Ю Несбьо

Макбет

ПЪРВА ЧАСТ

Първа глава

Прозрачната дъждовна капка се отрони от небето и полетя през мрака към треперливите светлини на пристанищния град. Студените пориви на северозападния вятър понесоха капката към пресъхналото речно корито, което разполовяваше града напречно, и към закритата влакова линия, на свой ред разполовяваща го надлъжно. Двете координатни оси разделяха града на четири квадранта, номерирани по посока на часовниковата стрелка. Жителите на града ги назоваваха с числа: Първи район, Втори район и така нататък. Не си спомняха техните имена. Впрочем, случеше ли се да срещнеш същите тези жители далече от родния им град и да ги попиташ откъде са, понякога твърдяха, че не си спомнят дори името на самия град.

Прозрачната дъждовна капка посивя, докато пробиваше саждите и отровите, затиснали града с постоянен похлупак от смог, независимо че през последните години фабриките една по една хлопнаха врати, че безработните вече нямаха с какво да си купят топливо за печките; въпреки променливия, но общо взето бурен вятър и нескончаемия дъжд, засилил се — според някои твърдения — преди четвърт век, когато две атомни бомби сложиха край на последната световна война. Точно тогава назначиха Кенет за директор на полицията в града. От своя кабинет на най-горния етаж на Главното управление директорът Кенет коли и беси в града в продължение на двайсет и пет години, без значение кой заемаше кметския стол и без да го е грижа за мнението на високопоставените господа в столицата Капитол. И в резултат вторият по големина град в страната, някога най-важният промишлен център, затъна в тресавище от корупция, фалити, престъпност и хаос. Преди шест месеца директорът Кенет падна от стол в лятната си вила и три седмици по-късно се пресели на оня свят. Разноските по погребението пое градската управа — проекторешението погребението на директора на полицията да става за сметка на общинския бюджет навремето внесе самият Кенет. След пищна траурна церемония, достойна за диктатор, градската управа и кметът Туртел назначиха за началник на полицията Дънкан — широкочел епископски син и дотогавашен шеф на отдел „Организирана престъпност“ в Капитол. У смаяното население припламна надежда.

Изборът на градската управа предизвика изненада, защото Дънкан не принадлежеше към старата школа полицаи с нагаждачески манталитет, а към новото поколение на ерудирани полицейски лидери, привърженици на реформите, на прозрачността, на модернизацията и на ефективната борба срещу корупцията — принципи, напълно чужди на повечето от градските политици.

Дънкан подмени старите началници със свои, и то старателно подбрани кадри — млади, неопорочени идеалисти, чистосърдечно амбицирани да подобрят условията за живот в града — и така допълнително подхрани надеждата на жителите, че полицията вече се оглавява от непреклонен, почтен и далновиден началник, способен да измъкне града от блатото на повсеместната криза.

Над Четвърти район запад вятърът подхвана дъждовната капка и я понесе над най-високата точка на града — радиокулата. А в студиото под нея самотният и неизменно негодуващ срещу обществените недъзи глас на Уолт Кайт — будната съвест на радиожурналистиката — с характерното си гърлено „р“ тъкмо изразяваше умерена надежда, че в лицето на Дънкан градът най-после е намерил спасител. Докато Кенет беше жив, единствен Кайт имаше куража открито да громи директора на полицията и да го уличава в поне част от извършените от него престъпления.

Тази вечер Кайт съобщи за намерението на градската управа да не жали сили да си възвърне пълномощията, узурпирани от Кенет. Навремето в качеството си на директор на полицията той беше прокарал изменения, чрез които съсредоточи в ръцете си реалната местна власт. При успех на градската управа неговият наследник, демократът Дънкан, трудно щеше да проведе съвсем основателно желаните реформи. В анализа си Кайт пророкува, че „след предстоящите местни избори действащият кмет Туртел ще запази поста си. Впрочем, защо го наричаме действащ? Ако наистина действаше, нямаше да е най-дебелият кмет в страната. А ще запази поста си, защото няма достоен съперник. Та кой би могъл да се мери с Туртел и с неговата дразнеща коруба от морална безукорност и простонародна сърдечност, коруба, от която всяка критика рикошира като от броня.“

В Четвърти район изток дъждовната капка прелетя над „Обелиска“, облицован със стъкло двайсететажен хотел с казино, щръкнал като светещ среден пръст над окаяните кафявочерни четириетажни сгради наоколо. За мнозина представляваше парадокс, че при толкова западнала индустрия, при толкова висока безработица и при толкова ниски доходи хазартните игри в двете градски казина набират все по-голяма популярност сред тукашните жители.

— Градът престана да дава и започна само да взема — прогърмя Кайт по радиото. — Първо сринаха производството, после закриха железницата, та никой да не може да се измъкне. И там, където преди хората си купуваха билети за влака, започнаха да продават наркотици и да тъпчат с тях съгражданите ни, за да ги ограбват необезпокоявано. Никога не съм допускал, че индустриалните магнати, тези хищни експлоататори и печалбари, ще ми липсват, но те бяха направо почтени в сравнение с мошениците от единствените три бранша, които днес гарантират финансова сполука: хазартен бизнес, търговия с наркотици и политика.

В Трети район вятърът, натежал от дъжд, духаше над Главното полицейско управление, над казино „Инвернес“ и по улиците, където лошото време бе отпратило по домовете им повечето минувачи, но някои все още щъкаха бързешком: или търсеха нещо, или се опитваха да избягат. Вятърът се носеше над Централната гара. Там вече не спираха влакове, но в чакалнята се заседаваха призраци и пътници. Призраците на някогашните строители на този град, изпълнени с вяра в себе си, с вяра в работническия морал, в своя бог, в технологията и в своите наследници. А от пазара на дрога пътниците си купуваха така наречената „адска смес“. Този билет с обещание да се пренесат в рая ги отвеждаше право в пъкъла.

Във Втори район вятърът свистеше в зиданите комини на двете най-големи, наскоро закрити металургични фабрики в града: „Грейвън“ и „Естекс“. И двете произвеждаха метални сплави, но точния им състав не знаеха дори леярите. Затова пък бяха наясно, че корейците са започнали да продават същите сплави на по-ниска цена. Навярно климатът в града допълнително подсилваше усещането за упадък; навярно съзнанието, че тук цари фалит и разруха, придаваше на онемелите, угаснали фабрики вида на — по думите на Кайт — „…оплячкосани катедрали на капитализма в град на отстъпници и безверници.“

Дъждът се носеше на югоизток, над улици със строшени улични фенери, където облегнати по сградите чакали не само намираха сушинка от нескончаемия валеж, но и се озъртаха хищно, докато потенциалните плячки бързаха да се доберат до повече светлина и безопасност. В едно скорошно интервю Кайт попита директора на полицията Дънкан защо вероятността да станеш жертва на грабеж в града е шест пъти по-голяма, отколкото в столицата Капитол. Дънкан се зарадва, че поне веднъж му задават лесен въпрос: просто броят на безработните тук бил шест пъти по-голям от броя им в столицата, а на наркоманите — цели десет пъти.

В района на доковете имаше нашарени с графити контейнери и прогнили транспортни кораби, чиито капитани се срещаха на безлюдни места с корумпирани представители на пристанищните власти, за да им бутнат в ръцете кафяви пликове, та да си издействат по-бързо разрешително за акостиране. Впоследствие корабните дружества осчетоводяваха въпросните суми в графата „Други разходи“ и се заричаха никога повече да не поемат рейсове, които да ги отведат в този град.

Един от акостиралите кораби беше М/К1[1] „Ленинград“ — съветски плавателен съд, от чийто корпус дъждът смъкваше напластена ръжда и изглеждаше, все едно корабът кърви във водата.

Нашата дъждовна капка попадна в конуса от електрическа светлина на прожектор, монтиран върху покрива на една от двете двуетажни дървени постройки, където се помещаваха складове, пристанищни канцеларии, а някога и боксов клуб, отдавна закрит. Дъждовната капка се спусна между стената на сградата и ръждясалото руско „корито“ и падна върху животински рог. Потече по рога, продължи по мотоциклетната каска, към която той бе закрепен, а оттам се плъзна по гърба на кожено яке с надпис „НОРС РАЙДЪРС“ — „СКАНДИНАВСКИ ЕЗДАЧИ“ — избродиран с готически букви. Оттам капката се изтърколи върху седалката на червен мотоциклет марка „Индиан Чийф“ и попадна в главината на бавно въртящото се задно колело. Главината я подхвана и когато изскочи оттам, капката вече беше окаляна, безвъзвратно попила частица от отровната помия в града.

Зад червения мотоциклет се точеха още единайсет. Минаха под прожектор върху покрива на едната двуетажна, притъмняла пристанищна сграда.

Светлината от прожектора нахлуваше през прозореца на канцелария на втория етаж и осветяваше ръка, опряна о обява, в която М/К „Гламис“ търсеше да назначи помощник в камбуза. Пръстите бяха дълги и тънки като на концертен пианист, а ноктите — изрядно подкъсени. Лицето стоеше в сянка и затова не се виждаха проницателните сини очи, волевата брадичка, тънките, амбициозни устни и носът с форма на агресивен клюн, ала белегът, прорязващ лицето по диагонал от челюстната кост до челото, лъскаше като бяла падаща звезда.

— Пристигнаха — съобщи комисар Дъф с надежда хората му от „Наркотици“ да не доловят лекото, неволно потреперване на гласа му.

Очакваше „Норс Райдърс“ да изпратят трима-четирима, максимум петима души да приберат дрогата. Ала в бавно приближаващата в тъмното върволица той преброи дванайсет мотоциклета. Водачите на последните два возеха и по един пътник. Четиринайсет срещу неговите девет. „Ездачите“ положително бяха въоръжени. И то тежко. И въпреки това не неизгодното съотношение на силите предизвика вибратото в гласа на Дъф, а вълнението от сбъдването на най-горещото му желание: конвоя да предвожда именно главният, тарторът. Дъф потри ръце. Най-сетне ще му падне!

През последните няколко месеца се беше покрил вдън земя. Според мълвата червеният му „Индиан Чийф“ бил един от петдесетте мотоциклета, изработени специално по настояване на нюйоркската полиция през 1955 година, тоест цели две години след като моделът окончателно е снет от производство. Над закривена ножница, закрепена отстрани на мотоциклета, проблесна стомана. Възседналият го мъж просто нямаше кой друг да е, освен…

… освен Свено.

Някои слухове го изкарваха мъртъв, според други забягнал в чужбина, сменил си самоличността, отрязал си русите плитки и сега, седнал на тераса в Аржентина, се наслаждавал на старостта си и на възтънките си пурети.

Приказки — всякакви, но ето го сега пред очите на Дъф. Тарторът на престъпна банда и убиец на полицаи, който заедно със Сержанта бе основал „Норс Райдърс“ някъде след края на войната. Вербуваха млади мъже без родов корен, повечето от порутените къщи на фабрични работници покрай вонящата на клоака река. Осигуриха им нужната подготовка, приучиха ги към дисциплина, промиха им мозъците и ги превърнаха в отряд безразсъдни бойци, които Свено да използва за целите си. А именно: да разпростре властта си над целия град, да сложи ръка върху разрастващия се пазар на дрога. За известен период имаше изгледи начинанието на Свено да се увенчае с успех. Кенет и Главното управление ни най-малко не му пречеха, тъкмо обратното; от тях Свено си купи нужния му полицейски чадър. Проблемът идваше от конкуренцията. Домашно приготвената от Хеката дрога, известна като адска смес, чисто и просто беше по-добра, по-евтина и винаги налична в излишък на пазара. Но ако анонимният сигнал до Дъф не беше фалшив, предстоящата пратка щеше да е достатъчно голяма да реши за известно време проблемите на „Ездачите“ с доставките. Дъф се надяваше, но не смееше да повярва, докато четеше кратките редове, напечатани на машина, в писмото, адресирано лично до него. Това писмо му се струваше някак прекалено щедър подарък — а при правилното му приложение такъв подарък щеше да изстреля началника на „Наркотици“ нагоре по кариерната стълбица. Директорът на полицията Дънкан още не бе успял да постави свои хора на всички възлови постове в Главното управление. Например, отдел „Гангстерски групировки“ се оглавяваше от стария негодник Кодор, навремето приближен на Кенет. Кодор си запази мястото, защото не намериха конкретни доказателства, че е корумпиран. Това обаче беше само въпрос на време. А Дъф се водеше човек на Дънкан. Когато името на Дънкан започна да се спряга за директор на полицията в града, Дъф му се обади в Капитол и съвсем недвусмислено, макар и малко високопарно, му декларира, че ако градската управа избере за началник не Дънкан, а някой от шайката на Кенет, Дъф ще си хвърли оставката. Не беше изключено Дънкан да е прозрял користен мотив зад това свидетелство за безусловна лоялност. Е, и? Дъф изпитваше най-искрено желание да подкрепи плана на Дънкан за почтена полиция, която на първо място да служи на хората. Ако това желание му помогне да се уреди и с кабинет по високите етажи на Главното управление — още по-добре. Кой не се стреми към повишение?

Това — в дългосрочен план. Сега, тази вечер, се бе съсредоточил върху една-единствена цел: да отнесе главата на онзи върху мотоциклета.

На Свено.

Той се явяваше едновременно средство и цел.

Дъф си погледна часовника. Часът съвпадаше с посоченото в писмото — до минута. Притисна два пръста към вътрешната страна на китката си. Пулсът му туптеше ускорено. Вече не просто се надяваше. Почти бе повярвал.

— Много ли са, Дъф? — попита някой шепнешком.

— Достатъчно са, та да се окичим с големи лаври, Ситон. А единият е толкова едра риба, че пипнем ли го, ще се прочуем в цялата страна.

Дъф избърса замъгленото стъкло. В тясното помещение стояха десетима напрегнати, потни полицаи. Мъже, чиито ежедневни задължения не включваха такъв тип задачи. В качеството си на шеф на „Наркотици“ Дъф еднолично взе решението да не показва анонимното писмо на никого и да използва за акцията хора само от своя отдел. Множеството случаи на подкупни ченгета и теч на информация изключваха да рискува да даде по-широка гласност на получения сигнал. Така Дъф смяташе да се оправдае пред Дънкан, когато началникът му поиска обяснение за соловата му изява. Всъщност Дъф не очакваше шефът да му трие сол на главата. За какво да го критикува? Че е конфискувал рекордно количество наркотици и е заловил тринайсетима гангстери на местопрестъплението ли?

Точно така — тринайсет. Не четиринайсет. Един щеше да загине на бойното поле — стига да се представи удобна възможност.

Дъф стисна зъби.

— Каза, че ще бъдат само четири-пет човека. — Ситон се приближи до прозореца.

— Шубе ли те е, Ситон?

— Мен не, но теб би трябвало да те е страх, Дъф. Разполагаш с деветима души, а аз съм единственият с опит в спецоперации.

Ситон го изрече, без да повишава глас. Беше мършав, жилест, плешив мъж. Дъф не знаеше точно откога Ситон работи в полицията, но беше сигурен, че е бил в системата още по времето на Кенет. На драго сърце би се отървал от него. Не разполагаше с основания да го подозира в непочтеност. Просто усещаше нещо смущаващо у Ситон, макар да не можеше да го конкретизира.

— Защо не повика Спецотряда, Дъф?

— Колкото по-малко хора са въвлечени…

— … с толкова по-малко ще си делиш славата. Защото, ако не греша, това или е призрак, или небезизвестният Свено. — Ситон посочи мотоциклета „Индиан Чийф“, спрял пред трапа към М/К „Ленинград“.

— Свено ли казахте? — обади се изплашен глас в тъмното зад гърба им.

— Да — плюс още дузина главорези — отвърна високо Ситон, без да откъсва поглед от Дъф. — Ако не и повече.

— О, мамка му — изруга друг.

— Дали да не се обадим на Макбет? — предложи трети.

