алегорію Платона про сонце, що освітлює думку й наближає її до пізнання Добра. Віруючий християнин точно б погодився із перефразуванням «Sun of Good» (Сонце добра) у «Son of God» (Син Божий). Див.: McCloskey. 7üe Bourgeois Virtues, 365.

357

На щось схоже натякає і крилатий вислів математиків і фізиків, який стосується правдоподібності підрахунку й випадковості: «Бог не грає в кості».

358

Polanyi. Personal Knowledge, 171.

359

McCloskey. The Bourgeois Virtues, 153.

360

З кн.: Sallust. On the Gods and the World, четверта частина.

361

«У справді важливій й вагомій гіпотезі усі «припущення» — це широкі неточні описові зображення дійсності. Загальна практика свідчить, що найкращі теорії мають найменш вірогідні припущення. ... Щоб гіпотеза була важливою, вона повинна бути помилковою у своїх припущеннях. Вона ігнорує всі супровідні обставини, тому що порівняно з її успіхом усе інше здається несуттєвим». З кн.: Friedman, Essays in Positive Economics, 14.

362

Залишається питання, чим же тоді є наші моделі? Вони прагнуть бути правдивими, чи хочуть нам допомогти, чи бути (більшою чи меншою мірою) корисними? Проте як вони хочуть бути нам помічними чи корисними, якщо вони у жодному з контекстів не вважаються правдивими, дійсними?

363

Див.: Platon. Faidon, 64d.

364

Там само, 66d.

365

Див.: Platon. Faidon, 66b.

366

Там само, 66c.

367

Там само, 65b-66a.

368

Там само, 66e-67a.

369

З кн.: Nussbaum. The Fragility of Goodness, 142.

370

З кн.: Nelson. Economics as Religion, 105.

371

Від Ніцше тільки посилювалася критика тоталітаризму, а після Другої світової війни вже стало майже традицією називати Платона батьком тоталітаризму. Див.: К. Поппер, З. Бауман, Й. Габермас, М. Фуко та ін.

372

Друге життя платонізму, а також тисячі різних способів, як його можна використати, пропонує у своїй книзі Novotny. The Posthumous Life of Plato.

373

З кн.: Nelson. Economics as Religion, 270. Див.: К. Поппер. Відкрите суспільство та його вороги, 38, 164.

374

А в першому томі, у дванадцятому розділі «Капіталу» Маркс навіть скаржиться: «Le Platonisme ou va-t-il se nicher!» [Платонізм пустить коріння абсолютно всюди!]. Він говорить про Платона як про людину, що «вбачає у розподілі праці підґрунтя для класового розділення суспільства. Робітник може пристосуватися під свою роботу, але аж ніяк не під роботу робітника». Тому твердженню Платона він наділяє означенням «реакційний утопізм споживацького комунізму аристократичного класу».

375

З кн.: Lowry. The Economic and Judisprudential Ideas of the Ancient Greeks: Our Heritage from Hellenic Though, 25.

376

З кн.: Nussbaum. The Fragility of Goodness, 297.

377

З кн.: Radl. Dejiny filosofie: Starovek a stredovek, 185.

378

З кн.: Nussbaum. The Fragility of Goodness, 299.

379

З кн.: Nelson. Reaching for Heaven on Earth, 36.

380

Там само, 61.

381

Платон. Політика, 5.

382

Йдеться про утопію у прямому значенні цього слова. «Утопія» складається з ou (ні) та topos (місце). Це бачення, у якого немає жодного конкретного місця для свого існування, свого наповнення.

383

«На крок далі пішов Сократ у своїй “Антігоні”. У ній найгіршим вважають того, хто з якоїсь причини не працює на місто з максимальною віддачею, через інтереси колективу не лишається місця на час для себе. “Найгірша” (kakitos) людина — та, що з власного приватного інтересу приховує перед громадою свої вміння. “Поганих” (hoi kakoi) протиставляє всім, хто “бажає місту добра”, так ніби мова йде про два антиподи (Антігона 108-109)». З кн.: Nussbaum. The Fragility of Goodness, 153.

384

З кн.: Nelson. Economics as Religion, 271.

385

З кн.: Nussbaum. The Fragility of Goodness, 208-209.

386

Там само, 211.

387

Popper Karl. ТЬe Open Society and its Enemies ТЪe High Tide of Prophecy Vol 1. («Прокляття Платона»).

388

Там само.

389

Платон. Тімей, 22е-23Ь.

390

Campbell. Myths to Live by, 72.

391

Платон. Тімей, 23с.

392

В іншому місці Платон пише: «...старі люди, які були кращими за нас й жили ближче до богів» (Платон. Філеб, 16^.).

393

«Адже, по-перше, всі пам’ятають лише про один світовий потоп, хоча насправді їх було більше». Див.: Платон. Тімей.

394

Книга Буття 19:16-17: «Ті мужі через Господню до нього любов схопили за руку його, і за руку жінки його, і за руку обох дочок його, і вивели його, і поставили поза містом. І сталося, коли один з них виводив їх поза місто, то промовив: Рятуй свою душу, не оглядайся позад себе, і не затримуйся ніде в околиці. Ховайся на гору, щоб тобі не загинути». Схожу тему знайдемо також у попередженні Ісуса (Матвія 24:15-16): «Тож, коли ви побачите ту гидоту спустошення, що про неї звіщав був пророк Даниїл, на місці святому, хто читає, нехай розуміє, тоді ті, хто в Юдеї, нехай в гори втікають». (В обох випадках курсивне виділення — автора).

395

З кн.: Nussbaum. The Fragility of Goodness, 506.

396

Аристотель. Метафізика, 1025b25.

397

Nussbaum. The Fragility of Goodness, 506.

398

Там само.

399

Аристотель. Нікомахова етика, пер. В. Ставнюк. — Київ: Аквілон-Плюс, 2002. — 1094b3.

400

Там само, 1113a16.

401

Під поняттям етика ми розуміємо етику, що ґрунтується на чеснотах (тобто не на обов’язках, вигоді, зиску чи розрахунку корисності результату). Більше про це див.: Макінтайр. Втрата доброчесності. Макінтайр був спершу аристотелівцем, проте пізніше став томістом, який, за його ж словами, був «кращим аристотелівцем, ніж сам Аристотель». (MacIntyre. After Virtue. Х.). Основоположником етики доброчесності був Платон, проте Аристотель зробив з неї науку. Етика доброчесності була домінантною етичною школою нашої цивілізації аж до доби Просвітництва, коли її частково замінили утилітаризм чи Кантова деонтологія (мораль, що ґрунтується на обов’язку, на добрих намірах, дотримуванні правил).

402

Аристотель. Політика / пер. з давньогр. та передм. О. Кислюка. — Киів: Основи, 2000. — 2.5

403

Там само, 1258b., 1.10.

404

Там само, 1.10. Тут Аристотель розрізняє добру економіку, направлену на покращення загального блага, та погану хремастику, нестримне нагромадження багатства заради самого багатства.

405

Там само, 1.8-10.

406

Там само, 2.3, 1261b.

407

Там само, 1.11.

408

Аристотель. Нікомахова етика / пер. з давньогр. та коментарі В. Ставнюк. — Київ: Акві-лон-Плюс, 2002. — 1214a6-7 (білінгва)

409

Аристотель. Евдемова етика, 1214a6-7.

410

Там само, 214a18-19.

411

Аристотель. Політика, 1.1253a2.

412

Інше тлумачення соціальних та економічних процесів у «Нікомаховій етиці» та в «Політиці» можна знати в кн.: Polanyi, Aristotle Discovers the Economy.

413

Аристотель. Політика, 2.1.1261a18, 3.1.1275b20.

414

Аристотель. Нікомахова етика, 1175b2-3.

415

Там само, 1175a19-22.

416

Там само, 1174b23.

417

Макінтайр, один з головних сучасних аристотелівців, дає визначення еudamonia як «стану блаженності й хорошої поведінки в цій блаженності, стан, коли людина хороша сама по собі як така й стосовно інших». З кн.: MacIntyre. After Virtue, 148.

418

Аристотель. Політика, 1.1.1252а2-3.

419

Аристотель. Нікомахова етика, 1094а1-3; а про господарювання як підмножину міської держави, він говорить: «у мистецтві господарському — багатство».

420

Аристотель. Нікомахова етика, 1172а19-26; а про господарювання як підмножину міської держави, він говорить: «у мистецтві господарському — багатство».

421

Там само, 1172Ь10-13.

422

Там само, 095а14-23.

423

Аристотель. Політика, 1.1.1252а1-7.

424

Аристотель. Політика, 1.1.1252а1-7.

425

Аристотель. Нікомахова етика / АрютотеХои^. НОіка Мкоца\єіа. — Київ: Аквілон-Плюс, 2002. 1174а5-8. (білінгва).

426

Аристотель. Нікомахова етика, 1106Ь29-30.

427

Там само, 1106Ь31-34.

428

Там само, 1107Ь9-10.

429

Аристотель. Нікомахова етика. 1104a19-27.

430

Там само, 1106b6-7.

431

Там само, 1109a25-26.

432

Там само, 1109a24.

433

Пошук середини — одне з найбільших питань аристотелізму, це не спроба-помилка, емпірія, а, наприклад, на думку Платона, fronésis — практична мудрість. Див. Gadamer. The Idea of the Good in Platonic-Aristotelian Philosophy.

434

Smith, Adam. The Theory of Moral Sentiments. Liberty Funds, 1982, 395-430.

435

Smith, Adam. The Theory of Moral Sentiments, 415.

436

«Розумна людина ніколи не скаржиться на волю провидіння й не вважає весь світ хаотичним лише тому, що йому особисто щось там не вдається... Якщо вона має жити — то живе; якщо ж їй треба померти й природа більше не знаходить їй іншого застосування, вона помирає... приймає, разом зі вченням стоїків, усе, що доля наготувала їй у житті. Багатство й бідність, радість чи біль, здоров’я чи хвороба — усе одно». Там само, 406.

437

«Стоїки, очевидно, дивилися на життя людини як на досить складну гру, де дуже багато всього вирішує випадок... і радість від цієї гри полягає в тому, щоб грати добре, майстерно й чесно. Навіть якщо дуже хороший гравець програє, наприклад, долею випадку, цей результат мав би стати приводом для радості, а не смутку. Адже він за всю гру жодного разу не помилилася і йому немає чого соромитися, він може повністю насолодитися грою. І навпаки, якщо поганому гравцеві вдається виграти, хай і нечесними методами, його успіх не принесе йому жодної втіхи. Йому соромно від спогадів за всі махлювання, яких він допустився. І навіть під час самої гри він не отримує належного задоволення». Там само, 409.

438

Там само.

439

«Кілька тих уривків з творів античних філософів, що дійшли до наших днів, становлять, мабуть, найцікавішу й найбільш повчальну частину античної спадщини. Одухотворений і мужній характер їх вчення чудово контрастує з жалісливим і плаксивим тоном деяких більш сучасних письменників». Там само, 415.

440

«Коли я хочу вирушити в плавання, говорить Епіктет, я вибираю найкраще судно, найкращого керманича й очікую сприятливої погоди, скільки це дозволяють мої зобов’язання та обов’язки. Завбачливість і пристойність — принципи, які нам дали боги для спрямування моєї поведінки, — вимагають від мене певної поведінки, проте не вимагають від мене нічого більше. І навіть якщо підніметься буря, з якою будуть не в силах впоратися ані судно, ані керманич, я взагалі не перейматимуся, як все це закінчиться: усе, що було в моїх руках, я уже зробив. Підготовка й переговори не дали мені жодного приводу для смутку, поганого настрою, тривоги, пригнічення чи страху. А чи нам судилося затонути чи безпечно допливти до порту — це вже проблеми Юпітера, а не мої. Я лишаю це цілковито на його розсуд і не турбуватиму свій спокій, переймаючись тим, що ж за шлях він змусить мене обрати. Я приймаю його вибір, яким би він не був, з однаковою байдужістю та впевненістю.» Там само, 406.

441

«Це філософське вчення передбачало, що розрахунок та завбачливість повинні стати джерелом та принципом всіх чеснот» (див. Smith, Adam. The Theory of Moral Sentiments, 434).

442

«Епікуреєць навіть не вважав необхідним доводити, що все саме так і є, і що ми — жертви цих бажань». Там само, 431.

443

Там само.

444

Там само, 432.

445

Епікур. Думки, 1.

446

Mill. Utilitarianism.

447

Smith, Adam. The Theory of Moral Sentiments, 436.

448

Smith, Adam. The Theory of Moral Sentiments, 438.

449

Див, наприклад, Kant. Introduction to the Metaphysics of Morals.

450

Матвій 4:4.

451

Буття 3:19: «У поті свойого лиця ти їстимеш хліб».

452

Лише в еру християнства основоположні думки єврейської віри набули такого резонансу, що почали суттєво впливати на історію всієї західної цивілізації.

453

З кн.: Nelson. Economics as Religion, 329.

454

З кн.: McCloskey. The Rhetorics of Economics.

455

Лука 15:8-10: «Або яка жінка, що має десять драхм, коли згубить драхму одну, не засвічує світла, і не мете хати, і не шукає уважно, аж поки не знайде? А знайшовши, кличе приятельок та сусідок та каже: Радійте зо мною, бо знайшла я загублену драхму! Так само, кажу вам, радість буває в Божих Анголів за одного грішника, який кається».

456

Матвій 25:27: «Тож тобі було треба віддати гроші мої грошомінам, і, вернувшись, я взяв би з прибутком своє».

457

Лука 16:5-13. «І закликав він нарізно кожного з боржників свого пана, та й питається першого: Скільки винен ти панові моєму? А той відказав: Сто кадок оливи. І сказав він йому: Візьми ось розписку свою, швидко сідай та й пиши: п’ятдесят. А потім питається другого: А ти скільки винен? І той відказав: Сто кірців пшениці. І сказав він йому: Візьми ось розписку свою й напиши: вісімдесят. ... Отож, коли в несправедливім багатстві ви не були вірні, хто вам правдиве довірить?» Див.: Лука 19:13-24.

458

Матвій 20:8: «Коли ж вечір настав, то говорить тоді до свого управителя пан виноградника: Поклич робітників, і дай їм зарплату, почавши з останніх до перших».

459

Лука 7:41-43: «І промовив Ісус: Були два боржники в одного вірителя; один був винен п’ятсот динаріїв, а другий п'ятдесят. Як вони ж не могли заплатити, простив він обом. Скажи ж, котрий із них більше полюбить його? Відповів Симон, говорячи: Думаю, той, кому більше простив. І сказав Він йому: Розсудив ти правдиво».

460

Там само, 12:16-21: «Бог же до нього прорік: Нероздобрумний, ночі цієї ось душу твою зажадають від тебе, і кому позостанеться те, що ти був наготовив?... Так буває і з тим, хто збирає для себе, та не багатіє в Бога».

461

Далі ми б могли назвати, наприклад, притчу про скарб у полі (Матвій 13:44), притчу про перлину (Матвій 13:45), притчу про доброго самарянина (Лука 10:25-27), притчу про блудного сина (Лука 15:11-32).

462

Що вже само по собі можна дуже елегантно звести до надмірного зосередження на матеріальному. «Ніхто двом панам служити не може, бо або одного зненавидить, а другого буде любити, або буде триматись одного, а другого знехтує. Не можете Богові служити й мамоні». Матвій 6:24, також Лука 16:13.

463

Willis. God’s politics: Why the Right Gets it Wrong and the Left Doesn’t Get It, 212. Viz take Colins, Wright, ТЪe Moral Measure of the Economy.

464

Матвій 5:2-3.

465

Матвій 6:11.

466

З кн.: Liddel, Scott. Greek-English Lexicon: «винагорода послу за хороші новини».

467

Об’явлення, 13:17: «щоб ніхто не міг ані купити, ані продати, якщо він не має знамена ймення звірини, або числа ймення його...».

468

Див.: Horsley. Covenant Economics, 81, 95.

469

Матвій 6:12.

470

У грецькому оригіналі використовується слово opheilêmata, що означає борг, opheilo. Усі англійські переклади Біблії (окрім двох) саме так це й перекладають. Ця молитва зустрічається також і в Євангелії від Луки 11:2-4. Тут використовується грецьке слово amartias, яке також означає гріх, від старішого кореня hamart, яке, однак, означає «робити зло, грішити». Ці два слова часто мають синонімічні значення (amartias у Новому Завіті зустрічається 181 раз, hamarant 36 разів, opheilo 36 разів).

471

Див. Левит 25:39.

472

Вихід 21:1-6, Левит 25:8-10, 41-42; Повторення Закону 15:1-6, 12-15. Вирішення боргів зустрічаємо також у Кодексі Хамураппі (§ 117). Див.: Horsley, Covenant Economics, 45.

473

Саме тому в своєму першому публічному виступі в синагозі Ісус посилається саме на цю символіку: «І подали Йому книгу пророка Ісаї. Розгорнувши ж Він книгу, знайшов місце, де було так написано: На Мені Дух Господній, бо Мене Він помазав, щоб Добру Новину звіщати вбогим. Послав Він Мене проповідувати полоненим визволення, а незрячим прозріння, відпустити на волю помучених, щоб проповідувати рік Господнього змилування». Лука 4:17-19.

474

1 до Коринтян 7:23: «Ви дорого куплені, тож не ставайте рабами людей!». Схожі елементи ми знайдемо також у Старому Завіті — класичний приклад викупу з рабства бачимо в Левит 25:48: «то потім, як буде проданий, викуп буде йому, один із братів його викупить його». Або 2 Самуїла 7:23: «А який є ще один люд на землі, як Твій народ, Ізраїль, щоб Бог приходив викупити його Собі за народ, і щоб установити йому Своє Ймення, і щоб учинити вам цю величність, та страшні речі для Свого Краю ради народу Свого, якого викупив Собі з Єгипту, від людей та від богів його?» Або Псалми 106:2: «хай так скажуть ті всі, що Господь урятував їх, що визволив їх з руки ворога». Або Псалми 110:9: «Послав Він Своєму народові визволення».

475

Марко 10:42-45. «Викуп» відсилає до договірного механізму, згідно з яким ті, хто потрапляє у боргове рабство, можуть бути викупленими (див. Левит 25:25-28, 47-55). Див.: Horsley. Covenant Economics, 123.

476

До ефесян 1:7.

477

До колоссян 1:14.

478

До євреїв 9:12-15.

479

Наприклад, у притчі Ісуса про Царство Боже ті робітники на винограднику, які працювали мало, отримували таку ж зарплату, як і ті, які працювали багато (Матвій 20:1-16). Схожих притч про несправедливість у Новому Завіті досить багато.

480

До ефесян 2:8-9.

481

До римлян 3:22-24.

482

Об’явлення 21:6 (виділення авторське).

483

З латинського префіксу ґтт (через, навпроти, за). Префікс транз— означає через, крізь, за або на іншому боці, поза.

484

Дії апостолів 8:20.

485

Поняття з соціальних наук. Означає суспільство, в якому цінні товари чи послуги розділяються без визначеної винагороди (тобто в яких немає практики щось за щось).

486

Graeber. Toward an Anthropological Theory of Value, 154. Див.: Cheal. The Gift Economy.

487

Чеський філософ Ян Сокол любить додавати, що його бабусі гроші потрібні були лише кілька разів на рік, а саме щоб купити сіль.

488

І взагалі цікаво спостерігати, у яких сферах, в яких культурах прийнято лишати чайові. У ресторанах, наприклад, це норма, а в магазині — чомусь ні. Таксистам даємо, а водіям автобусів — ні. Ми в Чехії не даємо на чай сантехнікам, а в Америці дають прибиральникам і прибиральницям...

489

Не лише економісти активно обговорюють питання чайових. Одну з найцікавіших дискусій на цю тему можна знайти на початку фільму Квентіна Тарантіно «Скажені пси».

490

Зверніть увагу на динаміку взаємних подарунків у ресторані чи барі. Ми часто запрошуємо одне одного на склянку чогось там, утім, навряд чи вдасться подарувати комусь радість, якщо просто покласти перед ним 150 крон. Водночас рідко який друг відмовиться від напою за 150 крон, хоча defacto (з погляду «економіки чисел») ідеться про одну й ту ж транзакцію.

491

Це дуже добре ілюструє один абзац зі Старого Завіту: «О, всі спрагнені, йдіть до води, а ви, що не маєте срібла, ідіть, купіть живности, й їжте! І йдіть, без срібла купіть живности, і без платні вина й молока!» (Ісая 55:1).

492

З кн.: Bassham, Bronson. The Lord of The Rings and Philosophy. Як вказує Елісон Мілбенк у статті «“Мій любий” — фетишизований Перстень Толкіна», усі речі — це подарунки, у творі жодного разу не відбулася грошова транзакція.

493

І хоча це дещо суперечливе питання, чи Перстень володіє людьми, чи навпаки. Наприклад, Ґлум: чи володів він колись Перстнем, чи Перстень знайшов його, після чого Ґлум уже перебував у власності та управлінні Перстня? Так само Ґаладріель чи Ґандальф бояться того, що не вони управляють Перстнем, а Перстень управляє ними й змінює їх відповідно до своїх уявлень. Чи не хоче автор нам сказати, що Перстень розкриває перед нами екстремальний образ двостороннього володіння? Тобто не лише ми володіємо речами, але й речі нами. У книзі Чака Поланіка та культовому фільмі Девіда Фінчера «Бійцівський клуб» Тайлер Дьорден говорить головному героєві фільму (у якого немає імені, він уособлює собою звичайного, середньо-статистичного американця): «І речі, якими колись володів ти, тепер володіють тобою». (Пер. О. Лесько, Вид. Клуб сімейного дозвілля).

494

З кн.: Mauss. The Gift, 66, 67.

495

З кн.: Cheal. ТЬe Gift Economy, 2; Viz take Durkheim. 7fte Division of Labour, 4-7; Levi-Strauss. 7fte Elementary Structures of Kinship; Pierre Bourdieu. Outline of a Theory of Practice.

496

З кн.: Neubauer. O cem je véda, 145.

497

З кн.: Simmel. Penize v moderni kulture a jine eseje, 16.

498

Зрештою, і життя Ісуса: цар народився у хліві (Лука, розділ 2), від нього відмовляються саме ті найпалкіші «віруючі» його часу (Матвій 21:45-46), він дружить зі збірниками податків і їсть із проститутками, його сила демонструється в слабкості, а перед воскресінням Бога, тобто найсильнішу істоту на землі, принизливо прибивають до дерева разом зі злочинцями. З цього всього ми процитуємо лише кілька пасажів, які дуже влучно описують ці парадокси: «Ісус промовляє до них: Поправді кажу вам, що митники та блудодійки випереджують вас у Боже Царство. Бо прийшов був до вас дорогою праведности Іван, та йому не повірили ви, а митники та блудодійки йняли йому віри. А ви бачили, та проте не покаялися й опісля, щоб повірити йому» (Матвій 21:31-32). «Він казав: Сину Людському треба бути виданому до рук грішних людей, і розп’ятому бути, і воскреснути третього дня» (Лука 24:7). «Начальника ж життя ви забили, та Його воскресив Бог із мертвих, чого свідками ми!» (Дії 3:15).

499

Марко 12:42-44: «І підійшла одна вбога вдовиця, і поклала дві лепті, цебто гріш. І покликав Він учнів Своїх та й промовив до них: Поправді кажу вам, що ця вбога вдовиця поклала найбільше за всіх, хто клав у скарбницю. Бо всі клали від лишка свого, а вона поклала з убозтва свого все, що мала, свій прожиток увесь...».

500

Матвій 22:17-22: «Скажи ж нам, як здається Тобі: чи годиться давати податок для кесаря, чи ні? А Ісус, знавши їхнє лукавство, сказав: Чого ви, лицеміри, Мене випробовуєте? Покажіть Мені гріш податковий. І принесли динарія Йому. А Він каже до них: Чий це образ і напис? Ті відказують: Кесарів. Тоді каже Він їм: Тож віддайте кесареве кесареві, а Богові Боже. А почувши таке, вони диву далися. І, лишивши Його, відійшли».

501

Від Івана 2:14.

502

«І, зробивши бича з мотузків, Він вигнав із храму всіх, вівці й воли, а міняльникам гроші розсипав, і поперевертав їм столи. І сказав продавцям голубів: Заберіть оце звідси, і не робіть із дому Отця Мого дому торгового!» (Іван 2:15-16). Ще одна цікавинка, що йдеться про другий відкритий Ісусів почин (після того, як він перетворив воду в вино в Кані Галилейській), як це описує Іван у своєму Євангелії.

503

Матвій 6:19-21.

504

Матвій 6:25-34.

505

1 до Тимофія 6:10.

506

До євреїв 13:5.

507

Лука 8:14.

508

З кн.: Dixit, Nalebuff. Thinking Strategically, 106.

509

Зрештою, одна з основних тем багатьох п’єс Шекспіра — саме ось таке невелике непорозуміння на початку, яке з часом розростається до велетенських розмірів. Часто його комедії закінчуються тим, що всі один з одного сміються, а трагедії — що всі один одного вбивають.

510

Вихід 21:23-25: «А якщо станеться нещастя, то даси душу за душу, око за око, зуба за зуба, руку за руку, ногу за ногу, опарення за опарення, рану за рану, синяка за синяка».

511

Матвій 5:38-42.

512

Дотепне спостереження на цю тему можна знайти в Т. Пратчетта та Н. Ґеймана у книзі «Добрі прикмети» (англ. Good Omens): стародавня богиня війни, одна із вершниць Апокаліпсису, у наш час працює військовою репортеркою, і причинні зв’язки розвертаються на 180°. Війни починаються там, куди вона їде. Одна трішечки перекручена розмова з однією стороною, інша, знову трішки зміщена убік, з другою стороною, — і вже починається війна навіть між тими, хто до цього доволі непогано ладнав.

513

Матвій 5:43-47. Див.: Dixit, Nalebuff. Thinking Strategically, 109.

514

Матвій 20: 1-16.

515

«Бо Бог у Христі примирив світ із Собою Самим, не зважавши на їхні провини, і поклав у нас слово примирення» (2 до Коринтян 5:19). Цей принцип відомий ще з часів Старого Завіту, як підмічає Павло: «Як і Давид називає блаженною людину, якій рахує Бог праведність без діл: Блаженні, кому прощені беззаконня, і кому прикриті гріхи. Блаженна людина, якій Господь не порахує гріха!» (До римлян 4:6-8). Зрештою, такі не рахування гріхів мають загальний характер: «Любов не поводиться нечемно, не шукає тільки свого, не рветься до гніву, не думає лихого... усе зносить ... усе терпить!» (1 до Коринтян 13:4-7). (Усі виділення — авторські).

516

U2. Stand Up Comedy. Вільний переклад: «Припини допомагати Богу переходити через дорогу, нібито він якась стара жінка».

517

Яків 4:4.

518

Повна цитата звучить так: «Бо для мене життя то Христос, а смерть то надбання. А коли життя в тілі то для мене плід діла, то не знаю, що вибрати. Тягнуть мене одне й друге, хоч я маю бажання померти та бути з Христом, бо це значно ліпше. А щоб полишатися в тілі, то це потрібніш ради вас. І оце знаю певно, що залишусь я, і пробуватиму з вами всіма вам на користь та на радощі в вірі, щоб ваша хвала через мене примножилася в Христі Ісусі, коли знову прийду я до вас» (До филип’ян 1:21-26).

519

«Сатана у Старому Завіті — це не символ павшої і заблукалої душі, а навпаки — це слуга Господа, у нього божественне призначення й власне місце в небесній репрезентації. В аналогічній історії про те, як Давид робив перепис в Ізраїлі (2 Самуїла 24:1, 1 Хроніки 21:1), вина за намовляння Давида лягає як на сатану, так і на Господа... Представлення сатани як норовливої сили світу з’являється вже тільки в Новому Завіті» З: International Standard Bible Encyclopedia, URL: http://www. internationalstandardbible. com/S/satan. html: стаття «Сатана».

520

1 Хроніки 21:1: «І повстав сатана на Ізраїля, і намовив Давида перелічити Ізраїля». (До речі, дуже цікаве порівняння з точно такою ж історією, зафіксованою в історично старішій Другій книзі Самуїла 24:1, де, навпаки, «І знову запалився Господній гнів на Ізраїля, і намовив сатана Давида проти них, говорячи: Іди, перелічи Ізраїля та Юду!»). Потім Захарія 3:1-2: «І показав Він мені Ісуса, великого священика, що стояв перед лицем Господнього Ангола, а сатана стояв по правиці його, щоб противитися йому. І сказав Господь сатані: Господь буде картати тебе, сатано, і буде картати тебе Господь, Який вибрав Собі Єрусалима! Чи ж він не головешка, що вціліла від огню?» Кілька разів Сатана з’являється на початку книги Йова (розділи 1 і 2). І вчетверте, хоч це й досить дискутований випадок, Сатана з’являється в подобі «плазуна» в саду Едем. Часто цього «змія» видають за Сатану. У деяких перекладах у Псалмі 108:6 позивача теж перекладають як Сатана: «Постав же над ним нечестивого, і по правиці його сатана нехай стане!»

521

Ісус у Євангелії від Івана 14:30 говорить про Сатану як про князя цього світу: «Небагато вже Я говоритиму з вами, бо надходить князь світу цього, а в Мені він нічого не має». Або ж: Іван 12:31: «Тепер суд цьому світові. Князь світу цього буде вигнаний звідси тепер». Далі пише Павло в До ефесян 6:11-12: «Зодягніться в повну Божу зброю, щоб могли ви стати проти хитрощів диявольських. Бо ми не маємо боротьби проти крови та тіла, але проти початків, проти влади, проти світоправителів цієї темряви, проти піднебесних духів злоби».

522

«Люби Господа, Бога свого, усім серцем своїм, і всією душею своєю, і всім своїм розумом, і з цілої сили своєї! Це заповідь перша! А друга однакова з нею: Люби свого ближнього, як самого себе! Нема іншої більшої заповіді над оці!» (Марко 12:30-31).

523

До галатів 5:14. А потім також: «Бо заповіді: Не чини перелюбу, Не вбивай, Не кради, Не свідкуй неправдиво, Не пожадай й які інші, вони містяться всі в цьому слові: Люби свого ближнього, як самого себе!» (До римлян 13:9). Яків навіть називає її «царським законом»: «Коли ви Закона Царського виконуєте, за Писанням: Люби свого ближнього, як самого себе, то ви робите добре» (Яків 2:8).

524

З кн.: McCloskey. The Bourgeois Virtues, 8.

525

Буття 2:9-17: «І зростив Господь Бог із землі кожне дерево, принадне на вигляд і на їжу смачне, і дерево життя посеред раю, і дерево Пізнання добра і зла. ... Із кожного дерева в Раю ти можеш їсти. Але з дерева знання добра й зла не їж від нього».

526

Матвій 13:24-30.

527

Аквінський. Сума теології І, О22, А2, R.O.2.: «...наглядач всезагальний допускає існування якихось недоліків в особливих ситуаціях, аби тільки це не заважало добру в цілому... якщо недолік одного переходить у добро іншого чи й цілого всесвіту; оскільки порушення одного — це народження другого, що приводить до збереження виду. Оскільки Бог є всезагальним наглядачем всього сущого, то його далекоглядність заходить настільки далеко, що він може допустити існування деяких недоліків у деяких особливих випадках, аби тільки це не перешкоджало досконалому добру всього всесвіту. Якби вдалося попередити все зло на землі, всесвіт би не доотримав дуже багато добра: оскільки не було би життя лева, якби не відбувалися вбивства тварин; і не було би терплячості мучеників, якби не було переслідувань тиранів».