— Чуваш ли? — попита Ситон. — Дори подчинените ти искат Спецотряда да поеме акцията.

— Я млъквай! — процеди Дъф. Обърна се и посочи с показалец обявление на стената. — Тук пише, че в петък, шест часа сутринта, М/К „Гламис“ ще отплава за Капитол и си търси помощен персонал за камбуза. Вие вече дадохте съгласието си да участвате в тази мисия, но сега имате благословията ми да кандидатствате за готвачи. И заплащането, и храната, говори се, били по-добри. Желаещите да вдигнат ръка.

Дъф примижа срещу тъмнината към безличните, неподвижни силуети. Опита се да разшифрова мълчанието. Вече съжаляваше, че ги предизвика. Какво ще прави, ако някой от тях наистина вдигне ръка? Обикновено избягваше да се поставя в зависимост от други, но сега се нуждаеше от всеки един от хората пред себе си. Съпругата му твърдеше, че предпочитал да действа соло, защото не харесвал хората. В думите й навярно имаше нещо вярно. Истината обаче по-скоро беше, че хората не го харесват. Никой не му демонстрираше открита неприязън, ала явно черта от характера му — Дъф не знаеше точно коя — отблъскваше околните. Външността и самочувствието му, той знаеше, привличаха определен тип жени, защото той беше учтив, с широка обща култура и по-интелигентен от мнозина.

— Никой? Сериозно? В такъв случай ще се придържаме към плана с няколко дребни промени. Ситон с трите си момчета тръгва надясно и покрива задната половина от колоната. Аз с моите трима поемам наляво. Ти, Сиуард, притичваш наляво и заобикаляш така, че да се озовеш зад бандата и да завардиш трапа, та никой да не може да се качи на борда и евентуално да се измъкне. Разбрано?

Ситон се покашля.

— Сиуард е най-млад и…

— … и най-бърз — прекъсна го Дъф. — Не съм питал за възражения, попитах дали сте разбрали инструктажа. — Огледа безизразните лица пред себе си. — Приемам го за положителен отговор. — Дъф пак се обърна към прозореца.

Нисък, силно кривокрак мъж с бяла капитанска фуражка се заклатурка надолу по трапа под проливния дъжд. Спря пред „ездача“, възседнал червения мотоциклет. Не бе изгасил двигателя и не си беше свалил каската, само бе вдигнал визьора и арогантно разкрачен, слушаше капитана. Изпод каската две руси плитки се спускаха чак до надписа „Норс Райдърс“.

Дъф си пое дълбоко въздух. Провери си пистолета.

Лошото беше, че всъщност Макбет вече се бе обадил. И той получил същия анонимен сигнал — само че по телефона. Предложи на Дъф подкрепление от Спецотряда. Дъф отказа — ставало дума само за един камион — и помоли Макбет да запази информацията в тайна.

По знак на мъжа с викингския шлем един от другите мотоциклети се приближи и Дъф видя сержантските нашивки върху раменете на коженото яке, когато мъжът отвори куфарче за документи пред капитана. Капитанът кимна, вдигна ръка и секунда по-късно проскърца зажадняло за смазка желязо. Кабината на подемния кран светна и стрелата му се вдигна от ръба на кея.

— Още малко и всичко приключва — каза Дъф. Гласът му се бе успокоил. — Изчакваме да си разменят дрогата и парите и после щурмуваме.

Последваха безмълвни кимвания в сумрака. Бяха наизустили скиците. Всеки знаеше точното си местоположение в схемата, но при сценарий с максимум петима куриери. Дали пък някой не бе подшушнал на Свено за готвената полицейска операция? Затова ли се бе появил с такава солидна свита? Слабо вероятно. Ако подозираше, че го грози капан, щеше да отмени цялата сделка.

— Усещаш ли миризмата? — прошепна Ситон.

— Каква миризма? — попита Дъф.

— На страх. — Ситон бе затворил очи, а ноздрите му потръпваха.

Дъф зарея поглед в дъждовната нощ. Ако сега Макбет му предложи помощта на Спецотряда, би ли приел? Дъф прокара пръсти по лицето си, по протежение на диагоналния белег. Вече беше късно да му минават такива мисли. Трябваше да действа — с привичната си решителност. Свено беше тук, а Макбет и бойците му си спяха по леглата.

Макбет лежеше по гръб. Прозина се и се заслуша в барабанящите над него дъждовни капки. Малко се беше схванал, затова се обърна на хълбок.

Белокос мъж повдигна брезента и се вмъкна под него. Седна. Зъзнеше от студ и ругаеше в тъмното.

— Измокри ли се, Банко? — попита Макбет и опря длани о грапавите битумни керемиди на покрива.

— За старец като мен с тежка форма на ревматизъм е истинско проклятие да живее в град, удавен в дъжд. Май е време да се пенсионирам и да се преместя на село. Да си купя къщичка във Файф или някъде из района и да си седя на припек на верандата, а наоколо да жужат пчели и да пеят птички.

— Вместо да киснеш върху покриви до товарното пристанище посред нощ? Сигурно се шегуваш!

Двамата се засмяха приглушено.

Банко включи фенерче тип писалка.

— Ето какво исках да ти покажа.

Макбет взе фенерчето и го насочи към чертежите, които Банко му подаде.

— Ето, за тази „Гатлинг“ ти говорех. Красавица е за картечница, нали?

— Проблемът не е във външния вид, Банко.

— Ами покажи я на Дънкан и му обясни, че Спецотрядът трябва да си я набави. Незабавно.

— Дънкан е против — въздъхна Макбет.

— Кажи му, че докато Хеката и „Норс Райдърс“ разполагат с по-тежки оръжия, ние ще сме губещата страна. Обясни му на какво е способна една „Гатлинг“. Или на какво са способни две!

— Дънкан е против свръхупотребата на оръжие в полицията, Банко. И аз смятам, че позицията му е резонна. След встъпването му в длъжност престрелките действително намаляха.

— Но престъпността продължава да обезлюдява града.

— Това е само началото. Дънкан има план. И е на прав път.

— Така е, съгласен съм, Дънкан е читав човек — простена Банко. — Но е наивен. С „Гатлинг“ ще проведем сериозна чистка…

Прекъсна ги леко потупване по брезента.

— Започнаха да разтоварват, шефе.

Лекото фъфлене при „з“-то издаде младия снайперист Улафсон, нов в Спецотряда. Последният в четворката на покрива беше неговият връстник Ангъс. Макбет обаче знаеше, че при нужда всичките двайсет и четирима елитни бойци от Отряда биха се отзовали без никакво двоумение и самоотвержено биха зъзнали тук заедно с тях.

Макбет изгаси фенерчето, върна го на Банко и пъхна чертежите във вътрешния джоб на черното си кожено яке. После повдигна брезента и излази по корем до ръба на покрива.

Долу, пред палубата на М/К „Ленинград“, прожекторът на сградата осветяваше праисторически на вид камион в камуфлажно зелено.

— „ЗИС-5“ — прошепна Банко.

— От войната ли?

— Мдам. „С“-то е заради Сталин2[2]. Е, как ти се струва хавата?

— Според мен Дъф не е очаквал толкова много посрещани на пратката. Свено пък очевидно е угрижен.

— Дали подозира, че полицията е предупредена за сделката?

— Ако подозираше, изобщо нямаше да се появи. По-скоро се бои от Хеката. Свено знае, че ушите и очите на Хеката са по-големи от нашите. Какво ще правим?

— Чакаме и наблюдаваме — сви рамене Макбет. — Ако Дъф избута акцията сам, няма да се намесваме.

— И накара тези двама хубавци да се разкарват посред нощ само за да наблюдават?

— Дойдоха напълно доброволно — засмя се тихо Макбет. — Предупредих ги, че може да им доскучае.

— Разполагаш с прекалено много свободно време, Макбет — поклати глава Банко. — Вземи се задоми.

Макбет разпери ръце. Изпод брадата върху широкото му тъмно лице грейна усмивка:

— Ти и момчетата сте моето семейство. За какво ми е друго?

Улафсон и Ангъс се засмяха приглушено зад гърба им.

— Кога ще порасне това момче?! — промърмори отчаяно Банко и избърса водата от оптичния мерник на винтовката „Ремингтон 700“.

Ако не беше ниската слоеста облачност отвъд френския прозорец на помещението, целият град, проснат в краката на Бонъс, щеше да се вижда като на длан. Той протегна настрани високата си чаша и едно от двете млади момчета в бричове за езда и с бели ръкавици мигом се спусна и я напълни догоре. Знаеше, че трябва да намали алкохола — не заради цената на шампанското; Бонъс не го плащаше от джоба си. Лекарят го предупреди, че на неговата възраст е редно човек да преосмисли вредните си навици. Но на него не му се искаше да се разделя с този живот. Да, беше съвсем просто. Услаждаха му се стридите и рачешките опашки. Харесваше му да седи в дълбоки меки кресла и да плакне око по тези млади сервитьорчета. Е, засега си оставаше с гледането, но кой му е виновен, че не си е поискал нещо повече?

Взеха го от рецепцията на „Обелиска“ и го качиха в специално помещение на последния етаж с изглед към пристанището — от едната страна — и към Централната гара, Работническия площад и казино „Инвернес“ — от другата. Посрещна го висок мъж с провиснали бузи, приветлива усмивка, вълниста тъмна коса и студени очи. Наричаха го Хеката. Или Невидимата ръка. Невидима, защото малцина го бяха виждали. Ръка, защото през последните десет години по един или друг начин повечето хора в града бяха докоснати от неговия бизнес. По-точно, от неговия продукт. Синтетичен наркотик, лично негово производство, на улицата известен под наименованието „адска смес“. Продукт, който — по груби сметки на Бонъс — бе изстрелял Хеката сред челната четворка на градските богаташи.

Хеката се извърна от телескоп, поставен върху Стойка пред прозореца.

— В този дъжд не се вижда добре — оплака се той, подръпна тирантите на бричовете си за езда и извади лула от джоба на туиденото сако, метнато върху облегалката на близкото кресло.

„Ако предварително знаех, че всички ще изглеждат като британска ловна дружинка, щях да си облека нещо друго, а не този скучноват костюм“ — помисли си Бонъс.

— Кранът се размърда, значи разтоварват. Добре ли те обслужват, Бонъс?

— Отлично. — Бонъс отпи от шампанското. — Но да си призная, не съм много сигурен какво точно празнуваме. И защо съм поканен.

Хеката се засмя, вдигна бастуна и посочи прозореца.

— Любуваме се на панорамата, скъпи ми калкане. Понеже си дънна риба, си виждал само търбуха на света.

Бонъс се усмихна. И през ум не би му минало да оспорва обръщенията на Хеката. От този едър и твърде влиятелен мъж зависеше благото му. И съответно нещастието.

— Отгоре светът изглежда по-красив — продължи Хеката. — Не по-истински, но по-красив. Празнуваме и това — бастунът посочи пристанището.

— Тоест…?

— Най-голямата пратка наркотици, внасяна в страната, скъпи Бонъс. Четири тона и половина чист амфетамин. Свено инвестира в покупката всички средства на клуба плюс още. Долу виждаш човек, заложил всичко на една-единствена карта.

— И защо го е направил?

— От отчаяние, разбира се. Убеди се, че посредственият турски продукт на „Райдърс“ няма шансове срещу моя домашноприготвен. Но покупката на толкова голяма партида качествен амфетамин от Съветския съюз означава, че са получили отстъпка за количество и транспортните разходи за килограм са намалели. Това ги прави конкурентноспособни по отношение и на цените, и на качеството. — Хеката опря бастуна в мокета и погали позлатената дръжка. — Много далновидно от страна на Свено. Успее ли да прибере пратката, ще поразклати баланса на силите в нашия град. Наздраве за достойния ни конкурент.

Той вдигна чашата и Бонъс послушно направи същото. Тъкмо преди да отпие обаче, Хеката спря, огледа критично чашата, посочи някакво петънце и я подаде на едно от младите момчета. То мигом започна да я бърше с ръкавицата си.

— За лош късмет на Свено обаче — продължи Хеката, — трудно е да поръчаш голяма партида наркотици от съвсем нов доставчик и някой от бранша да не надуши сделката. Уви, явно този „някой“ е подал в полицията анонимен, но точен сигнал за часа и мястото на сделката.

— Този някой случайно да не сте вие?

Хеката се усмихна тайнствено, взе чашата, обърна дебелия си задник към Бонъс и се наведе към телескопа.

— В момента спускат пратката на сушата.

Бонъс стана и отиде до прозореца.

— Кажете ми, защо не ударите Свено, а предпочитате да сте само зрител? Намесите ли се, хем ще ликвидирате единствения си конкурент, хем ще пипнете четири тона и половина качествен амфетамин, а после ще го продадете на улицата за… колко милиона?

Хеката отпи от шампанското, без да отмества очи от окуляра.

— Мммм… „Круг“. Водят го най-хубавото. Затова пия само такова. Но кой знае, поднесат ли ми друга марка, току-виж ми допаднала и съм минал на нея.

— Не искате на пазара да се появи нещо по-различно от вашата адска смес ли?

— Капитализмът и свободната конкуренция са моята религия. Кълна се в тях. Но право на всеки човек е да следва природата си и да се бори да наложи монопол и хегемония. А дълг на обществото е да се опитва да воюва с нас. Ние просто си играем ролите, Бонъс.

— Амин.

— Тихо! В момента предават парите. — Хеката потри ръце. — Време е за шоу…

Дъф стоеше до входната врата с ръка на дръжката, вслушваше се в дишането си и се опитваше да обхване с поглед хората си. Те се бяха подредили в колона нагоре по тясното стълбище зад него. Течаха последни приготовления преди началото на акцията. Едни сваляха предпазителите на оръжията си, други даваха финални напътствия на свой другар. Трети си шепнеха молитвата.

— Куфарът е предаден! — извика Ситон от горния етаж.

— Сега! — изкомандва Дъф, блъсна вратата и се прилепи към стената.

Мъжете се запровираха един по един покрай него и изскачаха навън в тъмнината. Последен излезе Дъф. Усети дъждовни капки по главата си. Видя движещи се силуети. Два-три мотоциклета стояха без водач. Дъф вдигна мегафона към устата си:

— Полиция! Останете по местата си и вдигнете високо ръце! Повтарям, полиция! Останете по…

Първият изстрел пръсна стъклото на вратата зад гърба му, вторият жулна панталона му. Пат-пат-пат! Звукът напомняше пуканки в микровълнова. Автоматично оръжие. Мамка му.

— Стреляйте! — изкомандва Дъф, захвърли мегафона, плонжира и докато се опитваше да се прицели с пистолета, установи, че е попаднал в локва.

— Недейте! — прошепна някой до него.

Дъф вдигна глава. Ситон. Стоеше неподвижно с отпусната надолу пушка. Какво, акцията ли саботираше? Как смееше да…?

— Заловиха Сиуард — прошепна Ситон.

Дъф премига енергично, заслепен от мръсните пръски в очите си, и устреми поглед напред. Взе на прицел един от „Норс Райдърс“. Онзи си седеше спокойно на мотоциклета с автомат, насочен към полицаите, без да стреля. Какво ставаше тук, дявол да го вземе?

— Не мърдайте от шибаните си места и всичко ще бъде наред. — Плътният глас дойде от тъмното извън обсега на прожекторите. Определено не се нуждаеше от мегафон.

Чак сега Дъф забеляза, че седалката на мотоциклета „Индиан Чийф“ е празна. Две фигури се сляха в сумрака; от каската на по-високия силует стърчаха рога, а той държеше пред себе си фигура, с една глава по-ниска. С изгледи да се скъси с още една глава. В мрака проблесна острие на сабя: Свено я бе опрял в гърлото на Сиуард.

Дъф се опита да се изправи.

— Сега — прогърмя басовият тембър на Свено изпод вдигнатия визьор — ние си прибираме багажа и се омитаме. Тихо и кротко. Двама от хората ми ще останат да ви пазят — да не ви щукне някоя глупост. Например, да тръгнете подире ни. Ясно?