528

З кн.: Augustine. Enchridion on Faith, Hope, and Love, 33, 110.

529

І чи взагалі ми здатні сприймати добро без зла? Чи усвідомлюємо ми, що в нас не болять зуби, доки вони справді не почнуть боліти, а потім не перестануть?

530

Матвій 7:1, а також Лука 6:37: «Також не судіть, щоб не суджено й вас; і не осуджуйте, щоб і вас не осуджено; прощайте, то простять і вам».

531

Матвій 7:3-5.

532

Матвій 23:24: «Проводирі ви сліпі, що відціджуєте комара, а верблюда ковтаєте!»

533

Марко 2:27: «І сказав Він до них: Субота постала для чоловіка, а не чоловік для суботи, а тому то Син Людський Господь і суботі».

534

Payne, Odkud zlo?, 78.

535

1 до Тимофія 1:5.

536

До Тита 1:15.

537

1 до Коринтян 6:12. Апостол Павло те саме повторює через 4 розділи далі, в 1 до Коринтян 10:23: «Усе мені можна, та не все на пожиток. Усе мені можна, та будує не все!»

538

Більше див.: Bonhoeffer, Etika.

539

Матвій 5:21-22: «Ви чули, що було стародавнім наказане: Не вбивай, а хто вб’є, підпадає він судові. А Я вам кажу, що кожен, хто гнівається на брата свого, підпадає вже судові. А хто скаже на брата свого: рака, підпадає верховному судові, а хто скаже дурний, підпадає геєнні огненній».

540

До римлян 4:8.

541

Думка про те, що все зло вже відкуплено, але людина при цьому все одно має поводитися відповідально стосовно Бога, себе та ближніх саме через любов та вдячність, — дуже навіть нетривіальна. У цьому значенні, мабуть, набагато краще можна зрозуміти гасло Августина «люби й роби, що хочеш». Дискусія про милосердя та закон, звісно ж, набагато глибша та зрозуміліша. І суперечку цю вирішує ще, наприклад, апостол Павло в листі до римлян.

542

«І взяв Господь Бог людину, і в едемському раї вмістив був її, щоб порала його та його доглядала» (Буття 2:15).

543

Більше див.: Ф. Аквінський. Сума теології. I, O102, A3.

544

З кн.: Ф. Аквінський. Сума теології. I, 097, А3, корпус.

545

Див. Геродот. Походження богів, 571 пп.

546

Буття 3:17.

547

2 до Солунян 3:10.

548

Дії апостолів 18:1-4: «Після цього він вийшов з Атен і прибув до Коринту. І знайшов він одного юдея, на ймення Акилу, родом із Понту, що недавно прибув з Італії, та Прискиллу, його дружину, бо Клавдій звелів усім юдеям, щоб покинули Рим. І до них він прийшов, а що був він того ж ремесла, то в них позостався та працював; ремесло ж їхнє було виробляти намети. І він щосуботи розмову точив у синагозі, переконуючи юдеїв та гелленів».

549

2 до Солунян 3:6-14.

550

Дії апостолів 3:6-14.

551

Ф. Аквінський. Сума теології. ІІа-ІІае, О.66 А.7, корпус.

552

З кн.: Locke. Two Treatises of Government, 16.

553

З кн.: Mill. Principles of Political Economy, 142; більше див. у: Novak. The Catholic Ethic and the Spirit of Capitalism, 151, 285, 287.

554

«Відповідаю: Треба сказати, що те, що належить до прав, вигаданих людиною, не може йти на шкоду праву природному чи праву божому.» Аквінський. Сума теології, IIa-IIae, O.66 A.7, корпус.

555

Ф. Аквінський. Сума теології, IIa-IIae, O.66 A.7, корпус.

556

Там само, A.6 R.O.1.

557

Locke. Two Treatises of Government, розділ 4, частина 42. Вторинна література див.: Sigmund. St. Thomas Aquinas on Politics and Ethics, насамперед 73.

558

«Ще одне, що належить людині робити з матеріальними речами, — використовувати їх. З огляду на це, людина не може вважати матеріальні речі власними, а лише спільними, щоб просто було ділитися ними з іншими, коли вони цього потребують. Оскільки, як говорить Апостол у 1-му посланні до Тимофія: «Наказуй багатим за віку теперішнього, щоб не неслися високо, і щоб надії не клали на багатство непевне». Ф. Аквінський. Сума теології, II-IIae, O.66, A.2, корпус.

559

«І тому задум закону полягав у тому, щоб люди звикли дуже просто обмінюватися тим добром, яке в них є». Там само, O.105, A2 R.O.1.

560

«Коли ввійдеш до виноградника свого ближнього, то їстимеш виноград, скільки схоче душа твоя, до свого насичення, а до посуду свого не візьмеш» (Повторення Закону 23:24-26).

561

«А коли ти будеш жати жниво своєї землі, не докінчуй жати до краю свого поля, а попадалих колосків твого жнива не будеш збирати; а виноградника свого не вибереш дорешти, а попадалих ягід виноградника свого не будеш збирати, для вбогого та для приходька позостав їх. Я Господь, Бог ваш!» (Левит 19:10-11).

562

Дії апостолів 2:44-4:35.

563

1 до Коринтян 16:19; До римлян 16:5.

564

З кн.: Horsley. Covenant Economies, 140.

565

Там само, 144. Здається, що саме по цих місцевих громадах ходив Павло під час своїх подорожей і писав їм листи.

566

1 до Коринтян 14:23; До римлян 16:23.

567

До галатів 2:1-10; Дії 15:6-41.

568

Більше див.: Lewis. Chtyri lâsky або McCloskey. The Bourgeois Virtues, порівняй з Lewis. Letters of C.S.Lewis, 225.

569

На думку Лоурі, «попередні проекти концепту соціальної чи економічної справедливості знаходимо ще в книзі Старого Завіту Неемія 5:5» (Lowry, Gordon. Ancient and Medieval Economic Ideas and Concepts of Social Justice, 5). Біблійна цитата звучить (Неемія 5:1-8): «І був великий крик народу та їхніх жінок на своїх братів юдеїв. І були такі, що говорили: Ми даємо в заставу синів своїх та дочок своїх, і беремо збіжжя, і їмо й живемо! І були такі, що говорили: Ми заставляємо поля свої, і виноградники свої, і доми свої, і беремо збіжжя в цьому голоді! І були такі, що говорили: Ми позичаємо срібло на податок царський за наші поля та наші виноградники. А наше ж тіло таке, як тіло наших братів, наші сини як їхні сини. А ось ми тиснемо наших синів та наших дочок за рабів, і є з наших дочок утискувані. Ми не в силі робити, а поля наші та виноградники наші належать іншим... І сильно запалав у мені гнів, коли я почув їхній крик та ці слова! А моє серце дало мені раду, і я сперечався з шляхетними та з заступниками та й сказав їм: Ви заставою тиснете один одного! І скликав я на них великі збори. І сказав я до них: Ми викуповуємо своїх братів юдеїв, проданих поганам, за нашою спромогою, а ви будете продавати своїх братів, і вони продаються нам? І мовчали вони, і не знаходили слова...»

570

З кн.: Horsley. Covenant Economics, 155.

571

Лука 12:31-33.

572

2 до Коринтян 9:6-7.

573

2 до Коринтян 8:12-15.

574

1 до Коринтян 16:1-3.

575

«Збулися часи, і Боже Царство наблизилось. Покайтеся, і віруйте в Євангелію!» (Марко 1:15). Сама ідея Божого Царства — особлива, її дуже складно ідентифікувати: «і не скажуть: Ось тут, або: Там. Бо Божеє Царство всередині вас!» (Від Луки 17:21). Дуже точно це передає апокрифне Євангеліє від Томи: «Ісус сказав: Якщо ті, які ведуть вас, говорять вам: Дивіться, царство в небі! Тоді птахи небесні випередять вас. Якщо вони говорять вам, що воно — в морі, тоді риби випередять вас. Але царство усередині вас і поза вами» (третє речення).

576

Прихід Божого Царства, мабуть, чи не найкраще описує К.С. Льюїс: «Зараз ми на кінці світу, з поганого боку дверей. Ми розпізнаємо ясність і чіткість значення, але це не зробить нас свіжими й чистими. Ми не можемо змішатися з цією прекрасністю. Проте між сторінками Нового Завіту шурхотять звістки, що так не буде вічно. Одного дня, коли Господь захоче, нам буде дозволено увійти» (З кн.: Lewis. The Weight of Glory, 16-17).

577

Конкретно, напр., у книзі «Сповідь», книга VII.

578

«Про град Божий», книга 19, розділ 17: «І лише коли досягнемо цього спокою, наше смертне життя поступиться місцем життю вічному, а наше тіло більше не буде цим тваринним тілом, помилки якого — це тягар душі, а наше духовне тіло більше не відчуватиме його бажань». З іншого боку, необхідно також вказати, що в текстах Августина можна відчути прагнення звільнитися від екстремальної форми платонівського й плотіновського дуалізму тіла та душі, у якому тіло не має іншої конотації, окрім негативної. Детальніше та делікатніше розмежування можна знайти в Августина в «Трактуванні до Псалма 142», восьмому вірші. Детальніше див., наприклад, Sipe. Struggling with Flesh: Soul/Body Dualism in Porphyry and Augustine.

579

З кн.: Falckenberg, Drake, History Of Modern Philosophy, 11.

580

Попри те, що Фома переймає від Аристотеля більшу частину вчення, проте не робить це тупо й некритично, тому було б великим спрощенням сказати, що томізм представляє всього лиш «переодягнений» чи «перехрещений» аристотелізм. Він цитує Аристотеля, щоб не треба було зайвий раз повторювати вже доведений доказ, а не просто зі сліпої поваги до слів, сказаних Філософом. На відміну від його сучасника Сигера Брабантського, який прислухався до слів, що потрібно «більше піклуватися про те, щоб дізнатися точку зору Філософа, ніж дістатися правди», Фомі справді йшлося про відстоювання правди, а не Аристотеля. Фома ж, навпаки, в певних точках вказує на Аристотелеві хибні аргументи, а в деяких питаннях дотримується думки Августина чи новоплатоніка Діонісія Ареопагіта.

581

«Правда у тому, що історична церква була спочатку платонівською, аж надто платонівською». З кн.: Chesterton, Gilbert. St. 'täomas Aquinas, 38.

582

З кн.: Pieper. ТЪomas von Aquin, Leben und Werk, 110.

583

З кн.: Pieper. ТЬomas von Aquin, Leben und Werk, 128.

584

Аквінський. Сума проти язичників ІІІ, О.7, частина третя. Логіка Аквінського будується на такому: «Однак з цього стає очевидним, що жодна істота не є злою сама по собі. Адже зло, як вже писалося, — це ніщо інше, ніж позбавленість того, хто ким є і що повинен мати; але все одно ми для всього використовуємо ім'я «зло». Тобто зло — це не якась сутність у речах. Далі: усе має буття відповідно до своєї сутності. Якщо ж має буття, значить, має якесь добро; оскільки якщо добро — це те, чого всі прагнуть, тоді необхідно саме буття називати добром, якщо всі хочуть буття. Ніяка з істот не є злою... І ніщо за своєю сутністю не є злим... Проте все суще своєю поведінкою слідує добро, як ми вже демонстрували (розд. 3). Тобто ніяке суще саме по собі не є злом».

585

Ф. Аквінський. Сума теології, І, О8, А1, корпус.

586

Novak. The Spirit of Democratic Capitalism, 18.

587

Ф. Аквінський. Сума теології, І, 044, А2, корпус.

588

1 до Тимофія 4:4.

589

Думку Августина процитовано в «Сумі теологічній», Іа — Ііае, О4, А6, корпус. Початкова цитата з Августина «Про град Божий», ХХІІ, 26.

590

Честертон Г.К. Святий Фома Аквінський, 102.

591

Гоббс. Левіафан. ! Київ: Дух і літера, 2000. ! С. 129: «...острашує їх і загрожує покаранням та примушує виконувати домовленості... (себто справедливість, неупередженість, скромність і таке ставлення до інших, якого б ми бажали задля себе), власне самі, без страху перед якоюсь силою, що примушує дотримуватися їх, стають супроти природних пристрастей...»

592

Аквінський. «Сума проти язичників», ІІІ книга, розділ 11 (назва розділу — «Про те, що зло корениться в добрі»). «На основі вище вказаного можна також довести, що кожне зло корениться в якомусь добрі. Адже зло не може існувати само по собі, якщо немає істоти, як ми вже доказали вище».

593

Там само, розділ 12. У розділі 7 він з також радістю підсумовує, що «неможливо, щоб щось суще, якщо воно суще, було злом... Цим самим ми спростовуємо хибні слова маніхейців, які стверджують, що деякі речі погані вже тільки зі самої своєї суті».

594

Там само, розділи 4, 6 і 7.

595

Там само, розділ 14: «Тож зрозуміло, що зло — це причина випадково й не може бути причиною само собою». Або ж в іншому місці, книга ІІІ, розділ 71: «Не буває такого, щоб хтось чинив певне зло, хіба тільки тому, що переслідував якісь добрі наміри, як вже ми бачимо з вище сказаного».

596

Аквінський. Сума теологічна Іа | ІІае, О18, А1.

597

Там само, О71, А2, ОТС, тут він цитує Августина (De Lib. Arb. III, 13): «Кожна вада, просто з самої сутності вади, — це вже протиприродно».

598

Платон. Протагор 345d — e: «Як нібито були люди, які навмисно робили лихі справи. Я теж дотримуюся дуже сильного переконання, що ніхто з розумних чоловіків не подумає, що хтось із людей навмисне помиляється чи навмисне щось робить погано й негарно, оскільки всі добре розуміють, що всі, хто щось робить погано й негарно, роблять так ненавмисне».

599

Марко 7:20-23; Єремія 17:9.

600

Марко 2:17; 1. До Тимофія 2:4.

601

Аквінський. Сума проти язичників, ІІІ книга, розділ 71.

602

Там само.

603

Байка в час свого виходу викликала неабиякий скандал (з кн.: Hayek, New Studies in Philosophy, Politics, Economics and the History of Ideas, 252), і трохи згодом ми покажемо чому.

604

Hayek. New Studies in Philosophy, Politics, Economics and the History of Ideas, 252. Цитата з: Аквінський. «Сума теологічна», Ia-IIae, O78, A.2.

605

Аристофан. Жіночий сейм. Цитує Гайєк у: New Studies in Philosophy, Politics, Economics, and the History of Ideas, 254, а також у The Trend of Economic Thinking: Essays on Political Economists and Economic History 3, 85.

606

Аквінський. Сума проти язичників, І книга, розділ 95.

607

Аквінський. Сума теологічна, І, О22, А2, R.O.2.

608

Ісая 45:7.

609

Амос 3:6. Джон Веслі так тлумачить ці рядки у своїх коментарях до Біблії: «Зло... рукою Божою чи рукою його слуг. Інструментом може стати будь-що, але виконавцем буде завжди Бог. Його вустами чинимо добро та зло» (З: Wesley. Wesley’s Notes on the Bible). Короткий коментар від Метью Генрі: «Зло, яке базується на гріхах, — це наш власний вчинок; проте погані проблеми нам спричиняє Господь і його вчинки, якими інструментами він би вже не послуговувася» (Henry, Matthew Henry’s Commentary on the Whole Bible).

610

Буття 3:22.

611

Аквінський. Сумма теологічна, 1, O92, A1, R.O.3.

612

Там само, IIa-IIae, O78, A4, корпус.

613

Гете. Фауст, дія перша, сцена третя.

614

Novak. The Spirit of Democratic Capitalism, розділ 4 («Гріх»).

615

Єзекіїль: «І було мені слово Господнє таке: Сину людський, здійми жалобну пісню на тирського царя, та й скажеш йому: Так говорить Господь Бог: Ти печать досконалости, повен мудрости, і корона краси. Ти пробував ув Едемі, садку Божому: усякий дорогий камінь на одежі твоїй: карнеоль, топаз і яспіс, хризоліт, согам, і онікс, сапфір, рубін і смарагд, і золото; знаряддя бубнів твоїх та сопілок твоїх були в тебе щодня, коли був ти створений, були вони наготовлені. Ти помазаний Херувим хоронитель, і Я дав тебе на святу гору Божу, ти ходив посеред огнистого каміння. Ти був бездоганний у своїх дорогах від дня твого створення, аж поки не знайшлася на тобі несправедливість. Через велику торгівлю твою твоє нутро переповнилось насиллям, і ти прогрішив. Тому Я зневажив тебе, щоб не був ти на Божій горі, і погубив тебе, хоронителю Херувиме, з середини огнистого каміння. Стало високим твоє серце через красу твою, ти занапастив свою мудрість через свою красу. Кинув Я тебе на землю, дав тебе перед царями, щоб дивились на тебе. Многотою провин своїх, через кривду торгівлі своєї зневажив ти святині свої. І вивів Я огонь з твоєї середини, і він пожер тебе, і Я зробив тебе попелом на землі на очах усіх, хто бачить тебе. Усі, хто знає тебе серед народів, остовпіють над тобою; ти пострахом станеш, і не буде тебе аж навіки!..»

616

Аквінський. Сума теологічна І, 097, А4, корпус; також Аквінський. Сума проти язичників, ІІІ книга, розділ 117. Термін та ідею zoon politikon переймає від Аристотеля й Фома. Див. Аквінський. Про Царство, 1.1.4: «І все одно для людини, набагато більше, ніж для будь-якої іншої істоти, природно бути істотою суспільною і політичною, жити спільно».

617

З іншого боку, аби уникнути різних дезінтерпретацій, не зайвим буде вказати, що людина Фоми — це індивід, тобто індивідуальність існує (Аквінський. Сума проти язичників, ІІІ книга, розділ 113), і всі душі — специфічні (Sigmund, St. Thomas Aquinas on Politics and Ethics, 137). На ті часи навіть це питання було неоднозначним, і тут ішла боротьба з ісламістськими філософами, які вірили, що всіх людей об’єднує спільне racios, спільний розум.

618

Буття, 2:18.

619

«Оскільки людина за своєю природою — істота суспільна, тому в стані невинності вона б жила в суспільстві». З кн.: Аквінський. Сума теологічна І, 097, А4, корпус.

620

Аквінський. Сума проти язичників, ІІІ книга, розділ 117.

621

Там само, розділ 128.

622

Аквінський. Про Царство, 1.1.8.

623

Там само, 1.1.

624

Приповісті 3:5.

625

Лютер. Martin Luther’s Last Sermon in Wittenberg, 51:126, рядок 7 ff, цю фразу цитує також Анзен-бахер. Вступ до філософії, 28. Цитата повністю: «Якщо ж Розумність, ця красива проститутка й наречена диявола, увійде й подумає, що вона мудра, що те, що вона говорить, що мислить, — це все від Духа Святого, хто нам тоді допоможе? Ні судді, ні лікарі, королі чи правителі, оскільки [Розумність] — найбільша проститутка диявола». Див.: Nelson. Economics as Religion, 131.

626

Аквінський. Сума проти язичників, І книга, розділ 7, частина 1.

627

Там само, ІІ книга, розділ 3, див.: Піпер. Фома Аквінський, 102.

628

Честертон. Святий Фома Аквінський, 44.

629

Честертон. Святий Фома Аквінський, 44.

630

Аквінський. Сума теологічна І, розділ 2, О. 76, А2.

631

«І тому сп’яніння — це смертельний гріх, тому що це стан, коли людина, хотячи цього і знаючи про наслідки, свідомо відмовляється послуговуватися розумом, який управляє нашою поведінкою згідно з нашою доброчесністю й допомагає уникнути гріхів». З: Аквінський. Сума теологічна, ІІа-ІІае, 0.150, А2.

632

Декарт, Рене. Міркування про метод. Схожу тему знайдемо і в «Медитаціях».

633

Як пише Ґ.К. Честертон: «Я раціоналіст. Я радію, коли мої інтуїтивні здогадки знаходять розумне пояснення». З кн.: Честертон. Ортодоксія, 203.

634

Аквінський. Про царство. Вступ, 1.1.

635

З кн.: Simmel. Simmel on Culture, 176.

636

Mini. Philosophy and Economics, 24.

637

Піднесення алгебраїчного аналізу перетнулося в часі з відкриттям Декартом аналітичної геометрії та трохи пізніше інтегрального й диференційного аналізів, які відкрили для світу Ньютон і Лейбніц. І справді, якби Піфагор міг передбачити, у якому напрямі далі розвиватиметься започатковане ним вчення, його більше би не дивувало збудження, яке вони з колегами відчували під час містичних обрядів. Див. Whitehead. Science and the Modern World, 32-34.

638

Послідовніші автори справжнім батьком сучасної науки називають кардинала Миколу Кузанського. Перше відділення новітньої філософії від схоластики датується 1450 р., коли Микола Кузанський написав свою основну працю — «Idiota». Завершується цей процес якраз після видання праці Декарта «Принципи філософії» у 1644 р. (Falckenberg. Geschichte der neueren Philosophie, 27). Більше також див. Radl. Dejiny filosofie: Novovek, 29-38, зокрема, як не дивно, у розділі «Староновий міф».

639

«Однак воскресіння філософії у руках Декарта та його послідовників було повністю викривленим через некритичне сприйняття наукової космології. Успішність їх же думок утвердив науковців у їх позиції неприйняття проголошення цих думок за результат пошуків своєї ж раціональності. Будь-яка філософія так чи інакше повинна була їх поглинути. Приклад науки вплинув також і на інші сфери пошуків. Таким чином історичний бунт переріс у зміщення філософії з позиції гармонізуючого елементу, який об’єднує найрізноманітніші абстракції методологічних роздумів. Мислення — абстрактне; а нетолерантне використання абстракцій — це найбільша вада інтелекту». Whitehead. Science and the Modern World, 19.

640

У своїх «Принципах філософії» [Декарт] говорить: «Покладаючись лише на свої органи чуття, ми не дізнаємося нічого про зовнішні об’єкти, що ховаються за своїм зображенням [чи позицією], величиною і рухом». Тобто ми сприймаємо об’єкти через їхні властивості, які їм насправді не належать. Властивості, які насправді будуть лиш чистим продуктом нашої думки. Тобто ми присуджуємо природі щось, що насправді б мало належати тільки нам; троянда і її запах; соловейко і його спів; сонце й його світло. Поети помиляються. Вони б мали присвячувати свої вірші самим собі, робити з них оди, які самопрославлятимуть висоту людської думки. Природа в принципі — дуже нудна, їй бракує звуків, запахів, кольорів; вона — всього лиш плутанина матерій, що змінюються безкінечно й бездумно. І називайте це як хочете, але це й є справжній результат наукової філософії, який підсумував усе сімнадцяте століття». З кн.: Whitehead. Science and the Modern World, 56.

641

Mini. Philosophy and Economics, 24.

642

Там само, 18.

643

Descartes. Treatise on Man, 99, AT XI, 120.

644

Там само, 100, AT XI, 131.

645

З кн.: Декарт, Рене. Принципи філософії, Частина 22.

646

Проте Декарт міг цю думку розвинути й в іншому напрямі: «я відчуваю, отже, я існую» чи «я люблю, отже, я існую» і так далі.

647

«Перша властивість Бога, про яку було б доречно тут зауважити, — це те, що Бог — правдивий і що він подарував нам все світло. І це зовсім не поєднується з думкою, що він може нас обманювати, тобто бути причиною помилок і непорозумінь, з якими нам доводиться боротися». З кн.: Декарт, Рене. Принципи філософії, 37.

648

«А якби Бог безпосередньо сам по собі вклав у наші думки ідею цього розлогого матеріалу чи якби тільки зробив так, щоб її передала якась річ, у якої б не було ні розпростертості, ні форми, ні руху, ми не зможемо знайти жодного доводу, чому не вважати його шахраєм. Адже ми дуже її однозначно сприймаємо як річ, відмінну від Бога й він нас, чи то пак від нашої думки... Я вже давно зрозумів, що передбачливість Бога аж ніяк не співвідноситься з тим, щоб він обманював. І тут необхідно зробити висновок, що існує певна річ, яка розпростерта вздовж, вшир і вглиб, має всі характеристики, які (як ми дізнаємося) притаманно мати речам у просторі». З кн.: Декарт, Рене. Принципи філософії, 83-85.

649

«Оскільки я відчуваю своїми чуттями різні форми, звуки, запахи, смаки, тепло, твердість тощо, я точно роблю правильний висновок, що в тілі є те, звідки приходять ці різноманітні прояви чуттів, що їм відповідає своєю різноманітністю, хоча, мабуть, і матиме з ними дуже мало схожості». З кн.: Декарт, Рене. Медитації про першу філософію, 73. І також: «Ми не сприймаємо нічого з того, що знаходиться поза нами, окрім світла, кольорів, запахів, смаків, звуків і характеристик матеріалу. А вони, як вже було доведено, — це ніщо інше (чи принаймні нічого іншого ми не помічаємо на об’єктах), ніж упорядкування за розміром, формою і рухом». Там само, 141.

650

З кн.: Anzenbacher. Einführung in die Philosophie, 79.

651

Декарт, Рене. Медитації про першу філософію, медитація друга, розділ перший.

652

Berkeley, George. A Treatise Concerning the Principles of Human Knowledge, 33-34.

653

З кн.: Arendt. The Human Condition, 274, стаття № 31 з: Галілей. Dialogues Concerning the Two Great Systems of the World.

654

Хороша вторинна робота на цю тему вийшла з-під пера чеського автора Б. Файкуса: Fajkus. Soucasnä filosofie a metodologie vedy; або Mini. Philosophy and Economics: The Origins of Development of Economic Theory чи Caldwell. Beyond Positivism.

655

І таким чином «редукує наукове пізнання до колективної віри членів наукових дисциплін». Див.: Redman. Economics and the Philosophy of Science, 22, де він узагальнює погляд Куна, послуговуючись роботою Заппа: Supp. The Structure of Scientific Theories, 647-648.

656

Якщо цікавлять інші картезіанські «медитації» чи візії, які були в Декарта, див. Yates. The Rosicrucian Enlightenment, 152: «Декарт на зиму завжди переїздив кудись до Дунаю, де під тріск кахельної грубки він практикував цілі серії глибоких медитацій. У ніч на 10 жовтня 1619 р. у нього був сон, який імовірно був дуже сильним враженням, який довів його до переконання, що математика — це єдиний ключ до розуміння природи». На тему того, яке ж значення посідали герменевтичні праці в епоху Ренесансу, див. Фейєрабенд. Дебати щодо методу, 35: «Після Аристотеля та Птолемея ідея руху Землі — ця дивна, стара й «абсолютно божевільна» піфагорійська думка — опинилася на смітнику історії, аж доки Коперник її воскресив і перекував у зброю ураження суперника. Важливу роль у воскресінні відіграли праці герметиків (що й досі лишається не до кінця вирішеною загадкою), які дуже ретельно вивчав і сам великий Ньютон». Див. Yates. Giordano Bruno and the Hermetic Tradition, передусім розділ 8 («Renaissance Magic and Science»), с. 395: «Ренесансні анімістичні потоки з їхньою герменевтичною базою були для нової картезіанської філософської школи дуже несучасним, застарілим підходом до розуміння світу. Наука завбачливо замінила магію ще до настання сімнадцятого століття».

657

З кн.: McCloskey. The Rhetoric of Economics, 16.

658

Напр., апостольське визнання віри: «Вірую в єдиного Бога Отця, Вседержителя, Творця неба і землі...»

659

«Це віра, що в сутності речей ми знайдемо не лише випадкову містерію. Конкретним прикладом глибокої віри є віра в те, що природа оперує певним порядком, який робить можливим виникнення науки. Цю віру не можна обґрунтувати взагалі ніяким індуктивним спрощенням». З кн.: Whitehead. Science and the Modern World, 20.

660

З кн.: Whitehead. Science and the Modern World, 82.

661

«Безперечно, це один із найнеймовірніших прикладів іронії історії людської думки, що розвиток механічної науки, через який постала ідея механізму як можливої філософії природи, був сам по собі результатом магічної традиції ренесансу». З кн.: Yates. The Rosicrucian Enlightenment, 150. Френсіс Йейтс є впливовою авторкою в цій галузі.

662

Розумійте без інтерпретаційної рамки, тобто без теорії пояснення — ми не можемо когнітивно зрозуміти факти без допомоги певної рамки, історії, інтерпретації чи значення.

663

З кн.: Caldwell. Beyond Positivism, 48.

664

Гуссерль. Картезіанська медитація, 10.

665

Порівняй з позицією Маркса, див.: Mini. Philosophy and Economics, 174.

666

Цією темою займається й Амартія Сен, лауреат Нобелівської премії з економіки; між іншим, він звертає увагу на те, що донедавна в Кембриджському університеті економіку вивчали в рамках моральних наук. Див.: Sen. On Ethics and Economics, 2.

667

«Людська спільнота... виглядає велетенським механізмом, регулярні й гармонійні рухи якого приносять нам сотні приємних ефектів. ... Тому чеснота, своєрідна делікатна змазка для шестерень суспільства, завжди приносить насолоду, тоді як вада, мов та іржа, через яку шестерні скриплять і пищать, буде завжди неприємною». З кн.: Smith, Adam. The Theory of Moral Sentiments, 334.

668

The Journal of Rev. John Wesley, 157. Цит. з тексту передмови Гарта до де Мандевіля «Байка про бджіл», The Fable of the Bees, 8.

669

Smith, Adam. 7üe 'täeory of Moral Sentiments, 232.

670

Mandeville. The Fable of the Bees, 9.

671

Там само, 70.

672

Mandeville. An Essay on Charity, and Charity-Schools., 164.

673

Mandeville. The Fable of the Bees, 55.

674

Там само, 56.

675

Там само, 57.

676

Там само, передмова, 57.

677

Там само.

678

Там само, 68.

679

Mandeville. The Fable of the Bees, 68

680

З кн.: Mandeville. Search into the Nature of Society, 197.

681

З кн.: Mandeville. The Fable of the Bees, 23.

682

Там само, примітка М, 149.

683

Mande ville. ТЬe Fable of the Bees, примітка Q, 200-201.

684

Mandeville. The Fable of the Bees.

685

Там само.

686

Матвій, 13:29-30.

687

Аквінський. Сума проти поганів ІІІ, розділ 71.

688

Leacock, Hellements of Hickonomics, 75; цит. за: Sen, On Ethics and Economics, 21.

689

На схожі ігри з іменами натрапляємо у давніх і сучасних історіях відносно часто. Особливо на імені акцентували в Біблії. Один зі сюжетів з фільму «Матриця» описує схожу гру слів. Головного героя звати Нео (анаграм до слова One, тобто натяк на Месію, тим більше що «neo» в грецькій мові означає «новий»). В ілюзорній Матриці того ж самого персонажа звати Томас Андерсон. Прізвище Андерсон — дуже поширене (у США — дев’яте найпопулярніше), тому це повний контраст до оригінального й нового імені Нео. Андерсон походить від сполучення Andrew’s son. Andrew у перекладі з грецької означає те саме, що на івриті Адам, тобто людина. Тож Андерсон означає «Син людини» — назву, якою часто сам себе називав Христос. А якщо вже ми зупинилися на «Матриці», то пригадаймо, що основним ворогом Нео був не хто інший, ніж (агент) Сміт.