Дъф се сгърчи и пак се надигна.

— На твое място щях да си остана в калта, шефе — прошепна Ситон. — И бездруго вече здравата оплеска пейзажа.

Дъф си пое дъх. Издиша. Пак вдиша. Мамка му, мамка му!

— Е? — Банко насочи снайпера към действащите лица на кея.

— Май все пак ще се наложи да впрегнем младежта — изкоментира Макбет. — Но да изчакаме още малко. Нека първо Свено и хората му се оттеглят от сцената.

— Какво? И ще ги оставим да се измъкнат — с камиона и дрогата?

— Не казах това, скъпи Банко. Предприемем ли нещо сега, долу ще стане касапница. Ангъс?

— Да, шефе? — отзова се мигом младежът.

Имаше будни сини очи, открито лице — по него емоциите стояха като изписани с едър шрифт — и дълга руса коса, каквато друг началник освен Макбет не би разрешил. Макбет беше убеден в необходимата физическа подготовка на Ангъс и Улафсон. Сега им оставаше да натрупат и практически опит. Конкретно на Ангъс му трябваше да позакоравее. По време на интервюто за работа сподели и причината да прекъсне следването си в семинарията: осъзнал, че Бог няма; единствено хората са способни да спасят и себе си, и себеподобните си. Затова вместо свещеник решил да стане полицай. За Макбет мотивацията на младежа беше достатъчно убедителна. А и му хареса безстрашието на Ангъс, куражът му да търпи последствията от идейните си лутания. Но Ангъс трябваше да се научи да владее емоциите си и да проумее, че в Спецотряда работят действени практици, занаятчии, които вършат черната работа, за да бъде гарантирано върховенството на закона, философстването е за други.

— Слез от задната страна, докарай колата и стой в готовност при задния изход.

— Слушам. — Ангъс стана и излезе.

— Улафсон?

— Да?

Макбет му хвърли поглед. Неизменно полуотворената уста, фъфленето, примижалите очи и дипломата с нисък успех от Полицейската академия породиха сериозно колебание у Макбет, когато Улафсон пожела да го вземат в Спецотряда. Момчето обаче настоя и Макбет реши да му даде шанс, както навремето и той получи такъв. А и му трябваше снайперист да наследи Банко и макар теоретичните дисциплини явно да не бяха силна черта на Улафсон, Господ го бе надарил с фантастични стрелкови умения.

— На последния изпит ти счупи двайсетгодишния рекорд, поставен от онзи, дето лежи ей там. — Макбет посочи Банко. — Поздравления. Уникално постижение. Знаеш ли какво означава?

— Ами… не, шефе.

— Чудесно, защото точно в момента то не означава нищо. Днес ще гледаш старши инспектор Банко и ще попиваш. Днес не ти ще бъдеш героят. По-нататък ще видим. Разбрано?

Отпуснатата челюст и долната устна на Улафсон се размърдаха, но така и не успяха да произведат отговор. Той само кимна.

— Сигурно все пак си леко притеснен? — Макбет сложи длан върху рамото му.

— Малко, шефе.

— Нормално е. Опитай се да се отпуснеш. И още нещо, Улафсон.

— Да?

— Не пропускай.

— Какво става? — поинтересува се Бонъс.

— Оттук нататък сценарият ми е напълно ясен. — Хеката изправи гръб и завъртя телескопа настрани. — Това вече не ми трябва.

Седна в креслото до Бонъс. Бонъс и друг път беше забелязвал навика му да се разполага до човека, а не отсреща. Навярно не му допадаше да е изложен на погледа на събеседника си.

— Хванаха ли Свено и амфетамина?

— Обратното. Свено хвана един от хората на Дъф.

— Какво?! Това не ви ли притеснява?

— Никога не залагам само на един кон, Бонъс. Повече ме тревожи общата картина. Какво ще кажеш за началник Дънкан?

— За заканата му да ви залови ли?

— Самата закана не ме безпокои, но той отстрани мнозина от бившите ми партньори в полицията и това вече започна да създава сътресения на пазара. Хайде, Бонъс, ти разбираш от психология. Виждал си Дънкан, чувал си го да говори. Наистина ли е толкова неподкупен, колкото го изкарват?

— Всеки си има цена — сви рамене Бонъс.

— Напълно си прав, но тази цена невинаги се измерва в пари. Не всички са толкова елементарни като теб.

Бонъс пропусна язвителната реплика покрай ушите си просто защото не я възприе като обидна.

— За да разбере човек как да подкупи Дънкан, е нужно да проумее стремежите му.

— Дънкан се натяга да служи на общото благо — подхвърли Хеката. — Да спечели любовта на града. Да му издигнат паметник, но не по негова инициатива.

— Значи ще ви се опъне. По-лесно е да подкупиш алчни вредители като нас, отколкото стожери на обществото от рода на Дънкан.

— Не бих окачествил Дънкан като стожер на обществото.

— И защо?

— Опитите на отделния индивид да забогатее обуславят всеобщия прогрес — гласи основният постулат на капитализма. Това си е закономерност и се случва, независимо даваме ли си сметка, или не. Такива като нас двамата са стожери на обществото, а не заблудени идеалисти от типа на Дънкан.

— Сериозно ли мислите така?

— Така е мислел социалният философ Адам Хенд.

— Че производството и продажбата на наркотици служат на общественото благо?

— Че всеки, който удовлетворява някакво пазарно търсене, участва в градежа на обществото. Хора от сорта на Дънкан, с техния стремеж да наложат контрол и ограничения, са противоестествени и в дългосрочен план вредни за всички ни. Затова в името на обществения интерес ме занимава как да бъде обезвреден Дънкан. Кое е слабото му място? Какво да използваме: секс, дрога, семейни тайни?

— Признателен съм ви за доверието, сър, но наистина нямам представа.

— Много жалко. — Хеката тупна леко бастуна в мокета, докато наблюдаваше как един от младежите се мъчи да отвори нова бутилка шампанско. — Жалко, защото започнах да подозирам, че Дънкан има една-единствена ахилесова пета.

— А именно?

— Продължителността на живота.

Бонъс се сепна.

— Дано не сте ме поканили, за да ме молите да…

— По никакъв начин, скъпи калкане, имаш позволението ми да си кротуваш в тинята.

Бонъс си отдъхна с облекчение, без да сваля очи от момчето, успяло най-сетне да свали телената кошничка около тапата.

— Но твоята безскрупулност и безпринципност ти осигуряват власт над хора, над които искам да властвам и аз. Мога, надявам се, да се осланям на помощта ти при необходимост. Нещо повече — надявам се да се превърнеш в невидимата ми ръка.

Чу се силен гърмеж.

— Изхвръкна най-после! — засмя се Бонъс и прегърна през кръста момчето, докато то се опитваше да напълни в чашите поне част от бликналия от бутилката фонтан.

Дъф лежеше неподвижно върху асфалта. До него хората му, също застинали намясто, гледаха как на по-малко от десет метра пред тях „Норс Райдърс“ се готвят да се ометат. Тъмнина обгръщаше Сиуард и Свено, но Дъф виждаше как тялото на младия полицай се тресе от паника. Виждаше и острието, опряно във врата му. Представяше си как и при най-лекия натиск или движение кожата се разпаря, сабята пробива сънната артерия, а кръвта на момчето изтича за секунди. При мисълта за последствията самият Дъф изпадна в паника. Освен дето щеше да си изцапа ръцете с кръвта на свой подчинен и да лепне доживотно позорно петно в биографията си, щеше да отговаря и за провала на акция, протекла под личното му ръководство, и то непосредствено преди началникът да посочи кой ще оглави „Оргкрим“.

Свено кимна на един от хората си, онзи слезе от мотоциклета, застана зад Сиуард и насочи пистолет към главата му. Свено смъкна визьора пред лицето си, излезе на светло, размени две-три думи с мъжа със сержантските нашивки на коженото яке, яхна червения „Индиан Чийф“, допря два пръста до каската за поздрав и потегли. Дъф едва се сдържа да не изпрати няколко куршума по него. Сержанта даде заповед и след секунда двигатели заръмжаха в нощта.

Всички потеглиха след Свено и Сержанта. Останаха само два празни мотоциклета.

Дъф си каза, че не бива да се поддава на паниката, а трябва да разсъждава. Да диша, да мисли. Четирима с отличителните атрибути на „Норс Райдърс“ останаха на кея. Единият стоеше в сенките зад Сиуард. Вторият, на светло, държеше полицаите на мушка с автомат „АК-47“. Другите двама, навярно дошлите като пътници, се качиха в камиона. Шофьорът завъртя ключа, Дъф чу напрегнатия, продължителен стон на двигателя и за миг го обзе надежда старото желязно чудовище да не запали. Изруга, когато се разнесе тихо ръмжене. То постепенно се усили до шумно, оглушително хъхрене. Камионът потегли.

— Ще им осигуря десет минути преднина — извика мъжът с автомата. — Дотогава си мислете за нещо приятно.

Дъф се вторачи в задните фарове на камиона, които бавно се разтваряха в мрака. За нещо приятно, а? Току-що измъкнаха под носа му четири и половина тона дрога. Размина се със златна възможност да предприеме най-масовия арест след войната. Да, Дъф и хората му знаеха кой се крие зад каските, но това нямаше да им помогне в съда. Как да заявят пред заседателите и съдията, че са видели лицата им, като видяха само четиринайсет шибани каски? Дъф затвори очи. Иди, че мисли за нещо приятно!

Свено.

Изпуснаха го на косъм! Мамка му, мамка му!

Дъф се ослуша с надежда да долови нещо обнадеждаващо, ала чу само безсмисления шепот на дъжда.

— Банко държи на мушка „ездача“ зад полицая — обяви Макбет. — Ти хвана ли другия, Улафсон?

— Да, шефе.

— Трябва да стреляте едновременно. На едно. Ще броя от три. Банко?

— Трябва ми или повече светлина върху мишената, или по-млади очи. Има опасност да улуча полицая.

— Моята цел е отлично осветена — прошепна Улафсон. — Искаш ли да се разменим?

— Ако полицаят долу умре от наш куршум, по-добре Банко да сгафи. Банко, с каква максимална скорост се движи подобен натоварен сталинистки камион?

— Около шейсет километра в час.

— Времето ни изтича, ако искаме да спечелим всички взятки. Ще се наложи да импровизираме.

— Да не мислиш да изпробваш кинжала?

— От такова разстояние? Благодарско за високата оценка! Ей сега ще видиш, старче. В буквалния смисъл.

Банко вдигна глава от оптичния мерник и установи, че Макбет се е изправил, стъпил е здраво за опора и е напънал пръта на прожектора, монтиран върху покрива. Вените на мощния му врат се издуха, а зъбите проблеснаха. Банко се затрудни да определи дали се усмихва, или гримасничи от физическото усилие. Прътът беше завинтен здраво, за да устоява на бурния северозападен вятър през осем от дванайсетте месеца в годината, но Банко бе виждал как Макбет вади коли от снежни преспи.

— Три — изпъшка Макбет.

Първите винтове изскочиха от металните гнезда.

— Две…

Прътът се откачи и с едно дръпване Макбет изтръгна кабела от стената долу.

— Едно!

Макбет насочи прожектора към корабния трап.

— Давай!

Нещо изплющя като камшик. Дъф отвори очи. „Ездачът“ с автомата политна напред, без да протегне ръце, и първа в земята се удари каската му.

Мястото, където стоеше полицай Сиуард, вече беше осветено и Дъф видя ясно и него, и мъжа отзад. Не държеше пистолета опрян в главата на Сиуард, а бе облегнал брадичка върху рамото му. На ярката светлина Дъф видя и дупката във визьора. Застреляният се свлече, плъзгайки се като медуза по гърба на Сиуард, и рухна на земята.

Дъф се обърна.

— Тук горе, Дъф!

Той заслони очи с длан и вдигна глава. Зад ослепителния лъч отекна смях и над кея се просна гигантска сянка.

Смехът обаче стигаше да го познае.

Макбет. Ама разбира се. Кой друг!

Втора глава

Чайка прелетя през тишината. От безоблачното нощно небе над Файф грееше луна. Долу фиордът блестеше сребристо. В западната му част като грамаден крепостен зид към висините се издигаше черна планина със стръмни, почти отвесни зъбери. Навремето на билото й, от страната на слънчевия Файф, монашески орден поставил голям християнски кръст. Планината обаче скриваше частично долното отвесно рамо на кръста от погледа на жителите на мрачния град в ниското и за тях то изглеждаше по-късо от горното. Ето защо те виждаха не християнско разпятие, а кръст, обърнат на сто и осемдесет градуса. Странично от планината — подобно на подвижен мост над крепостен ров — се извисяваше на деветдесет метра в най-високата си част внушителен железен мост с дължина триста и шейсет метра. Мостът „Кенет“ или Новия мост, както беше по-известен. Старият — скромен, но по-издържан естетически — се намираше по-навътре във фиорда и ако мине по него, човек си удължаваше пътя.

В средата на Новия мост стърчеше грозна мраморна мъжка фигура — паметник на бившия директор на полицията Кенет, издигнат приживе по негово нареждане. Статуята се намираше на самата границата на града, защото съседната административна област не склони да отстъпи безплатно и сантиметър от територията си, за да бъде увековечена паметта на този негодник. Скулпторът се съобрази с изискването на Кенет да акцентира върху визионерското начало у него и го изобрази в традиционната за такива случаи поза с поглед, устремен към далечни хоризонти, ала подчерта и необичайно масивната долна челюст и внушително дебелия врат на полицейския началник — нещо, от което и най-добронамереният творец не би могъл да се въздържи.

Чайката размаха енергично крила, за да набере височина. Надяваше се на по-богат улов по крайбрежието оттатък планината, а това означаваше да прелети през невидимата граница, бележеща коренна промяна в атмосферните условия. От хубавото да се озове в лошото. За хора, тръгнали към мястото, набелязано от чайката, имаше двукилометров тунел, просичащ планината встрани от Новия мост. Планина и своеобразна преграда, високо ценена от околните. В съседните области наричаха тунела дебело черво, защото единият му край напомнял ректум. Чайката се увери в основателното сравнение. Прелетя над върха на планината и от свят на кротка хармония попадна под леденостуден мръсен душ, който се сипеше върху зловонния град в ниското. И сякаш в израз на презрение тя се изцвъка, после продължи да лети, брулена и разклащана от поривите на вятъра.

Курешката падна върху навес. Върху пейката отдолу се бе свило разтреперано мършаво момче. Табела отстрани твърдеше, че тук има автобусна спирка, но момчето силно се съмняваше. През последните години закриха голям брой автобусни линии. Заради намаляващото население, мотивира се кметът, идиотът му с идиот. Момчето обаче трябваше непременно да се добере до Централната гара, за да си набави адска смес. Дрогата, която му пробутаха ония рокери, се оказа пълен боклук — съдържаше повече пудра захар и картофено брашно отколкото амфетамин.

Мокрият мазен асфалт блещукаше под няколкото оцелели улични фенера, а дъждовната вода се събираше в локви по разнебитеното шосе, извеждащо от града. Досега цареше тишина. Не се бе мяркал нито един автомобил. Чуваше се само трополенето на дъжда. Неочаквано момчето чу звук — нещо подобно на тихо гърголене.

Вдигна глава. Дръпна ластика на превръзката: докато беше спал, се беше изхлузила от кухата очна орбита върху здравото му око. Ако се появи автомобил, дали да не махне да го качат на автостоп до центъра?

Уви, звукът идваше от града. Кола с такъв курс няма да му свърши работа.

Момчето пак се сви на кравайче върху пейката.

Гърголенето прерасна в рев. Мързеше го да се помести, пък и бездруго си беше мокър до кости. Затова само закри глава с ръце. Камионът мина и обля навеса с пръски кална вода.

Момчето продължи да лежи. Поразмишлява над живота и накрая стигна до извода, че е по-добре да не се напъва.