690

Smith, Adam. The Theory of Moral Sentiments. Liberty Funds, 1982.

691

Schumpeter. History of Economic Analysis, 177.

692

Davies. Europe: A History, 623.

693

Raphael. The Impartial Spectator, 1.

694

Див. Kerkhof. A Fatal Attraction? Smith’s, Theory of Moral Sentiments’ and Mandeville’s, Fable’, 14. Див.: Hurtado-Prieto. Adam Smith and the Mandevillean Heritage: The Mercantilist Foundations of «Dr. Mandeville’s Licentious System».

695

На етичний світогляд Сміта засадничий вплив мала філософія стоїків, яка виразно вплинула на його економічні теорії. Див. Рафаель Макфі, Передмова до глазгівського видання Smith, Adam. The Theory of Moral Sentiments. Liberty Funds, с. 5.

696

Smith, Adam. The Theory of Moral Sentiments, 313.

697

Smith, Adam. The Theory of Moral Sentiments, 314.

698

Там само, 283.

699

«У 6-му виданні Сміт ще більше місця відводить стриманості, що свідчить про те, що в нього склалися ще тепліші зв’язки зі стоїцизмом, ніж раніше». Там само, 18.

700

Smith, Adam. The Theory of Moral Sentiments, 302.

701

Там само, 444.

702

Там само, 445.

703

Там само, 123.

704

Редактори Рафаель і Мекфі стверджують, що «коментатори надто великого значення надають невидимій руці ринку, хоча в обох книгах Сміта вона згадується лише одного разу. І в обох випадках — у контексті стоїчної ідеї гармонійної системи, яку він вбачав у зайнятому працею суспільстві... У «Багатстві народів» Сміт відкриває стоїчний концепт природної гармонії насамперед у “ясній і природній системі природної свободи” (IV. іх.51)».

705

Smith, Adam. An Inquiry into the Nature and Causes of the Wealth of Nations, 398 (виділення напівжирним — авторське).

706

Smith, Adam. The Theory of Moral Sentiments, 188.

707

Smith. Essays on Philosophical Subjects, 49. Див. Macfie. The Invisible Hand of Jupiter.

708

Smith, Adam. The Theory of Moral Sentiments, 323.

709

Наприклад, Heilbroner. The Worldly Philosophers; Smith. Adam Smith’s Moral and Political Philosophy, Morrow. Adam Smith: Moralist and Philosopher, Gaede. Politics and Ethics: Machiaveli to Niebuhr.

710

Серед незліченної кількості всього я б звернув увагу, зокрема, на статтю А. Вітцтума «A Study into Smith’s Conception», у якій автор детально підсумовує та психологічно аналізує можливі протиріччя чи, навпаки, гармонію між любов’ю до себе та поблажливістю, тобто (на перший погляд) протиріччя між «Багатством народів» і «Теорією моральних почуттів». Варто також звернути увагу на: Doomen. Smith’s Analysis of Human Action; Hurtado-Prieto. Pity, Sympathy and Self-interest: Review of Pierre Force’s Self-interest before Adam Smit; Friedman. Adam Smith Relevance for 1976 або Evensky Adam Smith on the Human Foundation of a Succesful Liberal Society.

711

Smith, Adam. The Wealth of Nations, 343.

712

Smith, Adam. The Theory of Moral Sentiments, 320.

713

Гільдебранд у «Die Nationalökonomie der Gegenwart und Zukunft» звинувачує Сміта в матеріалізмі (маючи на увазі егоїстичну теорію людської природи), Ніз у Die politische Oekonomie vom Standpunkte der geschichtlichen Methode стверджує, що позиція Сміта просто змінилася між виходами «Теорії моральних почуттів» і «Багатства народів», і що причиною цієї зміни стала поїздка в Францію. Див.: Скаржинський. Adam Smithals Moralphilosoph und Schoepfer der Nationaloekonomie. На думку Скаржинського, Сміт перейняв свою моральну філософію від Гатчесона й Г’юма, а свою економічну теорію повністю запозичив у французьких вчених. Див.: Вступ до «Теоріїморальних почуттів» Адама Сміта.

714

Buckle. History of Civilisation in England, vol. 2, 432-433, 437.

715

У редагованому виданні «Теорії моральних почуттів» можна знайти примітку: «Так звана “Проблема Адама Сміта” була лиш псевдопроблемою, що ґрунтується на ігноруванні та нерозумінні. Кожного, хто читав “Теорію моральних почуттів” спершу в більш ранніх виданнях, а потім у 6-му допрацьованому виданні, навряд чи здивує, що одна й та ж людина написала цю книгу, а після неї “Багатство народів”, чи що погляди Сміта на людську поведінку пройшли виразними змінами. Погляд Сміта на етику та людську поведінку в шостому виданні з 1790 року нічим не відрізняється від написаного в першому виданні з 1759 року. Ми побачимо виразний розвиток ідеї, але аж ніяк не принципову зміну. Також не складно помітити, що не існує точної розмежувальної лінії між “Теорією моральних почуттів” і “Багатством народів”». (Smith. The Theory of Moral Sentiments, 1982, 20). Жодної різниці між цими двома поглядами не бачать також: Гасбах. Untersuchungen uber Adam Smith und die Entwicklung der Politischen Ökonomie, Ліментані. La morale della simpatia, Екштайн (у передмові до перекладу з 1926 р.) чи Кемпбел. Adam Smith’s Science of Morals. У рамках правильного розуміння Umschwungstheorie можна додати ще: Zeyss. Adam Smith und der Eigennutz (Tubingen, 1889); August Oncken. The Consistency of Adam Smith a detailnéji Wolf. Das Adam Smith-Problem. Див. також: Macfie. The Individual in Society.

716

Smith, Adam. ТЬe 'täeory of Moral Sentiments, 94.

717

Див. Бубер. Я і ти. (Buber, Martin. Ich und Du).

718

Smith, Adam. The Theory of Moral Sentiments, 335.

719

Там само, 463.

720

Smith, Adam. The Theory of Moral Sentiments, 464.

721

Hume. An Enquiry Concerning the Principles of Morals, in: Hume. Selections, 245.

722

Там само, 213.

723

Там само, 215.

724

Hume. An Enquiry Concerning the Principles of Morals, in: Hume, Selections, 214.

725

Там само, 215.

726

Halteman. Is Adam Smith’s Moral Philosophy an Adequate Foundation for the Market Economy?

727

Hume. An Enquiry Concerning the Principles of Morals, in: Hume, Selections, 215.

728

Там само, 216.

729

Там само, 229.

730

Там само, 230.

731

Там само, 219.

732

Smith. Theory of Moral Sentiments, 339.

733

Hume. A Treatise of Human Nature, 297.

734

Порівняйте з уже згадуваною «Байкою про бджіл».

735

Rawls. Lectures on the History of Moral Philosophy, 29, 30.

736

Цитата з: Hayek. Prâvo, zâkonodârstvi a svoboda, 40.

737

Hume. An Enquiry Concerning the Principles of Morals, in Hume, Selections, 239.

738

Там само, 197.

739

Kant. ТЬe Metaphysical Elements of Ethics, kapitola IX. («What is a Duty of Virtue?»).

740

Rawls. Lectures on the History of Moral Philosophy, 31, 32.

741

Hume. An Enquiry Concerning the Principles of Morals, in Hume, Selections, 198.

742

«Коли, обираючи між знищенням світу й подряпиною на пальці, ми надаємо перевагу першому — це зовсім не суперечить здоровому ґлузду. Коли ми жертвуємо всім, що маємо, щоб не допустити найменших неприємностей для індуса чи якоїсь абсолютно незнайомої людини — це зовсім не суперечить здоровому ґлузду... Пристрасть просто повинна доповнюватися поганими рішеннями, щоб її почали вважати нерозумною. І навіть у цьому разі нерозумною буде не наша пристрасть, а рішення». Hume. A Treatise of Human Nature, 298.

743

Див. Гайєк: «Я не буду його називати надзвичайним економістом ... йому би більше пасувало означення справді надзвичайного психолога.» Hayek. The Trend of Economic Thinking: Essays on Political Economists and Economic History, 74-75 розділ «Dr. Mandeville»).

744

Шумпетер: «Він з дарвіністською відкритістю жодного разу не обмовився про набутки своїх попередників. Як критик був прямий і ніколи нічого не дарував за просто так. Проте справа навіть не в тому, чи навчився він чогось від своїх попередників чи ні. Фактом залишається, що в “Багатстві народів” він не представив жодної аналітичної думки, принципу чи методу, які б були абсолютно новими на 1776 рік.» Schumpeter. History of Economic Analysis, 177-179.

745

Jung. The Archetypes and the Collective Unconscious, 33-34.

746

«Любові шукаємо, прагнемо успіху. Нам буде завжди мало, ми хочемо все більше».

747

Šmajs. «Uzavřeme smlouvu se Zemí?».

748

Пор. Lowry. Ancient and Medieval Economics, 15.

749

Книга Буття 3:17-19. Що цікаво, люди де-факто проклятими не були. Проклятим був лише змій, а чоловік і жінка — не прокляті. Жінку було покарано болем пологів і тим, що «до мужа твого пожадання твоє, а він буде панувати над тобою». Через Адама ж «проклята земля».

750

Там само, 2:15.

751

Там само, 2:16.

752

Книга Буття 3:16: «До мужа твого пожадання твоє, а він буде панувати над тобою».

753

Переклад здійснено з чеського перекладу фільму.

754

Lowry. Ancient and Medieval Economics, 14.

755

Буття 3:6.

756

Реклама «знаходить взаємозв’язок між споживачем (дериватом святого індивіда) і цінностями, втіленими в товар. Тобто реклама набагато більше підкреслює ті цінності, які не можна об’єктивно виміряти, ніж раціональні (для порівняння Lears 1983)... Тобто реклама пропонує ... механізм для встановлення перехідно-панівних стилів (моди) для відображення святого в щоденному житті». Boli. The Economic Absorption of the Sacred, 104.

757

Буття 3:6. Виділення слова їв, яке до того ж повторюється двічі, моє. — прим. Т. С.

758

Davies. Europe: A History, 604.

759

Žižek. The Pervert’s Guide to Cinema, фільм.

760

У цьому й полягає взаємна потреба й корисність реклами. Не лише рекламі потрібен споживач, але й споживачеві потрібна реклама, щоб говорила йому, чого саме йому хотіти. Див. більше: Boli. The Economic Absorption of the Sacred, 105. У романі «Лють» Салмана Рушді реклама «вказувала дорогу».

761

Marshall. Principles of Economics, 86.

762

Nelson. The New Holy Wars, 293.

763

Stigler. Frank Hyneman Knight, 58. Див.: Nelson. Economics as Religion, 294-295.

764

«Тобі ніколи не буде досить того, що тобі, власне, не потрібно».

765

Gilbert. Introduction to T.R. Malthus Critical Responses, 4.

766

Malthus. An Essay on the Principle of Population. Розділи 6, 7.

767

Тобто Мальтус вважає, що це правильно — гальмувати розмноження. Інакше, якщо платити робітникам більшу заробітну плату, ніж прожитковий і репродукційний мінімум, вони почнуть розмножуватися й виникне дефіцит продуктів. Тому за його чорним прогнозом, робітники ніколи не отримуватимуть довший час заробітні плати вищі, ніж прожитковий мінімум.

768

«Якби густота населення і кількість продуктів зростали однаково, було б досить правдоподібно, що людина ніколи не зможе перерости стадію дикості... Зло в світі створено не для того, щоб завдавати мук й приносити безнадію, воно повинно стати причиною для діяльності». Malthus. An Essay on the Principle of Population, 158.

769

Patinkin. Essays on and in the Chicago Tradition, 34.

770

Суть, головний смисл.

771

Жижек. The Plague of Fantasies, 39. Французький психоаналітик Жак Лакан у своєму тексті «The Signification of the Phallus» проводить межу між бажаннями, причиною яких є потрібність і попит. Потреба — це біологічний інстинкт, який втілюється в попиті. Проте він виконує подвійну функцію. З одного боку — представляє потребу, з іншого — поводиться ніби попит на любов. Тому навіть якщо нам вдається задовольнити потребу, втілену в попиті, попит на любов лишається незадоволеним і перетворюється на бажання. Для Лакана «бажання — це ані прагнення до задоволення, ані добивання любові, але різниця, яка виникає відмінусуван-ням першого від другого» (Lacan. The Four Fundamental Concepts of Psychoanalysis, 344). Тобто бажання стає надлишковим продуктом втілення потреби в попиті. Лакан додає, що «бажання починає формуватися в місці, де попит відокремлюється від потреби».

772

Еклезіяст 1:8.

773

Marshall. Principles of Economics, 86.

774

Естес. Та, що жіить з вовками, С. 412, коментар 21. Сам текст про психологію залежності подано на с. 215.

775

«...бо зло... належить безмежному». Аристотель. Етика Никомаха, 1106Ь29-30.

776

Рушді. Лють.

777

Псалми 106:17-18: «Нерозумні страждали за грішну дорогу свою й за свої беззаконня. Душа їхня від усякої їжі відверталася, і дійшли вони аж до брам смерти».

778

Оригінал цитовано за: Pascal, Blaise. The Pensées, 70.

779

Knight. The Economic Order and Religion, 56.

780

Дуже добре про це розповідає притча про блудного сина, якому спочатку довелося покинути розкішне й багате життя в батьківському домі, щоб потім стати настільки бідним, що «бажав він наповнити шлунка свого хоч стручками, що їли їх свині, та ніхто не давав їх йому». І тільки після цього він спам’ятався: «Скільки в батька мого наймитів мають хліба аж надмір, а я отут з голоду гину!» (Від Луки 15:16). Зрештою, і невдоволеність Єви й Адама (так само як і Пандори) свідчить про те, що будь-яка досконалість приїдається й більше не приваблює в реальному часі, коли ми її не сприймаємо чи не вміємо оцінити в повному розмірі.

781

Simmel. ТЬe Philosophy of Money, 19-20.

782

Як пише Пауль Л. Вахтель. Цитату подано за: Volf. In the Cage of Vanities, 177.

783

«Що ближче ти до цілі, то більше шансів збитися зі шляху».

784

Mill. Utilitarianism, 12.

785

Weber. The Protestant Ethic and the Spirit of Capitalism, 123.

786

Контроверсійний парадокс у літературі, відомий як проблема гедоністичної адаптації.

787

Volf, In the Cage of Vanities, Kant, Critique of Judgement. Також «Постійна невдоволеність належить до основного епікурування людської істоти».

788

Pope, An Essay on Man.

789

Becker. The Economic Approach to Human Behavior, 8. Див.: Force. Self-Interest before Adam Smith, 8.

790

Дідро. Вибрані твори. З кн.: Diderot, Denis. Vybor z dûa. Svoboda, 1990.

791

В іменному покажчику підручників Гольмана терміна корисність узагалі немає. У Манкі-ва (Principles of Economics) він з’являється лише на сторінці 426: «...корисність є одночасно й щастям, і задоволенням, якого людина досягає з огляду на її життєву ситуацію. Корисність — це мірило добробуту. І знову визначення сформульовано через синоніми, оскільки з не меншим успіхом можна сказати, що щастя — це рівень корисності чи задоволеності, або ж задоволеність — це рівень щастя і корисності.»

792

Утіліті: задоволення чи втіха, які індивід отримує від споживання певних товарів чи послуг.

793

Якщо «споживання товару чи послуги» перекласти нормальною мовою, ми дізнаємося, що корисність — це корисність, яку людина отримує через споживання.

794

Припущення, що будь-яка поведінка людини ґрунтується на егоїзмі, — найпростіше з тих, яке можна зробити. Адже науковці завжди люблять пояснювати велике через мале. Однак у жодному разі ми не можемо дійти висновку, що егоїзм — це найпоширеніша мотивація. Часом світ стає дуже складним і найпростіші пояснення часто виявляються помилковими. Фразу про те, що власна вигода рухає світом, можна спростувати кількома добре відомими фактами. Деякі форми допомоги ніколи не дочекаються винагороди, а тому їх не можна пояснити довгостроковою вигодою. Батьки з власного егоїстичного інтересу піклуються про своїх дітей, сподіваючись, що вони попіклуються про них на старості. Проте коли до цього доходить, то в поведінці дітей складно знайти мотивацію в вигляді егоїстичних інтересів. І все одно багато хто це робить». Elster. Nuts and Bolts for the Social Sciences, 54. Більше на цю тему див.: Force. Self-Interest before Adam Smith, 10.

795

Альберту О. Гіршманові більше імпонує використання терміна інтерес, ніж утіліті. Проте наслідки такі самі. І хоча Гіршман всіляко захищає цей принцип, проте все одно визнає, що він став «не лише справжньою модою, але до того ж і парадигмою (â la Kuhn), тому першопричиною майже всієї діяльності людини ні з того ні з сього почали вважати особисті інтереси, що в деяких випадках призводило аж до тавтологічних висновків». Hirschman. 7üe Passions and the Interests. Political Arguments for Capitalism before Its Triumph, 42.

796

Сер Карл Поппер пропонує розпізнавати наукові твердження відповідно до того, чи їхні постулати можна спростувати чи ні. Що має статися, щоб цю теорію було доведено як неправдиву? Якщо такі реалістичні варіанти існують, але вони не були доведені, цю теорію можна вважати науковою. Якщо ж, навпаки, ця теорія пояснює всю мисленнєву поведінку й її неможливо спростувати, тоді вона стає псевдонаукою. Поппер, наприклад, описує, чому він вважає марксистський підхід до історії ненауковим: адже своєю теорією Маркс може пояснити абсолютно все, навіть, на перший погляд, кардинально протилежні ситуації. Якщо теорія здатна пояснити всі теоретично можливі ситуації, наприклад, у контексті теорії класової боротьби, значить, десь щось пішло криво. Якщо теорією можна пояснити абсолютно все, це не її сила, а її слабкість.

797

Caldwell. Beyond Positivism, 108.

798

Вітгенштейн Л. Trœtatus logico-filosoficus. Філософські дослїдження. — Київ: Основи, 1995., 4.4611-4.62.

799

У попередніх культурах, які характеризувалися виразною нестачею всього, найціннішими частинами м’яса вважали смалець і лій (звідси й біблійний вираз «ситість землі»: «Я дам вам добра єгипетського краю. І споживайте ситість землі». Буття 45:18), тоді як пісне м’ясо здебільшого викидали собакам через його низьку енергетичну цінність. Наприклад Прометей обманув Зевса таким чином, що м’ясо в одній купі виглядало жирним (але під шаром жирного м’яса ховалися кістки), і саме цю купу вибрав Зевс. Сьогодні ж наш підхід до м’яса абсолютно протилежний.

800

Від Матвія 6:25.

801

Thoreau. Civil Disobedience and Other Essays, 96.

802

Гавел, інтерв’ю з Р. Каленською (Kalenska, Renata. „Nekdy se me zmocnuje pocit...“ Lidove noviny від 15.11.2008.).

803

Більше див.: Irwin (ed.). The Matrix and Philosophy, розділ Daniela Barwicka «Neo-Materialism and the Death of the Subject», 258. Далі в книзі: «Інтелект, який у «Матриці» ув’язнює людських істот, повинен підпорядковувати собі та ув’язнювати своїх заручників на бажання їх самих». Там само, розділ від James Lawler «We Are (the) One! Kant Explains How to Manipulate the Matrix», 139.

804

Ще два покоління тому діти гралися однаковими дерев’яними іграшками, як і їхні предки багато поколінь до цього. Не було жодного виразного прогресу чи зміни в арсеналі іграшок чи в звичному облаштуванні будинків, як ми це знаємо зі сучасності. Це лише зараз іграшки активно змінюються від покоління до покоління.

805

1 Хроніки 21:1-28.

806

Johnston, Williamson. What Was the U.S. GDP Then?

807

На цю тему див. більше: Еліаде. Міф про вічне повернення. До речі, схожий принцип поза-часового і поза-просторового викорінення і сьогодні можна побачити в багатьох мультфільмах чи серіалах. Наприкінці серії дія завжди повертається туди, де вона починалася, щоб наступна серія могла початися вже «регенерованою» і без дійової залежності від серії попередньої. Разом з тим дія відбувається у неспецифікованому місці, у неспецифікований час (який не залежить прямо від зовнішніх подій реального світу).

808

Тим не менше, цікаве спостереження про те, що в нашій культурі з’являються і поєднуються обидва типи: наприклад, ностальгійна рустикально-екологічна романтика, яка повертається до легендарного та ідеалізованого суспільства з чіткими та некомплексними етично-суспільними цінностями, теж золотий вік вбачає у минулому. Усе це доповнюється жанром, який черпає сили зі страху щодо занепаду суспільства в майбутньому («Планета мавп», «Матриця», а також класика типу «1984» чи інші). До цього повернемося ще пізніше.

809

Nisbet. The Idea of Progress, 4.

810

Сьогодні ми вже майже столітньою класикою на цю тему вважаємо книгу Bury. The Idea of Progress, яка починається аж Просвітництвом. Нісбет і у своїй книзі «History of the Idea of Progress», і в статті «Idea of Progress: A Bibliographical Essay» починає (ми б могли сказати: «аж») від греків. Хоч євреїв він і згадує побіжно, втім, детальної уваги їм не приділяє. «Ми почнемо з Гесіода (приблизно 700 р. до н. е.) та його збірки «Роботи і дні», — пише він у своїй статті.

811

Вольф відгукується про це так: «Однак від сімнадцятого століття і далі багато кому мамон почав здаватися найпривабливішим правителем» (Volf. In the Cage of Vanities, 170).

812

Lewis. Evolutionary Hymn, 55-56.

813

Ідеться про парафраз афоризму винахідливого польського автора Станіслава Єжи Леца: «І хоч ми знаємо, що рухаємося в неправильному напрямі, проте компенсуємо цей недолік пришвидшенням».

814

Nisbet. The History of the Idea of Progress, 9.

815

Див.: Nussbaumov. Krehkost dobra. У діалозі «Протагор» греки дізнаються, що «знання нас оберігають і водночас змінюють, допомагають нам досягти наших цілей і разом з цим ці цілі змінюють», 211. Детальний антропологічний аналіз див.: Еліаде. Міф про вічне повернення.

816

Hobbes. Leviathan, розділ 13, 89.

817

Volf. In the Cage of Vanities, 175.

818

Nisbet. The Idea of Progress, в розділі «Greek Poets, Sophists, and Historians on Progress».

819

Nisbet. The History of the Idea of Progress, 11.

820

Nisbet. The Idea of Progress. Нісбет продовжує далі: «У своїй Історії Пелопоннеської війни Фукідід у перших же кількох абзацах наголошує, що в стародавні часи греки жили так само, як тогочасні варвари й дикуни, однак за відносно довгий період завдяки власним старанням вони змогли піднятися на високий рівень».

821

Епос про Гільгамеша, таблиця перша, VI 22-29.

822

Nelson. Economics as Religion, xix. З темою також пов’язано: Nelson. Reaching for Heaven on Earth.

823

Там само, 81.

824

Knight. Freedom and Reform, 46.

825

Робота Мілля вперше вийшла друком у 1848 році й досить швидко стала біблією англійської економіки ХІХ ст. Сучасна серія називається Principles of Political Economy: With Some of Their Applications to Social Philosophy, ix.

826

Mill. Principles of Political Economy, 88: «Щиро кажучи, на мене не справили особливого враження життєві орієнтири тих, хто вважає, що прагнути успіху — це нормальний стан людини, хто не боїться заради успіху штовхатися гострими ліктями, наступати іншим на п’яти, знищувати їх, а потім ще дорогою на вершину втоптати ногами в землю. Така поведінка формує сьогоднішнє суспільне життя, і хоча її варто було б засудити як неприйнятну ознаку однієї з фаз промислового прогресу, саме вона стала найбільш оспівуваним способом життя. Проте цілком можливо, що йдеться про невід’ємний етап суспільного прогресу, і тим європейським країнам, яким досі щастило уникати його, можливо, ще доведеться через нього пройти».

827

Mill. Principles of Political Economy, 4.6.2.

828

Там само, 188.

829

Keynes. Economic Possibilities for Our Grandchildren, 358-373.

830

Keynes. Economic Possibilities for Our Grandchildren, 369.

831

Там само, 373.

832

Nelson. Economics as Religion, 162.

833

Becker. Milton Friedman, 145, 146.

834

Див., наприклад, Stigler. Economics: The Imperial Science? Штіґлер стверджує: «Тобто економіка — імперська наука: звана чи незвана, вона займається центральними проблемами багатьох найрізноманітніших соціальних дисциплін». (Там само, 311).

835

Ferguson. The War of the World. History’s Age of Hatred, 15.

836

Більше див.: Kuhn. Structure of Scientific Revolutions або Redman. Economics and the Philosophy of Science, 1622.

837

Bauman, Zygmunt. Modernity and the Holocaust.

838

Volf. In the Cage of Vanities, 176.

839

Палагнюк Ч. Бійцівський клуб. Фоліо, 2007 р.

840

Питання, чи економічне зростання забезпечує людині добробут, — досить неоднозначне. Див. класичну книгу Тібора Сцітовського The Joyless Economy чи чудову новішу книгу Луїджі Бруно Civil Happiness: Economics and Human Flourishing in Historical Perspective.

841

Inglehart. World Values Survey.

842

Inglehart. Culture Shift, 242.

843

Myers. Does Economic Growth Improve Human Morale?

844

Diener, Horowitz, Emmons. Happiness of the Very Wealthy.

845

Див.: Brickman, Coates, Janoff-Bulman. Lottery Winners and Accident Victims чи Argyle. The Psychology of Happiness.

846

Аристотель. Етика Нікомахова, 1154a27-1154b9.

847

Схожий приклад запропонував також економіст Корнельського університету Роберт Франк на конференції Understanding Quality of Life: Scientific Perspectives on Enjoyment and Suffering, Princeton University, 1-3. листопада 1996.

848

Stevenson, Wolfers. Economic Growth and Subjective Well-Being: Reassessing the Easterlin Paradox.

849

Беккет С. Чекаючи на Годо / пер. Володимира Діброви // Збірка «Французька п’єса ХХ століття. Театральний авангард». — Київ: Основи, 1993 — С. 380-381.

850

Аристотель стверджував, що в усього, що ми робимо, має бути напрям і смисл, telos. З сучасних джерел див.: MacIntyre, After Virtue.

851

Про без-сенсовність пише відомий психолог Віктор Франкл. Mans Search for Meaning, головно у розділі «The Existencial Vacuum», 106.// В укр. пер. Франкл В. Людина в пошуках справжнього сенсу. Психолог у концтаборі. КСД, 2016.

852

Ксенофонт. Гієрон, або Про єдиновладдя.

853

Паточка. Єретичні есе про філософію історії / пер. І. Мельниченка. — Київ: Видавництво Соломії Павличко «Основи», 2011. — С. 324.

854

Volf. In the Cage of Vanities, 172.

855

Там само, 171.

856

Див. Hirsch. Social Limits to Growth.

857

Сповідь / Святий Авґустин; переклад В.С. Бойка; передмова і примітки П.О. Ніколова; ху-дож.-ілюстратор І.І. Ячін; худож.-оформлювач Б.П. Бублик. — Харків: Фоліо, 2012. — С. 21.

858

Еклезіяст 1:8.

859

Вихід 31:15.

860

Дефіцит бюджету Словацької Республіки, ВВП якої зріс у 2007 році на 10%, становив 1,9% ВВП. Усі вітали Словаччину й хвалили за відповідальну фіскальну політику. Напрошується запитання: наскільки велике зростання ми маємо?

861

Wuthnow. Rethinking Materialism, у розділі «The Economic Absorption of the Sacred», 103: «Економіка як моральна сила — це головне джерело добра та зла. Добро (good) — це основна есенція економіки; воно виробляє «товари» (goods), у яких є “певна цінність”».

862

І навіть це не очевидність, як пише, наприклад, святий Іван від Хреста, у якого абсолютно протилежна точка зору щодо страждань: «Оскільки від душевних страждань душа стає благочестивішою, чистішою, мудрішою і обачливішою» (Святий Іван від Хреста. Темна ніч душі).

863

Еклезіяст 11:9.

864

З кн.: Smith, Adam. An Inquiry into the Nature and Causes of the Wealth of Nations.

865

Hirschman. The Passions and the Interests. Проте необхідно наголосити, а Гіршман саме це упускає, що Августин вважає, що «основний людський імпульс — це любов». Любов ховається за всім — за хорошим і поганим. Августин описує ситуації в усіх трьох цих сферах, коли любов звільнилася з-під впливу й спрямувала свою силу в поганому напрямку.

866

Августин Авре лій. Про Божий град. З кн.: Augustin. O Bozi obci 1, 1.30, 3.14, 5.13.

867

Fitzgerald et al. Augustine through the Ages: An Encyclopedia, 84. Як говорить Томас Льюїс: «Над-влада сама по собі — це не кінець; це лише засіб для розпізнання своєї сили». (Lewis. Persuasion, Domination, and Exchange: Adam Smith on the Political Consequences of Markets, 287.) Тобто рушійний принцип — це зовсім не любов до себе (у розумінні amour de soi), а саме співчуття і прагнення співчуття. Див.: Force. Self-Interest before Adam Smith, 46.

868

Hare, Barnes, Chadwick. Founders of bought. У розділі 9, присвяченому творчості Августина, читаємо: «Проте роз'єднаність, жадібність, заангажованість та інші вади, які зазвичай проростають зі життя в добробуті, у найбільшій кількості з'явилися саме після падіння Карфагена» (Августин цитує Саллюстія). З цього можемо зробити висновок, що зло зародилося і розрослося ще до початку цього періоду».

869

Boli. The Economic Absorption of the Sacred, 97.

870

Для глибшого вивчення див.: Hirschma. Lidské vâsné a osobni zâjmy або Force. Self-Interest before Adam Smith.

871

Бачимо тут важливість називання: доки немає назви, нібито не було й самої теми. Якби Бернард де Мандевіль вигадав якийсь термін, міг би саме він стати загальновідомим батьком економіки. Адже сам принцип невидимої руки ринку він описав краще й детальніше, проте не зміг підібрати вдалої назви.

872

Hayek. The Trend of Economic Thinking, 85, або New Studies in Philosophy, Politics, Economics, and the History of Ideas, 254.

873

Аристофан. Вершники. Англійський переклад влучніший: There is a legend of the olden time / that all our foolish pains and vain conceits / are overlured to work the public good. (Aristophanes. Ecclesiazusae, 289.)

874

Матвій 13:29.

875

Аквінський. Сума теології. I, Q92, A1, R.O.3.

876

Там само, IIa-IIae, Q,78, A1, R.O.3. Див.: Сума проти поганів ІІІ, розділ 71.

877

Hirschman. The Passions and the Interests, 11.

878

З кн.: Montesquieu. De l’esprit des lois, 58. Il Монтеск’є. Про дух законів.

879

З кн.: Паскаль, Блез. Думки. /пер. з французької А. Перепаді, О. Хоми. — Київ: Дух і літера, 2009. — 704 с.

880

Kaye. Introduction to The Fable of the Bees, by Bernard Mandeville, 48.

881

Turner. Herbert Spencer: A Renewed Appreciation, 107. Див. Werhane. Business Ethics and the Origins of Contemporary Capitalism: Economics and Ethics in the Work of Adam Smith and Herbert Spencer, 19-20.

882

Komarek. Obraz clovéka a pfirody v zrcadle biologie, 80.// Комарек. Відображення людини й природи в дзеркалі біології.