Отново се чу звук от двигател. Дали пък този път няма да му провърви?

С мъка се надигна и погледна. Уви, и тази кола идваше от града. И тя се движеше бързо. Момчето се вторачи в приближаващите се фарове. И мисълта се появи сама: една крачка по-навътре в уличното платно и ще се отърве от всички проблеми.

Колата мина покрай него, без да улучи локва. Черен форд „Транзит“. Полицейска кола с три ченгета вътре. И да пътуваха в обратната посока, не би се качил при тях.

— Ето го отпред — посочи Банко. — Дай газ, Ангъс!

— По какво го позна? — попита Улафсон и се наведе между предните седалки на форда.

— По дизеловия пушек — обясни Банко. — Нищо чудно защо в Съветския съюз има петролна криза. Ангъс, залепи се за задницата им, за да ни видят в огледалото.

Младежът продължи със същата скорост, а черният облак от изгорели газове постепенно обви и форда. Банко свали прозореца и опря винтовката о дясното огледало. Разкашля се.

— Приближи ги странично!

Ангъс натисна газта и се изнесе вляво. „Транзитът“ се изравни с пръхтящия, пъшкащ камион.

От прозореца му блъвна кълбо дим. Огледалото под цевта на Банко се пръсна на парчета.

— Добре, вече ни видяха — установи доволно той. — Пак мини зад камиона.

Дъждът внезапно спря и мракът наоколо се сгъсти. Навлязоха в тунел. Асфалтът и черните, грубо одялани скали поглъщаха белите конуси от фаровете им и те виждаха само задните светлини на камиона.

— Какво ще правим? — попита Ангъс. — След тунела започва мостът, а минат ли средата…

— Знам — прекъсна го Банко и вдигна винтовката.

След статуята излизаха в междуградско пространство.

Тяхната юрисдикция се простираше дотам. Следователно трябваше да преустановят гонката. На теория можеха, разбира се, да продължат. Няколко пъти амбициозни, ревностни полицаи от „Наркотици“ — истинска рядкост — бяха залавяли наркотрафиканти извън територията на града. Впоследствие дела с потенциала да вкарат знакови фигури от подземния свят зад решетките пропадаха в съда, а самите полицаи се налагаше да отговарят за превишени служебна права. Винтовката „Ремингтон“ в ръката на Банко подскочи от силния откат.

— В целта — доложи той.

Отпред в тунела камионът започна да лъкатуши. От едната задна гума се разхвърчаха парченца.

— Мислиш си, че камионът ти има тежък волан? Още нищо не си видял! — закани се Банко, зареди и пак се прицели — този път в другата задна гума. — Увеличи малко дистанцията, Ангъс — има риск да се забият в стените.

— Банко! — чу се от задната седалка.

— Улафсон? — Банко започна леко да натиска спусъка.

— Насрещен автомобил.

— Опа.

Банко вдигна бузата си от приклада, а Ангъс наби спирачки.

Пред тях „ЗИС“-ът се лашкаше наляво-надясно и ту откриваше, ту затулваше фаровете на колата, задаваща се в отсрещното платно. Банко чу клаксона — отчаян писък на лек автомобил, който вижда как срещу него се носи камион и знае, че е твърде късно да предотврати сблъсъка.

— Господи… — изфъфли шепнешком Улафсон.

Воят на клаксона се усили.

После ги заслепи ярко лумнала светлина.

Банко машинално погледна настрани и за миг зърна задната седалка на купето, бузата на заспало дете, опряна в стъклото.

После колата изчезна и стихващият вой на клаксона прозвуча като разочарован стон на публика с измамени очаквания.

— По-бързо — подкани Банко. — След малко сме на моста.

Ангъс настъпи газта и пак навлязоха в черния облак пушек.

— Дръж прав курс — поиска Банко. — Недей да кривиш…

В същия миг брезентът отзад на камиона се отдръпна и предните фарове на форда осветиха товарна каросерия, натъпкана с найлонови пликчета бял прах. Прозорецът между товарната каросерия и шофьорската кабина беше счупен. А от грамадата пликчета стърчеше дуло на пушка.

— Ангъс…

Чу се кратък изстрел, Банко зърна пламъка от дулото, предното стъкло на форда побеля и се разсипа на парчета.

— Ангъс!

Младокът, схванал идеята, рязко завъртя волана надясно. После наляво. Гумите изскърцаха пронизително, куршумите свиреха — огнебълващото дуло се опитваше да следва маневрите им.

— Проклятие! — изкрещя Банко и стреля в здравата задна гума, но куршумът рикошира в калника и оттам изхвръкнаха искри.

Излязоха от тунела и поеха по моста.

— Гръмни го с пушката, Улафсон! — изрева Банко. — Веднага!

През строшеното предно стъкло дъждът се лееше като из ведро. Банко се отмести, та Улафсон да опре пушката си върху облегалката на седалката му. Дулото се подаде над рамото на Банко, но пак изчезна, след като се чу шляпване като при удар на чукче по пържола. Банко се извърна към задната седалка. Улафсон се беше сгърчил с обронена напред глава и дупка в гърдите. Сиви парчета дунапрен се разхвърчаха, когато следващият куршум прониза облегалката на Банко, излезе отзад и се заби в седалката на Улафсон. „Ездачът“ от камиона вече имаше видимост за пряк обстрел. С едно непрекъснато движение Банко издърпа пушката от ръцете на Улафсон, обърна се напред, прицели се и откри огън през предното стъкло. В товарната каросерия се вдигнаха облаци бял прах. Банко захвърли пушката на Улафсон и грабна винтовката. През плътната бяла пелена стрелецът от камиона нямаше как да види нищо, но от мрака отпред изплува осветената от прожектори мраморна статуя на Кенет — същински нежелан призрак. Банко се прицели в задната гума и стреля.

Улучи.

Камионът пред тях започна да се движи на зигзаг, едната предна гума опря в бордюра, „ЗИС“-ът се качи на тротоара и се удари странично в армираната ограда. Стържене на метал в метал заглуши рева на двигателя. Невероятно, но шофьорът съумя да върне тежкото возило на шосето.

— Само да не минат шибаната граница! — изкрещя Банко.

Настилката одра и последното парче гума от каплата и към нощното небе лумнаха рой искри. „ЗИС“-ът се лашна рязко напред, шофьорът отчаяно се опита да го овладее, ала този път не му провървя. Камионът се завъртя, застана напречно на шосето и поднесе по асфалта. Намираше се на самата граница на града, когато гумите захапаха и понесоха возилото към статуята. Дванайсет тона съветско военноинженерно изкуство се врязаха точно под пояса на директора Кенет, разтрошиха цокъла, повлякоха статуята и десет метра от стоманената ограда и полетяха над мантинелата. Ангъс спря форда и във внезапната тишина Банко видя как директорът Кенет лети под лунната светлина, въртейки се около долната си челюст. Следваше го „ЗИС“-ът с предния капак надолу и опашка от бял прах — същинска амфетаминова комета, дявол да го вземе!

— Божичко… — прошепна полицаят.

Мина цяла вечност, преди статуята и возилото да паднат във водата. За миг тя побеля. Плясъкът стигна до Банко с леко закъснение.

После отново се възцари тишина.

Пред клуба Шон пристъпваше от крак на крак и се взираше през портата. Почеса се по татуирания върху челото му едър надпис „Норс Райдър до гроб“. Чувстваше се притеснен почти колкото в родилното преди няколко дни. Теглиха чоп кой да остане да варди и, разбира се, „честта“ се падна на него и на Колин. Киснеха тук точно тази вечер, когато се очакваше най-големият екшън. Нямаше да присъстват нито на вземането на пратката, нито на купона после.

— Жената иска да кръсти малкия на мен — изтърси Шон, колкото да се намира на приказка.

— Ами честито — отвърна беззвучно Колин и подръпна дългия си мустак. Дъждовните капки се разтичаха по голата му глава.

— Благодаря — кимна Шон.

Всъщност не бе искал нито едното, нито другото: нито татуировка, която те заробва за цял живот, нито дете, което, доколкото беше чувал, прави същото. Свобода — нали това символизира мотоциклетът? Но първо клубът, а после и Бети промениха схващането му за свободата. Едва след като човек започнел да изпитва принадлежност към определена общност, да поема ангажименти към нещо по-голямо, той, видите ли, започвал да се чувства истински свободен.

— Ето ги, идват — посочи Шон. — Май е минало добре, а, как ти се струва?

— Два мотоциклета липсват — установи Колин, изплю цигарата и отвори високата порта, покрита с бодлива тел.

Първият мотоциклет спря пред тях.

— Появиха се ченгета и близнаците ще позакъснеят — прогърмя басов тембър иззад рогатия шлем.

— Разбрано, шефе — кимна Колин.

Мотоциклетите се изнизаха един по един през портата. Доволен „ездач“ вдигна палец. Супер. Значи, дрогата е обезпечена, а клубът — спасен. Шон си отдъхна с облекчение. Мотоциклетите прекосиха площадката, заобиколиха едноетажната дървена сграда с вид на казарма и хлътнаха в големия гараж. В казармата ги чакаше банкет. Свено бе решил да полеят обилно успешния удар. След няколко минути Шон чу как вътре надуха музиката и се разнесоха първите ликуващи възгласи.

— Богати сме — засмя се Шон. — Знаеш ли къде ще откарат дрогата?

Колин мълчаливо забели очи.

Не знаеше. Никой не знаеше. С изключение на Свено. И двамата шофьори на камиона, разбира се. Така беше най-добре.

— Ето ги и близнаците. — Шон пак отвори портата.

Двата мотоциклета се изкачваха бавно и някак колебливо нагоре по склона.

— Ей, Жоао, какво… — поде Шон, но мотоциклетистите ги подминаха и продължиха нататък.

Спряха насред площадката, сякаш мислеха да оставят моторите там. После се смушкаха, единият кимна към отворената врата на гаража и влязоха вътре.

— Видя ли визьора на Жоао? — попита Шон. — Пробит е.

Колин въздъхна тежко.

— Не се бъзикам! Има дупка на челото. Отивам да разбера какво се е случило на пристанището.

— Ей, Шон…

Той обаче вече тичаше. Прекоси площадката и хлътна в гаража. Близнаците бяха слезли от моторите. И двамата стояха гърбом, все още с каски. Единият държеше открехната вратата към помещението, където празнуваха, все едно още не иска да издава присъствието си, преди да види как върви купонът. Жоао, най-добрият приятел на Шон, стоеше до мотора си. Беше свалил пълнителя на противния си автомат „АК-47“ и май броеше колко патрона му остават. Шон го тупна по гърба и явно здравата го стресна, защото Жоао рязко се завъртя.

— Как си счупи визьора, Жоао? Някое отхвръкнало камъче ли…?

Жоао не отговори, но изведнъж се разбърза да напъха пълнителя обратно в автомата. Ама защо пипаше така припряно? Странно, изглеждаше и някак… пораснал. Сякаш пред Шон стоеше не Жоао, а…

— Мамка му! — извика Шон, отстъпи крачка назад и посегна към колана си.

Защото се бе досетил от какво е дупката във визьора. И че повече няма да види най-добрия си приятел. Шон извади пистолета, свали предпазителя и тъкмо да го насочи към мъжа, който продължаваше да се суети с калашника, нещо се заби в рамото му. Той машинално завъртя пистолета в посоката, откъдето дойде ударът, но там нямаше никого. Само другият мъж с якето на „Норс Райдърс“ до вратата. Ръката на Шон изведнъж рухна като отсечена и той изпусна пистолета на пода.

— Да не си гъкнал! — предупреди глас зад гърба му.

Шон се обърна.

Автоматът сочеше към него. В продупчения визьор Шон видя отражението си. От рамото му стърчеше забит кинжал.

Дъф опря дулото на автомата в татуираното чело на мъжа срещу него. Вгледа се в противната му мутра, застинала в почуда. Пръстът му започна да натиска спусъка. Още само милиметър и… Дъф чуваше как дишането му съска под каската и как сърцето му думка под тясното чуждо кожено яке.

— Дъф — обади се Макбет от вратата към клубното помещение. — Успокой топката.

Спусъкът хлътна още милиметър по-навътре.

— Недей — спря го Макбет. — Наш ред е да вземем заложник.

Дъф отмести пръст от спусъка.

Лицето на младежа бе побеляло като платно: от ужас или от кръвозагуба. Или и от двете.

— Ние не спас… — подхвана той с треперещ глас.

Дъф го цапна с цевта над татуировката. Автоматът ожули кожата в ивица, за миг блеснала в бяло — копие на белега върху лицето на полицая. После ивицата се напълни с кръв.

— Не се обаждай, момче, и няма да пострадаш — предупреди го Макбет, приближил се до тях.

Сграбчи дългата коса на младежа, опъна главата му назад и опря кинжала о гръкляна му. После го побутна да върви към вратата на помещението.

— Готов?

— Свено е мой, да не забравиш — предупреди Дъф, увери се, че емблематичният извит пълнител на „Калашников“ е добре закрепен, и пое след Макбет и младежа.

Макбет отвори вратата с ритник и нахълта, прикрит зад момчето и следван плътно от Дъф.

Ухилени, гръмогласни „ездачи“ седяха до дълга маса в просторно, но вече силно задимено помещение. Всички седяха от вътрешната страна на масата, с гръб към стената и с лице към трите врати на помещението. Навярно клубно правило. Дъф преброи около двайсетима. Музиката дънеше здраво. „Ролинг Стоунс“. „Jumpin’ Jack Flash“.

— Полиция! — извика Дъф. — Никой да не мърда или моят колега ще пререже гърлото на този зелен симпатяга!

Времето спря. Като на забавен каданс Дъф видя как мъжът откъм късия край на масата вдигна глава: червендалеста свинска зурла с толкова опънати плитки, че очите му се бяха превърнали на две тесни цепки, пълни с омраза. От ъгъла на устата му висеше дълга тънка пурета. Свено.

— Не спасяваме заложници — отсече той.

Младежът припадна и се свлече на пода.

В следващите две секунди всичко в помещението застина. Чуваха се единствено „Стоунс“.

Свено дръпна от пуретата.

— Хванете ги! — изкомандва той.

Дъф видя как поне трима „ездачи“ реагират едновременно и дръпна спусъка на калашника. Задържа го. Дулото забълва оловни топчета с диаметър 7,62 мм. Те натрошиха бутилките върху масата и надупчиха плота й; зашиваха стената, разпориха изпречилата се на пътя им жива плът и секнаха Мик Джагър между две „gas“. До Дъф Макбет бе извадил двата глока, които гепиха от двамата мъртви бандити на пристанището. Заедно с якетата, каските и моторите.

Дъф усещаше автомата в ръцете си топъл и мек като женско тяло. След като изпочупи лампите, над помещението се спусна мрак. Най-сетне Дъф дръпна пръста си от спусъка. Във въздуха летеше прах и перушина, а единствената оцеляла лампа на тавана се люлееше и по стените притичваха сенки — бягащи призраци.

Трета глава

— Огледах се и какво да видя в сумрака? „Ездачите“ лежат проснати по лице — разказваше Макбет. — Навсякъде кръв, парчета стъкло, гилзи.

— Еха! — изломоти подпийналият Ангъс сред оживената глъчка в „Зидаря“ — бар зад Централната гара, където обичайно се събираше Спецотрядът. Измитите от алкохола сини очи на Ангъс гледаха Макбет с нещо, наподобяващо преклонение. — Направо сте ги разпердушинили! Егати екшъна! Наздраве!

— Внимавай с езика, бивш кандидат-духовнико — напомни Макбет, но когато осемнайсетте командоси в бара вдигнаха наздравица за него, той се усмихна, поклати глава и също вдигна чаша. Отпи голяма глътка и погледна Улафсон, който държеше тежката халба на „Зидаря“ в лявата си ръка.

— Боли ли, Улафсон?

— Като разбрах, че и един от тях е с ранено рамо, ми поолекна — отвърна Улафсон и смутено си пооправи бандажа под съпровода на дружен гръмък смях.

— Улафсон и Банко изнесоха на гърба си най-трудната част от акцията — у точни Макбет. — Аз само изпълних ролята на осветител, за да блесне целият гений на двамата творци.

— Разкажи до края — насърчи го Ангъс. — И така, с Дъф сте натръшкали всички „ездачи“ на пода. После какво стана?

Ангъс приглади дългата си руса коса зад ушите, сякаш за да чува по-добре.

Макбет обходи с поглед озарените от очакване лица около масата и се спогледа с Банко, преди да продължи.

— Някои се разкрещяха, че се предават. Прахта се слегна. Куршумите бяха разпарчетосали музикалната уредба и най-сетне се възцари тишина. Все още обаче беше доста тъмно, а това криеше рискове. С Дъф тръгнахме от двата срещуположни края на помещението и започнахме да проверяваме „ездачите“ един по един. Мъртви нямаше, но повечето, така да го кажем, спешно се нуждаеха от лекар. Дъф извика, че не намира Свено. — Макбет прокара пръст по запотената си чаша. — Тогава забелязах врата точно зад късата страна на масата, където беше седял Свено. В същия миг чухме рев на мотоциклети. Зарязахме другите и изскочихме навън. Три мотора вече излизаха през портата, единият беше червеният на Свено. Лостовият, мустакат плешивец, тъкмо бе запалил и се канеше да ги последва. Дъф искаше незабавно да тръгнем след тях, но аз се възпротивих, защото в сградата имаше неколцина тежко ранени…

— Да не би да си очаквал това да спре Дъф? — прошепна някой. — Какво му пука, че някакви негодници кървят, щом му се отваря възможност да пипне Свено?

Макбет се извърна. Мъжът седеше сам в съседното сепаре. Витрината с купите на клуба по дартс засенчваше лицето му.

— Да не мислиш, че Дъф ще се загрижи за живота на сган нищожества, докато подвигът е на една ръка разстояние? — Мъжът вдигна халбата си. — И да пропусне шанса да се издигне? Абсурд.

Около масата на Макбет се възцари мълчание.

Банко се прокашля.

— Майната й на кариерата. Не знам как процедирате вие в „Наркотици“, но ние в Спецотряда не оставяме хора в беззащитно състояние да пукнат, Ситон.

Ситон се наведе напред и светлината озари лицето му.

— Никой от „Наркотици“ не е напълно наясно как процедираме — ето това е проблемът, когато шеф ти е човек като Дъф. Прощавай, че те прекъснах, Макбет. И какво? Върна ли се да превързваш рани?

— Свено е убиец. При първа възможност пак ще посегне — отвърна Макбет, без да откъсва поглед от Ситон. — А Дъф се опасяваше, че бегълците ще офейкат по моста.

— Опасявах се, че ще се измъкнат по моста — точно както се пробваха и с камиона — продължи Дъф. — Затова се метнахме на моторите и — газ до дупка. Носехме се с бясна скорост. Едно подхлъзване по някой завой — и с нас беше свършено…

Дъф плъзна по жакардовата покривка в ресторант „Лион“ купичката със златист крем брюле, изяден до половина, извади бутилката шампанско от кофичката с лед и наля на тримата си сътрапезници.

— След първия остър завой в долината видях задните фарове на четири мотора и продължих да натискам газта. Надзърнах в огледалото: Макбет ме следваше плътно.

Дъф погледна крадешком директора на полицията Дънкан, за да провери дали разказът му среща добър прием. Видя мека, дружелюбна усмивка, ала се затрудни да я разтълкува. Дънкан още не бе коментирал в прав текст тазвечершната спецоперация, но самото му присъствие на това скромно празненство не означаваше ли одобрение? Навярно да — и все пак мълчанието на началника пораждаше несигурност у Дъф. По-уверен Дъф се чувстваше, когато гледаше бледия, риж началник на звено „Антикорупция“, комисар Ленокс, който се бе надвесил над масата и с привичния си ентусиазъм жадно поглъщаше всяка дума на Дъф. Големите зелени очи на Кейтнес, оглавяваща „Криминалистика“, също показваха, че вярва безрезервно на всичко, излязло от устата му.

Дъф върна бутилката в кофичката.

— В отсечката преди тунела с Макбет се изравнихме и подкарахме рамо до рамо. Светлините пред нас се уголемяваха все повече. Сякаш бегълците бяха намалили скоростта. Виждах рогата върху каската на Свено. После се случи нещо неочаквано.

Дънкан премести чашата си с шампанско до чашата с червено вино. Дъф се озадачи как да го изтълкува: знак за повишен интерес към разказа му или проява на нетърпение.

— Непосредствено след автобусната спирка два от моторите хванаха разклонението към Форз, а другите два продължиха напред към тунела. След секунди и ние щяхме да се озовем на същия кръстопът. Налагаше се да взема решение…

Дъф наблегна върху думата „решение“. Можеше, разбира се, да използва и друг израз, например „трябваше да избера“. Но „да избира“ може и най-големият некадърник, докато „решение“ предполага квалификация и инициативност, изисква характер и мисловен процес; „решение“ взема човек с качества на лидер. А именно от такъв човек се нуждаеше директорът на полицията сега, когато му предстоеше да определи шефа на новосформирания обединен отдел „Организирана престъпност“. Под шапката му минаваха „Наркотици“ и „Гангстерски групировки“ — сливане, дошло съвсем логично, защото в момента целия пазар на наркотици в града контролираха Хеката и „Норс Райдърс“, които погълнаха по-дребните банди. Въпросът беше кой ще оглави новия отдел — Дъф или Кодор, опитният досегашен началник на „Гангстерски групировки“, собственик на голяма, изцяло изплатена къща в западните части на града. За беда Кодор се ползваше с протекции в градската управа и спадаше към някогашните приближени на Кенет в Главното управление. Въпреки всеизвестната склонност на Дънкан да стига далеч само и само да се отърве от Кодор и подобните нему, и директорът на полицията бе принуден да се съобразява донякъде с кадруването на местните политици, за да не изгуби контрола над Главното управление. От цялата тази история обаче само един — Дъф или Кодор — щеше да излезе победител, а другият — да остане без отдел.

— Дадох знак на Макбет да завием към Форз.

— И защо? — полюбопитства Ленокс. — Нали другите двама са тръгнали да се прехвърлят през административната граница и следователно — да се откъснат от нашата юрисдикция?

— Да. Точно в това се състоеше дилемата. Свено е хитра лисица. Дали бе изпратил двама от хората си към Форз като примамки, та той да се измъкне през границата, защото разполагаме с улики единствено срещу него? Или се бе досетил как ще разсъждаваме и затова бе направил обратното?

— Наистина ли? — учуди се Ленокс.

— Какво наистина ли? — объркан, Дъф се опита да прикрие раздразнението си, задето Ленокс го прекъсва.

— Наистина ли имаме улики срещу Свено? Доколкото ми е известно, делото за клането в Сток отдавна е прекратено по давност.

— А двата обира в пощенски клонове в Първи район преди пет години? — нетърпеливо припомни Дъф. — Имаме отпечатъци от Свено.

— Само от него ли?

— Срещу другите от бандата нямаме и пукната улика. Тази вечер пак не успяхме да се сдобием с нищо, защото до един носеха каски. Докато завиваха към Форз, видяхме каската на…

— Какво е това клане в Сток? — поинтересува се Кейтнес.

Дъф простена.

— По онова време сигурно още не си била родена — поде дружелюбно Дънкан. — Всичко започна в Капитол непосредствено след края на войната. Полицията тръгна да арестува брата на Свено за дезертьорство, а глупакът взел, че извадил оръжие. Двамата полицаи, изпратени да го задържат, били прекарали войната в окопи и го направили на решето. Няколко месеца по-късно в Сток Свено отмъсти за смъртта на брат си. Нахлул в местния участък и съсякъл четирима полицаи, сред които и служителка в напреднала бременност. После му изгубихме следите и когато излезе от нелегалност, давността на престъплението вече беше изтекла. Моля, продължи, Дъф.

— Благодаря. И така, видяхме каската на Свено да завива към Форз и Стария мост. „Аха — помислих си, — значи той и приятелчето му не са усетили колко сме ги приближили.“ Настигнахме ги само след два-три километра. По-точно, когато все още ни делеше известно разстояние, Макбет стреля предупредително два пъти във въздуха и те спряха. Ние — също. Бяхме излезли от долината и вече не валеше. Имаше добра видимост, лунна светлина, помежду ни — петдесет-шейсет метра. Извадих калашника и им извиках да слязат от моторите, да направят пет крачки към нас и да коленичат върху асфалта с ръце на тила. Те се подчиниха, ние също слязохме от моторите и тръгнахме към тях.

Дъф затвори очи.

И те пак изплуваха пред него.

Коленичили върху асфалта.

Докато крачеше към тях, кожените дрехи проскърцваха. В горния край на зрителното му поле, от ръба на вдигнатия визьор висеше водна капка. Готова всеки момент да се отрони.

— Намирахме се на десетина-петнайсет метра от тях. Неочаквано Свено извади пистолет — описа положението Макбет. — Дъф реагира мигновено. Стреля. Улучи Свено три пъти в гърдите. Той издъхна, преди каската му да се удари в земята. Междувременно и другият бе извадил пищов и се целеше в Дъф, но за щастие не успя да дръпне спусъка.

— Еха! — възкликна Ангъс. — Гръмнал си го, нали?

Макбет се облегна.

— Заклах го.

Банко огледа изпитателно началника си.

— Брей! — прошепна Ситон от тъмното. — Излиза обаче, че Дъф е реагирал по-бързо от теб, когато Свено е извадил оръжие, нали? Ако не знаех, лично аз бих заложил на теб, Макбет.

— Е, щеше да сгрешиш — изгледа го Макбет. Какво целеше Ситон с тези провокации? — Точно както сгреши и Дъф — добави той и отпи от халбата.

— Сгреших — призна Дъф и даде знак на метр д’отела да им донесе още една бутилка шампанско. — Не когато стрелях, разбира се. Сгреших с решението да последваме мотористите, отклонили се към Форз.

Метр д’отелът се приближи към масата и шепнешком поднесе извинение, че след малко затварят. Всъщност, вече минавало полунощ и нямали право да поднасят спиртни напитки. Освен ако началникът на полицията лично не…

— Благодаря — прекъсна го Дънкан, ненадминат в изкуството да се усмихва закачливо и същевременно да повдига строго вежда, — но ще се придържаме към постановеното от закона.

Метр д’отелът се оттегли.

— И на най-добрия се случва да избере погрешна посока — отбеляза великодушно Дънкан. — Кога се усети, че си сбъркал? Когато му свалихте каската ли?

Дъф поклати глава.

— Непосредствено преди да я сваля. Коленичих до трупа и тогава забелязах, че моторът не е на Свено. Нямаше я емблематичната сабя. Тези типове не си разменят моторите.

— Но си разменят каските?

Дъф сви рамене.

— Трябваше да се досетя. Та нали двамата с Макбет току-що си бяхме послужили със същия трик, за да проникнем в клуба им. Свено е нахлузил чужда каска, а своята е дал на едно от двете момчета, свърнали към Форз. После момчетата са намалили нарочно, за да ги приближим и да видим как викингският шлем се насочва към Форз. Самият Свено е минал през тунела, прекосил е моста и се е измъкнал.

— Безспорно много хитър ход на Свено — призна Дънкан. — Явно обаче не си подбира хора със сходен на неговия интелект.

— Какво по-конкретно имате предвид? — попита Дъф и погледна коженото калъфче със сметката, която метр д’отелът постави пред него.

— Защо им е да вадят оръжие срещу полицаи, щом — както ти отбеляза — знаят, че разполагаме с улики само против Свено? Ако бяха позволили да ги арестуват, без да оказват съпротива, щяха да излязат на свобода само след няколко часа.

Дъф сви рамене.

— Изглежда, са ни взели не за полицаи, а за хора на Хеката. Изплашили са се, че ще им видим сметката.

— Или господин директорът е прав — обади се Ленокс. — Просто са си тъпички.

Дънкан си потърка брадичката.

— Колко членове на „Норс Райдърс“ успяхме да приберем на топло?

— Шестима — отвърна Дъф. — Пристигналата на място полиция заварила само най-тежко пострадалите.

— Не съм допускал, че банди от техния калибър изоставят ранените си на врага.

— Така им осигуряват по-бързо достъп до медицинска помощ. В момента са в болница. Утре очакваме да издействаме удължаване на задържането под стража. И ще започнем да ги разпитваме за Свено — независимо колко ги болят раните. Ще го открием, шефе.

— Хубаво. Четири тона и половина амфетамин… Множко е.

— Безспорно — усмихна се Дъф.

— Толкова много, че няма как да не се запитам защо не ме информира предварително за готвената акция.

— Заради времето — веднага изстреля Дъф. Беше претеглил плюсовете и минусите на всички възможни оправдания, защото очакваше неизбежния въпрос. — Получих сигнала и трябваше да действам незабавно. Като началник на отдела се наложи да преценя кое е по-важно: да спазя административната процедура или да рискувам да изпуснем четири тона и половина амфетамин, предназначени да попаднат в кръвообращението на младежите в нашия град.

Дъф вдигна очи към Дънкан, който бе спрял замислен поглед върху него. Показалецът на началника се движеше припряно по брадичката — наляво-надясно, надясно-наляво. Дънкан навлажни устни.

— Проля се и много кръв. Нанесени са тежки материални щети по моста. Рибата във фиорда вече сигурно е наркотично зависима. А Свено още е на свобода.

Дъф изруга наум. Защо този лицемерен, арогантен идиот не погледне по-глобално!

— Но пък шестима „ездачи“ са в ареста — продължи Дънкан. — Дори през следващите няколко седмици консумацията на риба да доведе до рязко повишаване на настроението ни, е за предпочитане, отколкото дрогата да се озове в организма на децата ни или… — Дънкан посегна към чашата с шампанско —… в склада ни за конфискувани стоки.

Ленокс и Кейтнес се разсмяха. Кражбите от склада отдавна не бяха тайна за никого.

— Е — Дънкан вдигна чашата. — Добра работа, Дъф.

Дъф премига. Сърцето му биеше бързо и леко.

— Благодаря — отвърна той и пресуши чашата с шампанско.

Дънкан придърпа коженото калъфче със сметката.

— Този път аз черпя — извади касовия бон, изпъна ръка и присви очи. — Само дето не виждам дали сметката е вярна.

— Че то има ли изобщо такъв случай — да е вярна? — пошегува се Ленокс и се усмихна сковано, защото никой не се засмя.

— Дайте на мен. — Кейтнес взе сметката и си сложи чифт бабешки очила с рогови рамки. Дъф знаеше, че очите на Кейтнес не се нуждаят от диоптри, но според нея очилата прибавяли няколко години към възрастта й и й придавали по-авторитетен вид.

Дънкан прояви голяма смелост, поверявайки криминалистиката на Кейтнес. Не че някой се съмняваше в професионалната й компетентност. Беше завършила Полицейската академия с най-висок успех и освен това бе посещавала курсове по химия и физика. Но беше по-млада от другите ръководители на отдели, беше необвързана и чисто и просто твърде привлекателна, та да не се прокрадне съмнение, че при решението на началника Дънкан не е надделял друг мотив. Пламъците от свещите искряха в засмените й влажни очи зад очилата, във влажните й сочни червени устни, във влажните й блестящобели зъби. Дъф затвори очи. Блестящият мокър асфалт… Шляпащ звук от въртящи се гуми. Плисък на кръв по пода, когато момчето издърпа кинжала от врата си. И сега сякаш някой стисна гърлото на Дъф. Той се задъха и ококори очи.

— Всичко наред ли е? — Ленокс вдигна гарафата и останалата вътре вода плисна в чашата на Дъф. — Пийни да се прочистиш от шампанското, че ще шофираш.