883

З кн.: Smith, Adam. An Inquiry into the Nature and Causes of the Wealt of Nations, 16: «Однак людина постійно потребує допомоги своїх ближніх, але годі чекати помочі, покладаючись лиш на приязнь інших. Набагато швидше можна досягти цілі, звернувшись до людського егоїзму, довівши іншим, що це в їхніх же інтересах зробити для нас те, чого ми від них вимагаємо. Пропонуючи комусь партнерство, ми схиляємося саме до цього. Дай мені, що мені потрібно, натомість отримаєш те, що потрібно тобі, — саме такий смисл будь-якої подібної пропозиції. Саме таким шляхом ми можемо отримати набагато більшу частину потрібних нам послуг. Сподіваючись на обід, ми розраховуємо не на доброту м’ясника, броваря чи пекаря, а на те, що вони йтимуть за своїми інтересами. Ми апелюємо не до їхньої гуманності, а до егоїзму, говоримо не про свої потреби, а про переваги, які вони можуть отримати».

884

До римлян 7:15-19.

885

Книга Буття 3:22: «І сказав Господь Бог: Ось став чоловік, немов один із Нас, щоб знати добро й зло». (Курсив — авторський).

886

Див. більше: Rich, Arthur. Wirtschaftsethik.

887

Morgenthau. Truth and Power: Essays of a Decade, 159. Див.: The Economic Review: Edition 1, 3, 189.

888

На цьому місці (відхиляючись трохи від теми) я хочу подати приклад дещо систематичнішого застосування гріховних структур. Орієнтуючись на вказане вище, можемо зробити дещо загрозливі висновки: попри те, що зараз вся система капіталістичного ринку здається нам чудодійно вигідною, проте згодом вона сама по собі може проявитися як гріховна структура. Попри те, що зараз ринок видається нам найефективнішою системою, яку тільки людина в історії вигадала, однак може статися, що вона заведе нас у глухий кут, у якому на нас чекає велетенська катастрофа. Проте підсвідомий системний страх з невідомого переслідуватиме нас у кожній із систем, ми ніколи його не позбудемося повністю.

889

Лука 23:34.

890

Матвій 15:14.

891

Маніхейство — дуалістичне вчення про рівну онтологічну силу добра та зла, засноване на філософії перського зороастризму.

892

«Сатана у космічних сферах є найбільшим ворогом Бога, проте разом з цим він Богом створений, існує з Божого розпорядження, а тому його сила порівняно з силою Божою анітрохи не більша за силу людську». International Standard Bible Encyclopedia: Сатана.

893

Йов 7:11: «Тож не стримаю я своїх уст, говоритиму в утиску духа свого, нарікати я буду в гіркоті своєї душі».

894

Там само, 6:4.

895

Там само, 13:24: «Чому Ти (Боже) ховаєш обличчя Своє і вважаєш мене Собі ворогом?»

896

Досить цікавим матеріалом до цієї теми, хоч і з дещо іншим розумінням призначення зла, є книга «On Evil» Террі Іґлтона.

897

«Ми знаємо августинське сприйняття зла, у якого немає власної позитивної субстанції». 2izek. The Parallax View, 152.

898

«Уведення людства разом з дияволом в роль прислужників Божих (Бернард Клервоський наприкінці першого й на початку другого тисячоліття) передбачає також, що Бог — це володар всього буття включно з дияволом». Marx. The Devil’s Rights and the Redemption in the Literature of Medieval England, 22.

899

Marshall. Principles of Economics, 235. Див.: Simon. An Empirically-Based Microeconomics, 12.

900

Нас передусім цікавить концепт Джеймса Б’юкенена. У своїй книзі The Economics and the Ethics of Constitutional Order Б’юкенен класифікує три різні етичні системи: «ціну за порушення правил» (тобто екстремально-ліберальний підхід, який не лишає місця для поведінки, що не приносить користі й прибутку, і від якого Буханан дистанціюється). Друга система — це «базові трансцендентальні норми», які він називає августинськими (походження моралі спочиває у зовнішніх, трансцендентальних нормах, чим можна пояснити певну безкорисливу поведінку). Третя модель — це «просвітницький інтерес до себе», що базується на етиці Девіда Г’юма (людина усвідомлює наслідки своїх дій). Останній випадок — це власне модель «розширеної раціональності» Девіда Гот’єра, який використовує концепт «дилеми в’язня» як основи кооперативної поведінки. Див. The Economics and the Ethics of Constitutional Order, kapitola «Economical Origins of Ethical Constraints», 179. Можемо згадати ще кількох головних представників інших альтернативних течій: А. Сен, Ф. Фукуяма, С. Замагні, А. Етціоні, Г. Сімон та інші.

901

Sojka. John Maynard Keynes a soucasnâ ekonomie, 89. Див.: Herbert Simon. Empirically Based Microeconomics, 15-16.

902

Детальніший опис проблеми див. у: Etzioni. Morâlni dimenze ekonomiky, розділи 1-6.

903

Марко 12:29-31. Ісус відповів: «Ісус відповів: Перша: Слухай, Ізраїлю: наш Господь Бог, Бог єдиний. І: Люби Господа, Бога свого, усім серцем своїм, і всією душею своєю, і всім своїм розумом, і з цілої сили своєї! Це заповідь перша! А друга однакова з нею: Люби свого ближнього, як самого себе! Нема іншої більшої заповіді над оці!» Уперше ця заповідь зустрічається ще в Левит 19:18.

904

Псалми 136:8.

905

Левит 24:19-20.

906

Матвій 5:43-48.

907

Smith. Pojednani o podstate a pdvodu bohatstvi narodd, 16.

908

Аристотель. Політика. Книга 2, розділ ІІ, пункт 6.

909

Nelson. Economics as Religion: From Samuelson to Chicago and Beyond, 28.

910

Під Кейнсовим терміном animal spirits маємо на увазі душу, щось, що нас анімує — тобто спонтанні імпульси, які дають нашим вчинкам смисл і енергію. У жодному разі не йдеться про «анімалістичні духи», як часом помилково вказують. Саме тому я використовуватиму цей термін без чеського еквівалента.

911

З кн.: Akerlof and Shiller. Animal Spirits: How Human Psychology Drives the Economy, and Why It Matters for Global Capitalism.

912

З кн.: Keynes. The General Theory of Employment, Interest and Money, 171.

913

Bishop. Economics: An A-Z Guide, словникова стаття «animal spirits».

914

Pasquinelli. Animal Spirits: A Bestiary of the Commons, 13.

915

Akerlof. Spiritus Animalis, 3.

916

Наприклад, Frazer. The Golden Bough.

917

Lewis. The Four Loves.

918

Там само, 79.

919

Lewis. A Preface to Paradise Lost, 112.

920

Важливо наголосити, що спільним знаменником є сором. Дитина не соромиться бути голою, вона соромиться чужих людей. Коли гола дитина соромиться, вона намагається сховатися, якщо ж сховатися немає куди, вона прикриває руками очі. Дорослий замість цього прикриє геніталії. Тож виходить, що діти соромляться чужих людей, а ми соромимося своїх статевих органів. Чи не означає це, що ми намагаємося віддалитися від своєї природності, від голизни?

921

Див. Fromm. To Have or to Be, 13: «Альтернатива мати проти бути немає нічого спільного зі здоровим глуздом. Здається, що мати — це природне завдання нашого життя».

922

Жан-Жак Руссо. Міркування про походження та основи нерівності між людьми. Див також Force. Self-Interest before Adam Smith, 45.

923

Див. Jung. Hrdina a archetyp matky [Герой та архетип матері, з німецького оригіналу Heros und Mutterarchetyp]. [Вибрані твори К.Г. Юнга], т. 8.

924

Так само, як наприкінці фільму «Matrix» Архітектор мириться з Піфією, хоч вони й протилежності (чи вони, власне, ніколи й не ворогували, а антагонія була лиш необхідним проявом розвиненого архетипу двійника?). Так і малий хлопець повинен потоваришувати з драконом (який спершу нападає на нього) у мультфільмі «Як приборкати дракона» тощо. Зрештою, і в «Зоряних війнах» Люк Скайвокер позмирився зі своїм батьком Дартом Вейдером (Енакіном Скайвокером) — лише так вони можуть знищити більше зло, Імператора.

925

Див. Jung. Hrdina a archetyp matky [Герой та архетип матері, з німецького оригіналу Heros und Mutterarchetyp]. [Вибрані твори К.Г. Юнга], т. 8.

926

Nussbaum. The Fragility of Goodness: Luck and Ethics in Greek Tragedy and Philosophy.

927

Аристотель. Етика Никомаха, 1102a, 27-1102b7 (виділення напівжирним — авторське).

928

Аристотель. Про душу, 405b11; i 5409b19-24.

929

Цитату князя Рогана взято з: Hirschman. The Passion and the Interests, 34.

930

Smith D. Helvetius, 55-56. Див.: Hirschman. The Passion and the Interests, 27.

931

Nussbaum. Fragility of Goodness, 508. Див. сторінку 467: «Ми повторно повертаємося до питання того, наскільки людина подібна до рослини (чи нерозумної тварини), скільки в неї подібного з Богом чи з якоюсь постійно незмінною ідеєю».

932

Komarek. Obraz clovéka a pfirody v zrcadle biologie [З чес. оригіналу «Відображення людини та природи в дзеркалі біології»], С. 144-145.

933

Маркс приписує цю рису індустріальному буржуазному суспільству: «Словом, вона створює собі світ за своїм образом і подобою». К. Маркс і Ф. Енґельс. Маніфест Комуністичної партії // Твори. Т. 4. С. 413-414.

934

Див. Punt. The Prodigal Son and Blade Runner: Fathers and Sons, and Animosity.

935

Jung. Hrdina a archetyp matky [Герой та архетип матері, з німецького оригіналу Heros und Mutterarchetyp]. [Вибрані твори К.Г. Юнга], т. 8.

936

Див. Campbell. The Hero with a Thousand Faces.

937

Jung. Hrdina a archetyp matky [Герой та архетип матері, з німецького оригіналу Heros und Mutterarchetyp]. [Вибрані твори К.Г. Юнга], т. 8.

938

Саме тому я вірю, що вивчення економіки без дослідження того, що стоїть позаду неї, ніколи не може привести до комплексного розуміння поведінки людини. Саме тому нехтування цими метафізичними питаннями може довести економічну науку до надто невтішного стану.

939

Berkeley A. Treatise Concerning the Principles of Human Knowledge, ч. 3, 97.

940

URL: http://en.wikipedia.org/wiki/Irrational_number

941

Stigler. The Essence of Stigler, 113.

942

Groenewegen. A Soaring Eagle: Alfred Marshall 1842-1924, 413, цит. за: Weintraub. How Economics Became a Mathematical Science, 22.

943

Emmer. Mathematics and Culture, 105.

944

Fox. The Myth of Rational Markets, 6.

945

Там само, 13.

946

Fisher Sees Stock Permanently High.

947

Lanman, Matthews. Greenspan Concedes to Flaw’ in His Market Ideology.

948

На цю тему набагато краще пишуть, наприклад, Weintraub. How Economics Became a Mathematical Science; Mirowsky. More Heat than Light: Economics as Social Physics, Physics as Nature’s Economics чи Machine Dreams: Economics Becomes a Cyborg Science; Blaug. The Methodology of Economics і не в останню чергу Дейдра Макклоскі у книзі The Secret Sins of Economics.

949

Концептуальне мислення можемо назвати найбільшим внеском грецької цивілізації у сучасну математику. Ідея вибрати лиш певну частину якогось значення, точно його визначити й далі працювати лише з ним — зовсім не тривіальна, як може здатися, і ні сучасна математика, ні наука не змогли би без цього обійтися.

950

Kline. Mathematical Thought from Ancient to Modern Times. Vol. 1. С. 13.

951

Там само. С. 9.

952

Буття 6:15-16.

953

Вихід 20.

954

Буття 18:23-33.

955

Kline. Mathematical bought from Ancient to Modern Times, Vol. 1, 13.

956

Об'явлення 13:18.

957

Aischylos. Prometheus, 459.

958

Kline. Mathematical Thought from Ancient to Modern Times, Vol. 1, 147-148.

959

Heidegger. Philosophical and Political Writings, 265. [пер. Цитована за Гайдеґер. Гельдерлін та сутність поезії. URL: http://www.ji.lviv.ua/n2texts/heidegger.htm]

960

Mini. Philosophy and Economics, 84, 88.

961

Переваги математики як інструмента — безперечні. До її характеристик з давніх-давен належала точність: один — це завжди один (тобто не 0,999999 і не 1,000001). Математика як така — чиста й зрозуміла, вона не розпорошена, не м’яка й не розмита. Її перевага в тому, що вона подає точні результати, місткі й універсальні. Математика може проходити крізь спектр сфер абстрактного мислення, де нам буде замало лише наших органів чуття. Сувора математична точність пришвидшує наше мислення.

962

Schumpeter. The Common Sense of Econometrics, 5.

963

Berkeley. A Treatise Concerning the Principles of Human Knowledge, 127.

964

Платон запитує: «Як взагалі можливо, що у цьому змінному, минущому світі можна знайти хоч якусь незмінну характеристику?». Див. Filebos, 15b.

965

Neubauer. O cem je veda, 72-73.

966

Там само, 74.

967

На початку ХХ ст. звичайною практикою було вважати будь-яку визначену групу множиною. Завдяки т. зв. парадоксу Рассела з’ясувалося, що це неможливо. Тому сучасні концепти теорії множин, окрім поняття множини, використовують також поняття класу.

968

Вітгенштейн Л. Tmctatus logico-filosoficus. Філософські дослідження. — Київ: Основи, 1995, абзац 7.

969

Там само.

970

Russell. Mysticism and Logic, 76.

971

Вітгенштейн Л. Tmctatus logico-filosoficus. Філософські дослідження. — Київ: Основи, 1995, абзац 7.

972

Див.: Mini. Philosophy and Economics, 8.

973

Nussbaum. Fragility of Goodness, 66.

974

До того ж, змінювати передумови можна до безкінечності. Здебільшого вистачить, наприклад, додати будь-який інший тип людської мотивації, ніж чистий інтерес до самих себе, чи вказати будь-які інші причини, чому в декого є чи немає всіх даних (або ж симетричні дані чи несиметричні дані чи випадкові дані...).

975

McCloskey. The Secret Sins of Economics, 43-44.

976

У загальному принципі економетрія намагається звести всю недетерміністичну, випадкову складову до лишку (residue).

977

Leontief. Theoretical Assumptions and Nonobserved Facts, 1, 3.

978

Kmenta. Review of A Guide to Econometrics, by Peter Kennedy.

979

Hendry. Econometrics: Alchemy or Science?

980

Sims, Goldfeld, Sachs. Policy Analysis with Econometric Models, 107.

981

Kierkegaard. Concluding Unscientifi c Postscript to Philosophical Fragments, 99.

982

Keynes. First Annual Report of the Arts Council (1945-1946).

983

Shaw. Man and Superman, 189. // Шоу Б. Людина й надлюдина.

984

Співавтором цього розділу є Мартін Поспішіл, який також брав участь у підготовці першого чеського видання й англійської версії для Oxford University Press.

985

Levi-Strauss. Myth and Meaning, 16.

986

Kofman. Consious Business, 123.

987

Kolman. Filozofie cisla, 592. Цитата продовжується: «...і видають дуже часто за доведені факти різні мета-твердження, які стосуються успадкованої, а отже, апріорної структури».

988

Там само.

989

Цитовано за: Mini. Philosophy and Economics, 40.

990

Як приклад ми для себе визначили обожнення економічного росту та наукового прогресу, віру в свободу людини чи божественні здібності міфічної невидимої руки ринку.

991

Паточка підсумовує свою розповідь про міфологічні божества питанням: «Чи не є цей погляд по суті правдивим? Чи не зображує він людське життя у всій його сутності?» (Паточка, Єретичні есе про філософію історії, С. 270).