— И дума да не става — възрази Дънкан. — Не желая да арестуват моите герои за шофиране в нетрезво състояние или да загинат в пътна злополука. Шофьорът ми няма нищо против да си удължим пътя.

— Благодаря — кимна Дъф, — но Файф…

— … ми е кажи-речи по път — прекъсна го Дънкан. — А съпругата ти и двете ви прекрасни деца ще ми бъдат много благодарни.

— Извинете ме за момент. — Дъф избута стола си назад, стана и се отдалечи.

— Изключителен полицай — отбеляза Ленокс, докато гледаше как Дъф залита на път към тоалетната в дъното на заведението.

— Дъф ли? — попита Дънкан.

— И той, но аз говорех за Макбет. Резултатите му са впечатляващи, хората му го обичат. Вярно, работеше тук и по времето на Кенет, но ние от антикорупционното звено знаем, че Макбет е железен в принципите си. Жалко, защото не притежава формалната квалификация да поеме по-висок ръководен пост.

— Изискването за други квалификации освен завършена полицейска академия познава и изключения. Вземи Кенет например.

— Така е, но Макбет просто не е един от нас.

— Кои сме „ние“?

Ленокс се усмихна и вдигна чашата с шампанско.

— Подбрал си за шефове на отделите хора, които — независимо харесва ли ни, или не — се схващат като част от елита. Всички сме израснали в западните части на града или в Капитол, имаме образование, а фамилните ни имена се ползват с уважение. Докато Макбет е… как да се изразя… представител на широките маси, ако ме разбираш.

— Разбирам. Слушай, тази несигурна походка на Дъф малко ме притеснява. Ще отидеш ли…

За щастие в тоалетната нямаше никого.

Дъф си закопча ципа, застана до един умивалник, развъртя кранчето и си наплиска лицето. Чу как вратата зад него се отвори.

— Дънкан ме помоли да проверя как си — съобщи Ленокс.

— Мхм. Според теб той какво мисли?

— За кое?

Дъф откъсна салфетка и си подсуши лицето.

— За… цялата акция.

— Навярно същото като всички ни: свършил си чудесна работа.

Дъф кимна.

— Много ти се ще да оглавиш „Оргкрим“, а? — изсмя се късо Ленокс.

Докато сапунисваше ръцете си, Дъф срещна в огледалото погледа на началника на звено „Антикорупция“.

— Намекваш, че съм кариерист ли?

— В кариеризма няма нищо лошо — оправда се Ленокс. — Просто е забавно човек да те наблюдава как…

— Притежавам нужните качества, Ленокс. В такъв случай не е ли мой дълг към нашия град, към бъдещето на нашите деца да сторя всичко по силите си, за да поема „Оргкрим“? Какво, по-правилно ли е да отстъпя най-големия отдел в криминалната полиция на Кодор? И двамата отлично знаем, че за да се задържи толкова дълго на поста си при Кенет, той така или иначе си е изцапал ръцете с кръв.

— О, схванах — засмя се Ленокс. — Води те чувството за дълг, а не личната ти амбиция. Добре, Свети Дъф. Позволи ми да ти отворя вратата. — Ленокс се поклони ниско. — В такъв случай, предполагам, се отказваш доброволно от евентуално повишение на заплатата и от другите привилегии, които се полагат на началника на „Оргкрим“.

— Заплатата, честта и славата не ме интересуват — отвърна Дъф. — Но обществото възнаграждава онези, които допринасят за благоденствието му. Покажеш ли презрение към възнаграждението, значи показваш презрение към обществото. — Дъф огледа лицето си в огледалото.

По какво се познава дали човек лъже? Проличава ли си изобщо, ако лъжецът вярва искрено на собствените си твърдения? Колко време ще му отнеме на Дъф да си внуши, че версията за убийството на двамата младежи, която той и Макбет се наговориха да лансират пред останалите, е самата истина?

— Изми ли си най-после ръцете, Дъф? Дънкан иска вече да се прибира.

Навън ръмеше. Пред „Зидаря“ командосите се сбогуваха.

— Преданост и братство! — извика високо Макбет.

— Калени в огън, сплотени до последна капка кръв — отговориха му другите в нестроен хор.

Пръснаха се пеша в различни посоки. Макбет и Банко тръгнаха на запад. Минаха покрай уличен музикант, който повече виеше, отколкото пееше „Meet Me On The Corner“, и продължиха през изоставените, запустели фоайета и коридори на Централната гара. Странен топъл вятър се провря вътре и вдигна във въздуха отпадъци между дорийските колони — някога красиви, а днес, след дългогодишно замърсяване и занемаряване, готови всеки момент да рухнат.

— Ще ми разкажеш ли какво всъщност се случи? — попита Банко.

— По-добре ти ми разкажи пак за камиона и Кенет — настоя Макбет. — Падане от цели деветдесет метра! — Смехът му отекна под каменния свод.

— Стига, Макбет — усмихна се Банко. — Какво стана по пътя към Форз?

— Казаха ли докога ще бъде затворен мостът за ремонт?

— Тях може да излъжеш, но не и мен.

— Хванахме ги, Банко. Нужно ли е да знаеш повече?

— Ти ми кажи.

Банко размаха ръка, за да прогони смрадта от стълбището към тоалетните, където жена на неопределена възраст, превита надве и с увиснала пред лицето коса, се беше вкопчила в парапета.

— Не.

— Е, добре тогава.

Макбет спря — беше видял седнал до стената младеж с чашка за просия. Момчето надигна глава. Черна превръзка покриваше едното му око, а другото гледаше, премрежено от наркотично опиянение. Макбет пусна банкнота в чашката и сложи длан върху рамото на момчето.

— Как е? — попита тихо.

— Нали виждаш, Макбет.

— Можеш да се справиш — окуражи го полицаят. — Никога не го забравяй. Способен си да спреш.

— И откъде знаеш? — изфъфли едва разбираемо момчето.

— Повярвай ми, други вече са го правили. — Макбет се изправи и двамата с Банко продължиха пътя си.

— Бог да те благослови, Макбет! — извика треперливо след тях младежът.

Влязоха във фоайето в източното крило на гарата. Вътре цареше оглушителна тишина — като в църква. Наркоманите се бяха отдали на обичайните си занимания: седяха, лежаха, подпираха се по стените или на пейките, клатушкаха се в своеобразен бавен танц подобно на космонавти в атмосферата на чужда планета — планета с различна гравитация. Част от тях се взираха мнително в двамата полицаи, но повечето не им обърнаха никакво внимание. Сякаш притежаваха рентгеново зрение и вече бяха установили, че тези двамата няма да им продадат нищо ценно. Повечето хора тук бяха драстично изпосталели и в толкова окаян вид, че трудно можеше да се установи колко дълго са живели. Или колко им остава.

— И никога повече няма да се изкушиш да опиташ пак? — попита Банко.

— Никога.

— Повечето „чисти“ наркомани мечтаят за една последна доза.

— Не и аз. Да се махаме оттук.

Отправиха се към стълбището за левия изход и спряха под стряхата. Още валеше. Отстрани, върху боядисани в черно релси, на нисък фундамент стоеше нещо, което в мрака наподобяваше праисторическо чудовище: Бърта, сто и десет годишният първи локомотив в страната, символът на господстващата някога вяра в бъдещето. Широкото, величествено, леко полегато стълбище водеше към притъмнелия безлюден Работнически площад, където някога кипеше живот, имаше сергии и пътници сновяха напред-назад. Сега площадът се бе превърнал в призрачно място, където вятърът шепнеше и свистеше. В дъното на площада блещукаха светлините на монументална бетонна сграда, някога подслонявала Железопътното бюро, но западнала, след като закриха железницата. Впоследствие я купи частно лице и след мащабен ремонт се превърна в най-лъскавата и шикозна гледка, която градът предлагаше: казино „Инвернес“. Банко беше влизал там само веднъж и веднага разбра, че това място не е за него. Или, по-точно, той не принадлежи към тамошната клиентела. Банко се доближаваше по-скоро до профила на традиционния посетител на „Обелиска“, където гостите не бяха толкова изтупани, напитките не бяха толкова скъпи, а проститутките — не толкова красиви и дискретни колкото в „Инвернес“.

— Лека нощ, Банко.

— Лека нощ, Макбет. Спокойни сънища.

По тялото на приятеля му премина лека тръпка, после белите му зъби проблеснаха в мрака:

— Поздрави Флинс и му предай, че снощи баща му е извършил голям подвиг. Какво ли не бих дал да видя с очите си как Кенет пада от собствения си мост…

Банко чу тихия смях на Макбет, докато потъваше в мрака и дъжда над Работническия площад. Смехът му най-сетне заглъхна и Банко изпита безпокойство. Макбет не беше само приятел и колега, беше му като син, дете, което Банко обичаше почти колкото Флинс. Затова Банко изчака Макбет да се появи на светлото в дъното на площада. Видя го как спря пред входа, където висока жена с дълга огненочервена коса и в дълга червена рокля излезе и го прегърна, сякаш дух й бе известил за появата на нейния любим.

Лейди.

Навярно бе узнала какво се е случило по-рано тази вечер. Жена като Лейди положително имаше информатори, които да й доставят сведения за ставащото в подземните среди на този град. Иначе не би могла да се наложи като собственик на преуспяващо казино.

Двамата продължаваха да се прегръщат. Беше красива жена, а някога сигурно е била още по-красива. Никой не знаеше възрастта на Лейди, но беше ясно, че е на доста повече от трийсет и три, на колкото беше в момента Макбет. Може би приказката, че за истинската любов няма граници и възраст, беше вярна.

А може би не.

Възрастният полицай се обърна и тръгна на север.

Във Файф шофьорът на полицейския директор свърна по пътя, както му наредиха. Чакълът захрущя под гумите.

— Спри тук. Останалото ще го извървя пеш — каза Дъф.

Шофьорът удари спирачка. В настъпилата тишина чуха песента на щурците и шумоленето на листата на дърветата.

— Не искаш да ги събудиш. — Дънкан плъзна поглед към малката боядисана в бяло къща, окъпана от лунна светлина. — Съгласен съм. Най-скъпите ни хора трябва да спят спокойно, без да подозират каквото и да било, което би смутило почивката им. Хубаво местенце си имате.

— Благодаря. Съжалявам, задето ви удължих пътя.

— Понякога няма начин да минеш напряко, Дъф. При следващия сигнал от типа на този за „Норс Райдърс“ искам и ти да си удължиш пътя и непременно да минеш през мен. Разбрано?

— Тъй вярно.

Показалецът на Дънкан шареше наляво-надясно по брадичката.

— Наша грижа е да направим този град по-добро място за всички, Дъф. Но това значи всички загрижени да си сътрудничат и да мислят повече за общото благо и по-малко за своето.

— Разбира се. Само да ви уверя, че съм склонен да поема всякаква задача, стига тя да е в служба на гилдията и града, сър.

Дънкан се усмихна.

— В такъв случай ти дължа благодарност, Дъф. Само още нещо…

— Да?

— По думите ти четиринайсетимата „ездачи“, сред които и Свено, са били повече, отколкото си очаквал да се появят, за да приберат пратката. Би било по-дискретно да изпратят двама-трима от своите хора да откарат камиона, без да вдигат толкова шум.

— Точно така.

— А хрумвала ли ти е възможността Свено да е бил предупреден? Хората му да са подозирали за готвената от вас засада? Опасенията ти от изтичане на информация навярно не са безпочвени. Лека нощ, Дъф.

— Лека нощ.

Дъф се спусна към къщата и вдъхна миризмата на пръст и трева, попила вече в сутрешната роса. Беше му минало през ума, а сега Дънкан го изрече на глас. Теч на информация. Предател отвътре. Той, Дъф, ще открие къртицата. И то още утре.

Макбет лежеше по гръб със затворени очи. Зад гърба си чуваше равномерното й дишане, а басовите честоти от музиката в казиното бумтяха в синхрон с глухите удари на сърцето му. Игралният дом работеше цяла нощ, ала вече беше късно дори за най-изгладнелите за хазарт и най-зажаднелите за алкохол. Гостите, отседнали в хотела, се прибираха по стаите си. Някои сами, други с половинката си. Трети с платена компания. Лейди не се бъркаше в тези неща, стига жените, предлагащи услуги в казино „Инвернес“, да следват неписаните й правила: да са неизменно дискретни, винаги със спретнат външен вид, трезви, да не са преносителки на венерически болести и винаги, ама абсолютни винаги да са красиви.

Веднъж, малко след като се бяха събрали, Лейди го попита защо не се заглежда по тези жени. Той се усмихна и отговори, че пред очите му е само тя. Едва по-късно тя се убеди, че той говори съвсем сериозно — и съвсем буквално. И без да я открие с поглед, той я виждаше. Чертите й се бяха отпечатали върху ретината му като с огнено клеймо. Нужно беше само да затвори очи и тя се появяваше пред него — където и да се намираше той. Преди Лейди в живота му нямаше друга. Че се бяха появявали жени да ускорят пулса му и женски сърца, които той да разтупти — появявали се бяха. Една успя дори да остави белези в сърцето му. Ала с мимолетните си увлечения той не бе влизал в сексуален контакт. Когато узна това, Лейди попита с усмивка дали съдбата й е поднесла истински девственик. Тогава той й сподели историята си — история, дотогава известна само на двама души в целия свят. И тя на свой ред му разказа своята.

Копринените чаршафи в луксозния хотелски апартамент притискаха с тежестта и цената си голото му тяло подобно на треска. Хем го сгорещяваха, хем го охлаждаха. По дишането й разбра, че се е събудила.

— Какво има? — прошепна сънливо тя.

— Нищо. Просто не мога да заспя.

Тя се сгуши в него, а ръката й започна да гали гърдите и раменете му. Понякога — като сега — дишаха в ритъм. Сякаш представляваха един организъм, както сиамските близнаци имат общи бели дробове. Така се чувстваха онзи път, когато довериха тайните си един на друг и той разбра, че оттук нататък няма да е сам.

Дланта й се плъзна по рамото му, надолу по ръката, по татуировките, по лакътя. Милваше белезите. И за тях й беше разказал. И за Лориъл. Макбет и Лейди нямаха никакви тайни един от друг. Тайни — не, но той я бе помолил да му спести някои неприятни подробности. Тя го обичаше — за него само това имаше значение. Само това го интересуваше от нейната биография.

Макбет се обърна по гръб. Дланта й милваше корема му. Спря, зачака. Тя беше кралицата. И нейният предан поданик послушно се изправи и изду чаршафа.

Дъф се сгуши в леглото до съпругата си. Заслуша се в равномерното й дишане и усети топлината на гърба й. И споменът за снощните събития — както и нощта — започнаха да избледняват. Близостта на жена му открай време му действаше така. Запозна се с нея като студент. Тя бе израснала в заможно семейство от западните квартали и макар в началото родителите й да бяха резервирани, постепенно приеха трудолюбивия, амбициозен млад мъж. Тъстът сметна, че Дъф е от достатъчно представително семейство. Останалото си дойде едно по едно: брак, деца, къща във Файф, където малките да растат, без да дишат отровния градски въздух; кариера, делници. Нескончаеми делници, дълго работно време, дългоочаквано повишение. А времето летеше. Какво да се прави. Тя беше добра жена и съпруга, не ще и дума. Умна, грижовна, предана. А той? Нима той не беше добър съпруг? Осигуряваше финансово семейството, пестеше за образованието на децата, купи къща, ремонтира старата сауна до езерото. Нито жена му, нито баща й имаха от какво да се оплачат. Но Дъф си беше такъв, какъвто си беше. Не можеше да се промени. Каквото и да се говори обаче за дома и семейството, едно е сигурно: носи ти спокойствие. Семейството си има собствено темпо, собствен дневен ред и не се вълнува какво се случва извън него. Понякога Дъф имаше нужда от това откъсване от заобикалящата го реалност.

— Прибираш се… — промърмори тя.

— При теб и децата.

— … посред нощ — довърши тя.