992

«Планк і Ейнштейн стоять біля витоків зародження нової фізики... Як тільки відбулася зміна об’єктів фізичного світу, зникли більярдні кулі. Їх місце зайняли кванти — змінився універ-сум математичних об’єктів ... ми б мали присвятити більшу увагу зміні рис математичного середовища, оскільки саме на цьому тлі, можливо, ми будемо здатні зрозуміти зміни, завдяки яким економіка за останні дві третини ХХ століття стала математичною дисципліною». З кн.: Weintraub. How Economics Became a Mathematical Science, 11.

993

Якщо я поетично висловлюся про жінку, що вона — «мов квітка», то з наукової і технічної точок зору це буде брехня. Насправді ж жінка й квітка мають дуже мало спільного ... у жінці не відбувається фотосинтез, квітка не читає книг і не одягається. Очевидно, ми маємо на увазі, що обидві — тендітні. Однак чому ми всі розуміємо те, що мається на увазі? Виявляється, що правда — не в самому порівнянні «як квітка», а в його контексті, оточенні, тобто в тому, що ми під ним розуміємо. Точно так ми б могли сказати, що наукова правда полягає не в самому рівнянні чи теоремі, а саме в контексті, в передумові, аксіоматичній і парадигматичній логіці, у вибудовуванні цієї моделі й в усьому, що немає (не повинно!) містити, іншими словами — усе, що ми не враховуємо (тертя повітря). Наукова правда чи схема мають сенс не лише в рамках точно встановленого модельного (і аж ніяк не реального) контексту. І саме його ми часто не помічаємо.

994

Вітґенштайн Л. Tractatus Logico-Philosophicus. Філософські дослідження. — Київ: Основи. 1995. — 4.023.

995

Фальсифікованість полягає в питанні: Що би мало гіпотетично статися, щоб ця модель (homo oeconomicus) стала недійсною? Яка мислима поведінка могла б фальсифікувати цю гіпотезу? І якщо така поведінка — мислима, чи її можна й побачити?

996

Вітгенштейн Л. Tractatus logico-filosoficus. Філософські дослідження. — Київ: Основи, 1995. — 6.54.

997

Heffernanova. Tajemstvi dvou partnem, С. 71.

998

Heffernanova. Tajemstvi dvou partnerü, С. 73.

999

Для порівняння: Neubauer. Respondeo Dicendum.

1000

Вітгенштейн Л. Tractatus logico-filosoficus. Філософські дослідження. — Київ: Основи, 1995. — 4.03.

1001

Weintraub. How Economics Become a Mathematical Science, 75.

1002

Вітгенштейн Л. Tmctatus logico-filosoficus. Філософські дослідження. | Київ: Основи, 1995. | Передмова.

1003

«Зазвичай говорять про протистояння інстинкту та розуму... Проте насправді протистояння інстинкту та розуму — ілюзорне. Інстинкт, інтуїція чи інсайт — це те, що першочергово приводить до ідей, які згодом можуть або підтвердитися, або спростуватися в подальших роздумах ... Розум ! це не творча, а радше гармонізуюча, контролююча сила. Навіть у максимально логічній сфері саме інстинкт першим відкриває нові знання». Russell. Mysticism and Logic, 30.

1004

Comte. Cours de philosophie positive, 28.

1005

Mises. Human Action, 781.

1006

Латинська фраза «за інших рівних умов», яка означає спрощене припущення, коли економіст досліджує зміни одного параметра, інші параметри зафіксовує й дивиться за наслідками. Наприклад, зниження ціни сeteris paribus призведе до зменшення обсягу пропозиції.

1007

Адамс Дуглас. Путівник по Галактиці для космотуристів / пер. О. Антомонов. — Розділ 25.

1008

Hejdanek. Basnik a slovo. С. 57.// Гейданек. Поет і слово.

1009

Heffernanova. Tajemstvi dvou partnem, 61.

1010

Heffernanova. Tajemstvi dvou partnerü, 61.

1011

Див. Бернард Клервоський: «Існує лиш два типи зла — два провідні типи зла, що воюють проти душі: вичерпана любов і надмірна любов до себе (1 Петра 2:11)». (З кн.: Bernard z Clairvaux. Käzänina Pisenpisni, 211 / Бернард Клервоський. Проповіді на «Пісню пісень») Непогано було б нарешті зрозуміти, що хоч ми й боремося з (панівним) злом, однак в принципі це весь час любов (аналогічно, як було з любов’ю до грошей, яка в Новому Завіті вважається за «корень усього лихого», 1 до Тимофія 6:10.

1012

Леонард Коен. Anthem: «There is a crack in everything. That’s how the light gets in.» («У всьому є тріщина, і крізь неї пробивається світло». переклад Т. О.)

1013

Як це відбувається в трилогії «Матриця». Спершу Зіон — це просто аномалія, м’який, неясний лишок на кінці детерміністського рівняння, сміття матричної реальності, з яким Матриця не знала, що робити, а тому просто відділила її в інший світ.

1014

Як написав колись Джеймс Олні, цитуючи при цьому Поля Валері: «Кожна теорія — це автобіографія». Weintraub. How Economics Became a Mathematical Science, 6.

1015

Якщо людська психіка абсорбує (чи змушена абсорбувати) надто велику кількість неоднорідних і непоєднуваних спостережень, які вона не здатна пояснити чи об’єднати в цілісний світ, вона захищається тим, що формує дві фігури чи два світи, які в кожній із ситуацій реагують інакше (і такими вони є!). Контраст ролей став настільки радикальним, що вони втратили свою стабільність, і замало, коли вони просто чергуються, тепер потрібно сформувати захисне чергування особистостей.

1016

Nelson. Economics as Religion, 58.

1017

Soren Kierkegaard’s Journals and Papers, 1054; цит. з: Mini. Philosophy and Economics, 211. Можливо, цим автор намагався сказати те саме, що хотів доказати Вітґенштайн.

1018

Caldwell. Beyond Positivism, 140.

1019

Mini. Philosophy and Economics, 213.

1020

Цитовано за: Caldwell. Beyond Positivism, 112.

1021

Вітгенштейн Л. Trœtatus logico-filosoficus. Філософські дослїдження. — Київ: Основи, 1995. — Передмова.

1022

«Багато хто в колі не розумів, тому що Вітґенштейн не вірив, що невисловлене має вважатися нісенітницею. Навпаки, те, про що нам не можна говорити, буває найважливішим» (Edmonds, Eidinow. Wittgensteins Poker, 163.)

1023

Див. Mini. Philosophy and Economics, 16.

1024

Празькі куранти — третій найстаріший астрономічний годинник в Європі, їх було виготовлено в 1410 р. Попри свій вік, годинник досі безперебійно працює, а за легендою, зупинка курантів віщує велике нещастя для чеського народу. За іншою легендою, куранти виготовив на замовлення старости міста майстер Гануш. Коли годинник був вже майже готовий, староста наказав осліпити майстра, щоб той не зміг повторити свою роботу для іншого міста-замовника. (прим. пер.)

1025

Йозеф Шумпетер радить повністю відійти від моделей і черпати знання тільки з історичного досвіду; так само Карл Маркс стверджує, що існує лиш одна наука — історія. Німецька історична школа повністю заперечує будь-які абстрактні надчасові моделі та звертається до історії як до єдиної вчительки.

1026

Не зачіпатимемо питання, чи в принципі можна створити такі моделі без інтуїції.

1027

Schumpeter. Business Cycles: A Theoretical, Historical and Statistical Analysis of the Capitalist Process, 20.

1028

«It’s the question that drives us». Ваховські і Ваховські. Матриця, 1999 р.

1029

Шведський поет, у 2011 році отримав Нобелівську премію з літератури. Це початок одного з його найвідоміших віршів. Ми можемо лиш здогадуватися, чи цим образом «надії загублених» автор не висловив сподівання нашого часу. Що відповіді приходять лише після запитань, і аж ніяк не навпаки, і що знайти їх можуть лиш загублені. Якщо ми щось шукаємо (сенс), то відразу ж додаємо, що ми його втратили. Нам здається, що ми б його мали мати, але не маємо. Діти не шукають сенс свого життя. Чи не тому, раптом, що він у них є, вони його живуть, і саме тому його не шукають?

1030

Напис, який можна знайти на багатьох картах: недосліджені білі місця, куди ще не ступала нога дослідника, він називає дуже влучно: «тут леви».

1031

Ґолем — міфічний персонаж празького єврейського фольклору; людина з глини, яку створив рабин для виконання найбруднішої роботи, оживав при вкладенні йому в уста «шема» — спеціальної молитви. Коли одного дня Ґолемові забули дати чіткі інструкції до виконання, він почав трощити все, що потрапляло йому в домі під руку. Після цього випадку рабин назавжди знищив шем і більше не оживляв глиняного помічника. (прим. пер.)

1032

За зразком механістичної фізики у нас склалося уявлення — загальноприйнятий і живий міф — що економіка — це інструмент, сфера, де діють аналогічні холодні, механічні, незалежні від людини, невмолимі й точні правила фізики минулого століття. Тільки здається мені, що це хибне уявлення. Зрештою, сучасна фізика теж знає межі точності (невизначеність Планка, невизначеність позиції елементарних часток перед колапсом хвильової функції) і знає, що вона не може бути абсолютно точною, квантова фізика — не механічна, а ймовірна, так само як ми знаємо, що частки не поводяться незалежно від спостерігача (Кіт Шредиінґера та експеримент з частинками світла).

1033

Приповісті 16:32.

1034

Milton. The Poetical Works of Milton, 106.

1035

Weintraub. How Economics Became a Mathematical Science, 6.

1036

За зразком механістичної фізики у нас склалося уявлення — загальноприйнятий і живий міф — що економіка — це інструмент, сфера, де діють аналогічні холодні, механічні, незалежні від людини, невмолимі й точні правила фізики минулого століття. Тільки здається мені, що це хибне уявлення. Зрештою, сучасна фізика теж знає межі точності (невизначеність Планка, невизначеність позиції елементарних часток перед колапсом хвильової функції) і знає, що вона не може бути абсолютно точною, квантова фізика — не механічна, а ймовірна, так само як ми знаємо, що частки не поводяться незалежно від спостерігача (Кіт Шрединґера та експеримент з частинками світла).

Content

Томаш Седлачек
Економіка добра і зла. Слідами людських пошуків: від Гільгамеша до фінансової кризи

Передмова до українського видання

Передмова. Вацлав Гавел

Подяки

Вступ

Історія економіки: від поезії до науки

Міфи, історії й зарозуміла наука

Бажання переконати

Економіка добра й зла

Метаекономіка, або про що ця книга

Усі кольори економіки

Межі допитливості та відмова від відповідальності

Зміст: сім епох — сім тем

Частина I. Економіка Стародавнього світу

1. «Епос про Гільгамеша»

Про ефективність, безсмертя та економіку дружби

Непродуктивна любов

Кедри вирубаємо

Людина: між твариною і роботом

Сікеру пий — так світові судилось

Від капризів природи до капризів людини

Природна природність...

...і грішна цивілізація?

Приборкування дикого зла й прообрази невидимої руки ринку

Пошуки BLISS POINT

На завершення: колиска економічних пошуків

2. Старий Завіт

Приземленість та добро

Прогрес — секуляризована релігія

Реалізм та антиаскетизм

Архетип героя

Десакралізація природи

Десакралізація правителя

Хвала порядку й мудрості: людина як співавтор створення

Людина як завершувач створення

Зло й добро в нас: моральне обґрунтування достатку

Моральний економічний цикл та економічні пророцтва

Економіка добра й зла: чи окуповується добро?

Свобода номадів та зв’язаність міст

Літо милості, підбору, десятин та милостині, або як уникнути содому

Абстрактні гроші, заборонені відсотки й наша бо(р)гова епоха

Гроші як енергія, а ВВП як внутрішній борговий продукт

Робота й відпочинок: шабатна економіка

Підсумок: між насолодою та принципом

3. Антична Греція

Від міфів до поетів правди

Ксенофонт — сучасна економіка 400 р. до н. е.

Платон: утримувач вектора

Емпірик Аристотель

Стоїки versus гедоністи

Підсумок

4. Християнство

Душа й тіло

Економічні притчі

І прости нам борги наші

Відкуплення боргів сьогодні

Дар, дарування і транзакції

Економіка Царства Божого

Теорія ігор: любов до ворогів versus око за око

Економіка добра та зла в Новому Завіті

Будеш любити!

Незнищенність зла — притча про кукіль

Робота як благословення, робота як прокляття

Приватна власність: хто є власником землі?

Мала любов: комунітаризм, благодійність та солідарність

Аскетизм Августина та приземленість Аквінського

Фомівське оспівування реальності

Праобрази невидимої руки

Хороша людина чи зла

Суспільство ближніх

Розум і віра, нога в ногу

Місто, природність і свобода

Підсумок: Біблія як економічне чтиво

5. Механік Декарт

Людина як машина

Моделі й міфи

Сумніви в сумніваннях

Мріяти завжди будеш сам

Висновок: об’єктивність і багато кольорів

6. Порочний вулик Бернарда де Мандевіля

Народження людини економічної

Про порядних злочинців

Ода вадам та багатству народів

Невидима рука ринку й її прообрази

Підсумок: де Мандевіль -перший сучасний економіст

7 Коваль економіки Адам Сміт

Багатство versus етика

Вас вітає невидима рука ринку

Сміт versus де Мандевіль

Не один, а більше мотивів

Суспільна людина Сміта й спадщина Г’юма

Суспільство як раціональний вибір?

Розум як раб пристрастей

Консолідація двох Смітів?

Підсумок: Сміт reloaded

Частина ІІ. Богохульні думки

8. Бажання (с)поживання

Боже прокляття: загрозливий попит

Економіка бажань: як позбутися наситності

Мальтус удруге відроджений: споживання як наркотик

Примирення пропозиції з попитом

Тавтоекономіка MaxU

Вік економістиків: епоха бор(г)ова та падіння Ікара

9. Прогрес, новий Адам і економіка шабату

Економіка шабату

10. Вісь добра і зла та біблія економіки

Вісь добра та зла

Біблія економіки -від Сміта до Самуельсона

11. Історія невидимої руки ринку й homo oeconomicus

Історія прообразу й запрягу для диявола

Соціальний дарвінізм, природний добір і тавтологія

Святий Павло й залишкові добро та зло

Класичне ненавмисно

Зло як побічний продукт добра

Етика HOMO OECONOMICUS

Моральність егоїзму: і любов до себе — це любов

12. Історія animal spirit

Спонтанні імпульси

Природна неприродність

Люди й тварини

Тварина-нелюдина

Боязнь роботів, символів чистої раціональності

Мрія ніколи не спить, або ж Баяя у нас

13. Метаматематика

Спалити математику?

Математика в економіці

Цифра як метафізика

Людина живе поетично

Математика ні в чому не винна

Математика зваблива

Економо-фокуси

Правда важливіша за математику

Краса не в детермінізмі й не у простоті

14. Майстри правди: наука, міфи й віра

Моделі — це ми

Вибери собі свою віру

Собор із риштувань

Поза методологією — до містери інспірації

Пророки сучасного віку

Про-гностики та пророцтва, що самі себе унеможливлюють

Блиск і убогість футуризму

Теорія мереж та примирення розуму з почуттями

Ода помилкам

Умовний світ та світ живих

Економіка красива

Питання змушує нас рухатися вперед

Підсумки: Hic sunt leones

Тіло без душі: ZOMBIE ECONOMICS

Цінності без ціни

Чорна кімната й симуляція впевненості

Нано— та мегакомплекси й економіка засобу

Гільгамеш та WALL STREET — від стіни до стіни

Наша природність

Криза капіталізму ЗРОСТАННЯ й проблема третього пива

Резюме

Література

Примітки