Той се изтегна и се заслуша в тишината помежду им. Опита се да долови какви вибрации излъчва съпругата му. Нежно докосна рамото й, притисна върховете на пръстите си към изморените мускули; там, където знаеше, че ще й достави удоволствие.

Затвори очи.

И всичко пак се върна пред него.

Дъждовната капка, увиснала от ръба на визьора. Коленичилият пред него мъж, застинал неподвижно. Каската с рогата. Дъф искаше да му каже нещо, ала не успя. Вдигна пушката към рамото си. Не можеше ли поне да се размърда? Капката ей сега ще се отрони.

— Дъф — обади се Макбет зад гърба му. — Дъф, недей…

Капката се откъсна и полетя.

Дъф дръпна спусъка. Пак. И пак.

Три изстрела.

Коленичилият отпред се килна и рухна настрани.

Последва оглушителна тишина. Дъф приклекна до мъртвия и свали каската му. Видя, че това не е Свено, и сякаш го поляха с кофа леденостудена вода. Очите на младежа бяха затворени, изглеждаше кротко заспал.

Дъф се извърна, хвърли поглед към Макбет. Усети как очите му се наливат със сълзи. Не можеше да отрони и дума, само поклати глава. В отговор Макбет кимна и свали каската на другия. И той младеж. Дъф усети как нещо се надига към гърлото му и го запушва. Зарови лицето си в шепи. През риданията си чу молбите на момчето да отекват над безлюдната местност като крясъци на чайки.

— Не ме убивайте! Нищо не съм видял, на никого няма да кажа! Умолявам ви! И бездруго никой съдия няма да ми повярва! Ще си…

Нещо преряза гласа. Дъф чу плисък върху асфалта, после сподавено гърголене. Накрая всичко утихна.

Обърна се. Чак сега забеляза, че момчето е било облечено в бяло. Платът попиваше кръвта, бликаща от процеп във врата му.

Макбет стоеше зад момчето с кинжал в ръка. Гърдите му се повдигаха бурно.

— Готово — дрезгаво изговори той и се покашля. — Вече сме квит, Дъф.

Дъф притисна върховете на пръстите си там, където знаеше, че ще боли.

С другата си ръка запуши устата на мъжа, за да заглуши виковете и да го прикове към болничното легло. Мъжът отчаяно дърпаше белезниците, с които бе захванат към рамката на леглото. На дневната светлина, нахлуваща през прозореца, Дъф ясно виждаше паяжината от фини капиляри около разширените, почернели от шок зеници в оцъклените очи под татуировката „Норс Райдър до гроб“ на челото. Видя и как неговите два пръста се обагрят в червено, когато бръкна под превръзката, а после със сочен звук потънаха в раната на рамото.

„…всякаква задача, стига тя да е в служба на гилдията и града“ — помисли си Дъф.

И повтори въпроса:

— Кой е ухото ви в полицията?

Извади пръстите си от раната. Мъжът престана да вика. Дъф отмести длан от устата му. Мъжът мълчеше.

С един замах Дъф отпори превръзката и бръкна с пет пръста в раната.

Знаеше, че ще получи необходимия му отговор. Беше само въпрос на време. Всеки човек си има пределен праг на търпимост. Щом този праг бъде надхвърлен, човек не издържа, нарушава всяка татуирана клетва и прави всичко, абсолютно всичко, дори онова, което никога не е допускал. Защото вечната преданост е нечовешка, а предателството — човешко.

Четвърта глава

Изминаха двайсет минути.

Двайсет минути, откакто Дъф влезе в болницата и бръкна в раненото рамо на мъжа с татуировката на челото, до момента, когато, крайно озадачен, излезе оттам с достатъчно подробна информация кой, къде и кога е предавал вътрешна информация на престъпната групировка на Свено. Въпросният човек можеше да опровергае обвиненията единствено ако наистина е невинен. А Дъф беше крайно озадачен, защото, макар самото откритие, че в редиците им има къртица, само по себе си да беше лошо, коя е самоличността на тази къртица беше новина, твърде хубава, за да е истина.

Трийсет минути.

Трийсет минути от мига, когато се качи в колата, до произнасянето на името на предателя. Дъф потегли под дъжда — прикапваше ту по-слабо, ту по-силно и му заприлича на старческа струя урина, — паркира пред Главното управление, получи одобрително кимване от секретарката на директора Дънкан, влезе в кабинета му, седна и изрече една-единствена дума:

— Кодор.

Началникът се надвеси над бюрото и го попита дали е сигурен; все пак говореха за шефа на „Гангстерски групировки“. После се облегна назад, прокара длан през лицето си и за пръв път Дъф го чу да ругае.

Четирийсет минути.

За четирийсет минути Дънкан проведе няколко телефонни разговора, установи, че днес Кодор си е взел почивен ден, набра Макбет, нареди му да извърши ареста и осмина от Спецотряда обградиха къщата на Кодор, разположена толкова на запад, че там продължаваха да извозват сметта и да прибират бездомниците. Къщата се издигаше върху просторен парцел с изглед към езерото и се намираше в съседство с имота на кмета Туртел. Спецотрядът паркира на две преки оттам и командосите дебнешком приближиха обекта — по двама от север, юг, изток и запад.

Макбет и Банко седяха на тротоара с гръб към високия зид от южната страна, до портата. Подобно на повечето си съседи, Кодор бе налепил начупени парчета стъкло върху зида, но бойците на Спецотряда разполагаха със специални подложки, за да се прехвърлят през такива бодливи дувари. Операцията следваше обичайната процедура, екипите трябваше да съобщят по подвижната радиостанция, когато заемат предварително определените позиции. Макбет видя как на отсрещния тротоар шест-седемгодишно момче хвърля топка към гаражна врата. Момчето спря, зяпна и се вторачи в тях. Макбет постави показалец пред устните си и хлапето кимна като в сомнамбулен унес. Същото изражение имаше и облеченият в бяло, коленичил върху асфалта младеж от миналата вечер, помисли си Макбет.

— Събуди се — прошепна в ухото му Банко.

— Какво има?

— Всички екипи са в готовност.

Макбет си пое дълбоко дъх няколко пъти. Трябваше да се абстрахира от всичко, да се потопи в Специалното състояние. Натисна бутона за разговор:

— До всички, петдесет секунди до началото. Север, обади се. Край.

— Всичко е спокойно — обади се Ангъс с напевната елейна интонация на пастор. — Вътре няма движение. Край.

— Запад, обади се. Край.

— Всичко е спокойно — докладва Ситон с беззвучен равен глас. Присъедини се към Спецотряда заради отсъствието на Улафсон. — Момент, завесата в дневната помръдна. Край.

— Прието — отговори Макбет. Не се налагаше да разсъждава, защото всички възможни сценарии при акциите бяха многократно проигравани и обмислени и той действаше автоматично: — Вероятно сме разкрити, момчета. Влизаме незабавно. Три, две, едно… начало!

И то се появи. Специалното състояние. Представляваше стая, където влизаш, затваряш вратата зад гърба си и вече не съществува нищо друго освен Мисията, ти и партньорите ти. Изправиха се. Банко метна постелката върху зида, а Макбет видя как момчето отсреща им махна с ръка бавно, подобно на робот.

За секунди се прехвърлиха през зида и прекосиха тичешком градината. Макбет имаше чувството, че сетивата му са придобили изключителна острота. Чу как изпука клон, брулен от вятъра, как врана литна от покрива на съседната къща, долови миризмата на изгнила ябълка в тревата. Той и Банко хукнаха по стълбите. Банко строши с приклад прозореца до вратата, промуши ръка през отвора и завъртя ключа, пъхнат от вътрешната страна. Влизайки, чуха как и другаде в къщата звънти счупено стъкло. Осмина срещу един. В отговор на въпроса на Макбет наистина ли се очаква Кодор да окаже съпротива, Дънкан обясни, че причината да настоява за зрелищен арест не е тази.

— Искам да изпратя послание към обществеността, Макбет: не сме по-снизходителни към нашите хора. Тъкмо обратното. Чупете прозорци, избивайте врати с ритници, вдигнете шум и изведете Кодор с белезници през главния вход, та всички да видят и после да разказват.

Макбет влезе пръв. Притискаше автомата към рамото си, а с поглед обхождаше коридора. Прилепи гръб към стената до входната врата. След ярката слънчева светлина отпреди малко очите му постепенно привикнаха към мрака. Явно всички завеси в къщата бяха спуснати. Банко влезе и продължи към дневната.

Атаката съвпадна с отделянето на Макбет от стената, за да го последва.

Нападателят изскочи от тъмното тясно стълбище безшумно и с бързината на мълния, блъсна Макбет в гърдите и го повали.

Макбет усети горещ дъх да лъха шията му, но успя да провре цевта на автомата между гърлото си и хищника и да цапардоса муцуната настрани така, че едрите зъби да се впият в рамото му, а не в гръкляна. Кучето разкъса плътта му. Макбет изкрещя от болка. Опита се да го удари пак, ала свободната му ръка се беше оплела в ремъка на автомата.

— Банко!

Нямаха информация Кодор да гледа куче. Винаги преди такива акции разузнаваха най-щателно има ли домашни любимци. Това обаче определено беше куче, и то адски мощно. Макбет усещаше как то избутва цевта на автомата. Стремеше се да захапе гърлото му. Още малко и ще впие зъби в сънната му артерия.

— Бан…

Кучето неочаквано се вцепени. Макбет извъртя глава и се вгледа право в изцъклените очи на звяра. Тялото му се отпусна и рухна върху Макбет. Той го отстрани от себе си и вдигна очи.

Над него стоеше Ситон. Протегна му ръка.

— Благодаря. — Макбет се изправи без чужда помощ. — Къде е Банко?

— Вътре с Кодор. — Ситон посочи дневната.

Макбет отиде до вратата. Бяха дръпнали настрани завесите и под ярката насрещна светлина от прозореца Макбет видя само силуета на Банко, вдигнал глава към тавана. Над него висеше ангел със слънчев ореол и глава, преклонена като в молитва за опрощение.

Измина един час.

Един час, откакто Макбет даде начало на операцията, до момента, когато Дънкан свика всички началници на отдели и звена в голямата заседателна зала на Главното управление.

Дънкан стоеше зад катедрата и преглеждаше куп листове. Както знаеше Дъф, началникът си бе записал какво и как да го каже, но в хода на речта си щеше да зареже бележките си и да предпочете да импровизира. Не защото директор Дънкан беше човек, податлив на спонтанни хрумвания — в никакъв случай. Просто се бе убедил, че има дар слово, защото у него разумът и чувствата съжителстваха в пълно равновесие. Рационалното и емоционалното формираха единство. „Дънкан е човек, който е наясно със себе си; затова умее да разбира и другите“ — мислеше си Дъф. Лидер с качества да увлича последователи. Ето такъв мъж искаше да бъде Дъф.

— Вече всички сте чули какво се случи — поде Дънкан сериозно и тихо и въпреки това в помещението гласът му се разнесе мощно, все едно извика. — И въпреки това държах да ви информирам лично преди пресконференцията следобед. Срещу един от служителите ни, ползващ се с най-голямо доверие, комисар Кодор, възникна сериозно подозрение в корупция. По всичко, уви, изглежда, че подозренията са напълно основателни. Мълвата му приписва връзки с бандата „Норс Райдърс“, срещу която вчера проведохме успешна операция. С оглед на съществуващия риск Кодор да се опита да унищожи доказателства или да избяга, днес сутринта в десет часа издадох заповед за незабавното му задържане.

Дъф се надяваше да споменат името му, но същевременно прояви разбиране към предпочитанието на Дънкан да запази подробностите в тайна. Защото, започнеш ли работа в полицията, бързо се научаваш, че казаната дума е хвърлен камък — няма връщане назад. Дъф здравата се сепна, когато Дънкан вдигна глава и каза:

— Старши инспектор Макбет, ще бъдете ли така любезен да дойдете тук и да направите кратка рекапитулация на ареста?

Дъф се обърна и видя как колегата му минава между столовете към подиума. И Макбет изглеждаше изненадан. Защото в такива случаи началникът на полицията обикновено не предоставяше думата на друг, а лично съобщаваше нужното — кратко и сбито — и после закриваше оперативката, та всички да се върнат към задълженията си и да подновят усилията в името на града.

Зад катедрата Макбет видимо не се чувстваше в свои води. Все още носеше черната униформа на Спецотряда, но под спуснатия цип се виждаше бяла превръзка над дясното му рамо.

— Та значи… — подхвана той.

Недотам елегантна встъпителна фраза, но пък и никой не очакваше шефът на Спецотряда да е словесен факир. Макбет си погледна часовника, все едно му предстоеше важна среща. Всички в залата обаче знаеха причината: рефлекс на обзет от колебание полицай, помолен да докладва. Поглежда си часовника, сякаш циферблатът ще освежи паметта му, извиквайки в нея почасовата хронология на събитията.

— В десет и петдесет и четири — Макбет се покашля два пъти — Спецотрядът нахлу в дома на комисар Кодор. Заварихме вратата на терасата открехната, но нямаше следи от взлом или някой да е влизал преди нас. Като изключим едно куче. Нищо не показва друг освен Кодор да е извършил деянието… — Едва сега Макбет отмести очи от часовника и погледна присъстващите. — Един стол лежеше съборен чак до вратата към терасата. Без да изпреварвам окончателното заключение на групата за оглед, ще изкажа предположението, че след като Кодор си е надянал въжето, не просто е отместил крак от стола, а се е оттласнал със засилване и при люлеенето тялото му е блъснало стола и го е прекатурило. Това предположение се потвърждава и от разпръснатите по пода екскременти на мъртвия. Тялото беше изстинало, всичко говореше в полза на версията за самоубийство. Колега от огледната група дори попита защо не прескочим задължителната процедура и не срежем въжето, за да смъкнем тялото, защото все пак Кодор цял живот е работил като полицай. Не му позволих…

Дъф забеляза преднамерената пауза на Макбет. Сякаш за да даде възможност на присъстващите да се вслушат в мълчанието си. Дъф също си служеше с този похват, впрочем запазена марка на Дънкан. Дъф обаче не допускаше, че и прагматикът Макбет го ползва в репертоара си. Изглежда обаче не го беше усвоил до съвършенство, защото отново си погледна ръчния часовник:

— Това стана в десет и петдесет и девет.

Макбет вдигна глава и придърпа ръкава на якето си над часовника — своеобразен знак, че е приключил.

— И Кодор още виси на въжето. Не от следствени съображения, а защото беше корумпиран полицай.

На фона на възцарилата се в залата тишина Дъф чуваше как дъждът барабани по прозореца високо на стената. Макбет се обърна към Дънкан и му кимна; слезе от подиума и се върна на мястото си.

Дънкан го изчака да седне и чак тогава заговори:

— Благодаря ти, Макбет. Последните ти думи няма да бъдат оповестени на пресконференцията, но ми се струват подходящ завършек на тази оперативка. Не забравяйте, че порицаването на злото и слабото у човека могат да се разглеждат и като оптимистична възхвала на доброто и силното. А сега се връщайте на работа, колеги.

Младата медицинска сестра стоеше до вратата и гледаше съблечения до кръста пациент. Беше отметнал дългата си тъмна коса назад, а лекарят размотаваше окървавената превръзка около лявото му рамо. За пациента сестрата знаеше само, че е полицай. Сега разбра и очевидното: че е мускулест.

— Раната е сериозна — констатира лекарят. — Доста ще има за шиене. Ще поставим и инжекция против тетанус — задължителна процедура при ухапване от куче. Но преди това ще сложим упойка. Мария, подай ми…

— Няма нужда — пациентът се втренчи в стената.

— Моля?

— Не слагайте упойка.

Настъпи мълчание.

— Да ви шия без упойка?

— Да.

Лекарят понечи да обясни нещо за болката, но забеляза белезите по ръцете на пациента. Стари белези. След като се премести в града, лекарят доста често се натъкваше на подобна гледка.

— Добре — кимна той. — Без упойка.

Дъф се облегна на служебния стол и притисна телефонната слушалка към ухото си.

— Аз съм, скъпа. Какво правите?

— Емили отиде на басейн с приятелки. Юън го боли зъб и ще го водя на зъболекар.

— Добре. Днес ще работя до късно.

— Защо?

— Май ще се наложи да нощувам в града.

— Защо? — повтори тя.

В гласа й не звучеше нито раздразнение, нито разочарование. Просто информацията й трябваше, за да обясни на децата причината за отсъствието му. А не защото тя се нуждаеше от Дъф. Не защото…

— След малко ще го съобщят по новините. Кодор се самоуби.

— Ужас. Кой е Кодор?

— Не знаеш ли?

— Не.

— Шефът на „Гангстерски групировки“. Беше много силен кандидат да оглави „Оргкрим“.

Мълчание.

Тя никога не се бе вълнувала особено от работата му. Нейният свят се изчерпваше с Файф, с децата и — поне преди, когато той прекарваше повече време у дома — със съпруга й. Това го устройваше. В смисъл, спестяваше му необходимостта да въвлича семейството си в разни страхотии. Но, от друга страна, щом жена му не споделяше неговите амбиции, значи невинаги проявяваше разбиране към времето и жертвите, които изисква неговата работа. Не я беше грижа от какво се нуждае той, дявол да го вземе.

— Шефът на „Оргкрим“ ще бъде третият по власт човек в Управлението след Дънкан и заместника му Малком. Трусът е сериозен и се налага да бъда на разположение през следващите няколко дни.

— Само гледай да си тук за Малкия рожден ден.

Малкия рожден ден. Да му се не види! Имаха такава традиция. В деня преди празненството за рождения ден на децата четиримата прекарваха вечерта заедно, хапваха зеленчукова супа и отваряха подаръците от мама и татко. Наистина ли бе забравил рождения ден на Юън? Покрай всички събития през последните дни датата навярно бе изскочила от ума му, но въпреки всичко той се сети да купи подарък на сина си. Юън сам си го поиска, след като веднъж Дъф му обясни как действат информаторите към „Наркотици“: понякога се дегизират, за да не ги разпознаят. И сега в чекмеджето пред Дъф лежеше красиво опакован подарък: изкуствена брада, лепило, очила и зелена вълнена шапка — всичко в голям размер, за да убеди Юън, че татко и неговите хора от „Наркотици“ използват съвсем същия комплект.

Върху стационарния му телефон светна лампичка. Обаждане по вътрешна линия. Досещаше се кой е.

— Секунда, скъпа.

Натисна бутона под лампичката.

— Да, моля?

— Дъф? Дънкан съм. Става дума за днешната пресконференция.

— Да?

— Ще ми се да покажа, че случилото се не ни е парализирало и вече гледаме напред. Затова ще обявя името на временно изпълняващия длъжността началник на „Оргкрим“.

— Още… днес ли?

— Мислех да го оставя за началото на следващия месец, но понеже „Гангстерски групировки“ останаха без шеф, налага се да назнача човека веднага. Ще се качиш ли в кабинета ми?

— Разбира се.

Връзката прекъсна. Дъф се взираше в угасналата лампичка. Директорът на полицията никога не звънеше лично. Обикновено неговите секретарки съобщаваха на служителите да се явят в кабинета му. Временно изпълняващ длъжността. А впоследствие, след като приключат формалностите — срок за подаване на документи, обсъждане на кандидатурите в Съвета по назначенията и така нататък — ще поеме длъжността за постоянно. Чак сега Дъф забеляза другата светеща лампичка върху телефона. Съвсем беше забравил, че остави съпругата си да чака на линията.

— Ново двайсет, скъпа, трябва да затварям.

— Дано не е пак нещо лошо.

— Не е — засмя се Дъф. — Не е лошо. В никакъв случай. Скъпа, пусни си следобедните новини да чуеш името на новия шеф на „Оргкрим“.

— Охо?

— Целувка по врата.

С тази фраза не се бяха разделяли от години. Дъф затвори и хукна нагоре по стълбите към последния етаж. Просто не го свърташе да върви с нормален ход. Нагоре, нагоре, все по-високо и по-високо.

Секретарката го покани да влезе.

— Очакват те — усмихна се тя.

Тя никога не се усмихваше.

До овалната дъбова маса в обширния, но много пестеливо обзаведен кабинет на началника седяха четирима души — без Дънкан. Преждевременно побелелият и вече сложил за постоянно очила заместник на Дънкан Малком беше завършил философия и икономика в университета в Капитол, говореше много изискано и мнозина го смятаха за бяла врана в Управлението. С Дънкан го свързваше стара дружба. В мотивите за назначението му Дънкан подчерта нуждата на ръководството от широката компетентност на Малком. Злите езици обаче твърдяха друго: не ръководството, а Дънкан се нуждае от безрезервната подкрепа на Малком при срещи на високо равнище. До Малком, приведен напред, седеше бледият като албинос Ленокс — енергичен както винаги. Неговото антикорупционно звено се сформира по време на преструктурирането, проведено от Дънкан. Въпросът дали представката „анти“ да присъства в името породи кратка дискусия. Противниците дадоха пример с имената на други отдели — „Наркотици“, а не „Антинаркотици“, „Убийства“, а не „Антиубийства“ и прочее. Всъщност причината да нарекат звеното така беше, че по времето на Кенет отдел „Корупция“ си бе спечелил сред хората името „отдел „Корумпирани“.

От другата страна на Дънкан седеше секретарка, която водеше протокол на срещата, а до нея — полицай Кейтнес.

Понеже Дънкан не позволяваше да се пуши в кабинета му, на масата нямаше пепелници с угарки, които да подскажат на Дъф приблизително колко време присъстващите са прекарали там. Той обаче забеляза петна от кафе по бележниците на колегите си и почти празните им чаши. А ведрото, непринудено, почти лежерно настроение в кабинета подсказваше, че вече са стигнали до консенсус.

— Благодаря, задето се отзова толкова бързо, Дъф. — Дънкан му посочи последния свободен стол. — Ще карам по същество. Както вече казах, ще избързаме със сливането на твоите „Наркотици“ и „Гангстерски групировки“ в едно звено — „Оргкрим“. За пръв път изпадаме в такава критична ситуация, откакто заех този стол…

Дъф погледна пръста на Дънкан. Сочеше бюрото. Празният стол на началника беше голям, с висока облегалка, но не изглеждаше особено удобен. Прекалено твърд, без мека тапицерия. Стол тъкмо по вкуса на Дъф.

— … и смятам, че е време да покажа управленски замах. Ще бъде важен сигнал за обществото.

— Звучи ми разумно — кимна Дъф.

И на мига съжали за неуместната си реплика. Крайно самонадеяно от негова страна да дава оценка за поведенческата стратегия на началството.

— Тоест, щом вие смятате така, значи е най-правилно.

Около масата се възцари тишина. Дали пък, с опита да замаже гафа си, Дъф не прекали в усърдието си да покаже колко безрезервно приема шефското мнение?

— Началникът на „Оргкрим“ трябва да е човек, почтен до мозъка на костите — продължи Дънкан.

— Разбира се — потвърди Дъф.

— Не само защото е изключено да си позволим още корупционни скандали от рода на този с Кодор, а и защото ни е нужен човек, способен да хване едрата риба. Не говоря за Свено, а за Хеката.

Хеката. Тишината, последвала споменаването на това име, говореше достатъчно добре сама по себе си.

Дъф се поизправи на стола. Задачата действително беше тежка. Но постът изискваше да обезглавиш дракона. И това беше великолепно. Защото от днес нататък започваше животът му като съвсем различен, по-добър човек.

— Ти ръководеше успешната операция срещу „Норс Райдърс“ — обърна се към него Дънкан.

— Не бях сам, сър — напомни Дъф.

Струва си да проявиш скромност — особено в ситуации, когато е излишна. Защото именно в такива случаи е безопасно да си го позволиш.

— Така е — кимна Дънкан. — Макбет ви се притече на помощ. И ви е ударил голямо рамо, доколкото разбрах. Какво е най-общото ти впечатление от него?

— В какъв смисъл, сър?

— Били сте съвипускници в Полицейската академия. Макбет е отличен лидер на Спецотряда и бойците го боготворят. Спецотрядът обаче е звено, натоварено с по-особени задачи. Затова се допитвам до теб. Ти познаваш Макбет. Според теб подходящ ли е за такъв пост?

Наложи се Дъф да преглътне два пъти, докато успее да извлече звук от гласните си струни:

— Питате дали Макбет е подходящ да оглави „Оргкрим“ ли, сър?

— Да.

Дъф имаше нужда от няколко секунди, за да се окопити. Сложи длан пред устата си, смръщи вежди и чело с надежда да си придаде дълбоко замислен, а не дълбоко разочарован вид.

— Е, Дъф, какво казваш?

— Макбет безспорно е добър лидер на спецбойците. Но да ръководиш хора, които нахълтват в сгради, стрелят по бандити и спасяват заложници не е същото като да оглавяваш „Оргкрим“. Работата там изисква малко по-различна квалификация.

— По този въпрос сме на едно мнение — кимна Дънкан. — Работата в „Оргкрим“ изисква малко по-различна, но не и коренно различна квалификация. Лидерството си е лидерство; който го може, го може. Какво ще кажеш за личните му качества? Благонадежден ли е?

Дъф прищипа горната си устна между палеца и показалеца. Макбет. Проклетият Макбет! Какво да отговори? Това повишение по право се полага на него, на Дъф, а не на някакъв хвърлян на ножове! На него мястото му е в цирка, не в полицията! Дъф прикова поглед в картината на стената зад бюрото. Маршируващи усмихнати хора. Според Дънкан изображението внушавало вяра в бъдещето, усещане за сплотеност, за солидарност. Пред вътрешния взор на Дъф отново изплува онзи епизод: шосето, Макбет, той, двете мъртви момчета. И дъждът отмива кръвта.

— Да — отговори Дъф. — Макбет е надежден. Но той е главно занаятчия, както стана ясно и от изложението му от трибуната по-рано днес.

— И с това съм съгласен — каза Дънкан. — Извиках го да се качи именно за да проверя как ще се справи. Всички ние около тази маса смятаме, че Макбет ни даде великолепен пример за уважението на практика към наложилите се стандарти за устен доклад, но демонстрира и способността на истинския лидер да въодушевява и вдъхновява. „И Кодор още виси на въжето. Не от следствени съображения, а защото беше корумпиран полицай.“

Сполучливата имитация на Дънкан предизвика сподавен смях около масата.

— Ако Макбет действително притежава толкова качества, човек неминуемо се пита… — Дъф чу предупреждението на вътрешния си глас да спре дотук, но продължи: — … защо за толкова години стаж не се е издигнал повече?

— Имаш право — съгласи се Ленокс. — Но това всъщност се явява един от най-силните аргументи в полза на Макбет — засмя се някак неуместно и пискливо. — По времето на предишния директор на полицията никой от тук присъстващите не е заемал висок пост. Защото всички ние, точно както Макбет, не участвахме в играта. Отказвахме да прибираме рушвети. Според мои сигурни източници именно неподкупността на Макбет е спъвала кариерата му.

— Явно вече сте намерили обяснение по въпроса — сухо отбеляза Дъф. — И, сигурен съм, взели сте предвид и интимната връзка на Макбет със собственичката на казиното.

Малком хвърли бърз поглед към Дънкан. В отговор получи кимване и взе думата:

— В момента „Икономическа полиция“ е погнала фирми от развлекателния бранш, над които предишната администрация е разпъвала чадър. По време на акция преди няколко дни са извършили щателна проверка на казино „Инвернес“. Заключението им е категорично: „Инвернес“ е образцов игрален дом по отношение на счетоводство, данъци и работна среда. Подобно нещо в този бранш е рядкост. В момента „Икономическа полиция“ проверяват дали „Обелиска“ играе чисто — усмихна се накриво Малком. — Там историята е съвсем различна. Очаквайте продължение, както се казва. Но колкото до Лейди и нейния игрален дом, не са установени никакви нарушения.

— Макбет е от източната част на града и следователно аутсайдер — продължи Дънкан. — А ние, седналите около тази маса, минаваме за част от елита. Знае се, че заедно сме се борили срещу Кенет, че олицетворяваме искането за промяна на морала в гилдията, но също и че сме получили скъпо образование и идваме от привилегировани, заможни семейства. Затова смятам, че с назначението на Макбет ще изпратим добър сигнал към обществото: в полицията, в нашата полиция, всеки, без оглед на произход и връзки, може да стигне до върха — стига да работи здраво и почтено. И почтено, подчертавам.

— Определено ще изпратим добър сигнал — потвърди Малком. — Особено ако преди да обявим назначението, подхвърлим на пресата информация за заслугата на Макбет в успешната акция срещу „Норс Райдърс“.

— Добре сте го намислили, сър — обади се и Ленокс.

— Чудесно. — Дънкан плесна с ръце. — Нещо да добавиш, Дъф?

„Не виждате ли белезите по ръцете му?“

— Дъф?

„Не виждате ли белезите по ръцете му?“

— Всичко наред ли е, Дъф?

— Да, сър. Нямам какво да добавя. Убеден съм, че Макбет е сполучлив избор.

— Чудесно. В такъв случай, благодаря на всички за присъствието.

Макбет се взираше в червения светофар, а чистачките се плъзгаха наляво-надясно върху предното стъкло на волвото на Банко. Автомобилът, модел „PV544“, и Банко си приличаха; и двамата бяха малко по-стари от другите наоколо, но работеха отлично и на тях можеше да се разчита. Нещо в дизайна на колата, най-вече силно издължената предница и ниско разположените фарове, й придаваха вид на атавистична отживелица още отпреди войната. Ала в купето и под предния капак волвото, според гордия си собственик, притежавало всичко, което човек можел да иска от един модерен автомобил. Чистачките едвам смогваха да обират водата, а стичащите се по предното стъкло вади създаваха впечатлението, че то се топи. Момче в измокрено палто притича през улицата пред тях и Макбет чак сега забеляза, че за пешеходците е светнало червено човече. Човешко тяло, окървавено от главата до петите. Макбет потръпна.

— Какво има? — попита Банко.

— Май ме втриса. Получавам видения.

— Сигурно си пипнал грип. Нищо чудно, впрочем. Вчера стана вир-вода, днес те ръфа куче…

— Като спомена кучето, да те питам стана ли ясно откъде се взе то?

— Не е било на Кодор. Сигурно се е вмъкнало през отворената врата на терасата. Аз пък така и не разбрах от какво умря.

— Не ти ли казах? Ситон го уби.

— Каза ми, но не открих следи по тялото. Удушил ли го е?

— Нямам представа. Питай него.

— Попитах го, но не получих сносен отговор, а само…

— Тате, зелено е. — Момчето от задната седалка се наведе напред.

Макбет се извърна към деветнайсетгодишния дългуч. Флинс бе наследил повече от стеснителността на майка си, отколкото от добродушната общителност на баща си.

— Кой държи волана, момче? Ти или аз? — усмихна му се топло Банко и настъпи газта.

Макбет гледаше хората по тротоарите, излезлите на пазар домакини, опашките от безработни мъже пред питейните заведения. От около десет години преди обяд по улиците се струпваше много народ. Вероятно би трябвало да придаде по-жизнен и раздвижен облик на града, но всъщност ставаше тъкмо обратното. Апатичните, примирени лица напомняха живи мъртъвци. През последните месеци Макбет търсеше признаци на евентуална промяна; дали появата на Дънкан е внесла подобрение. Най-шокиращите и брутални улични престъпления сякаш намаляха. Навярно заради повечето патрули. Или просто бандитите се бяха настанили в по-затънтените пресечки и се спотайвала в мрака.

— По мое време в Полицейската академия нямаше следобедни лекции — напомни Макбет.

— Не отивам на лекция, а на колоквиум.

— Какво е това?

— Флинс и още неколцина амбициозни негови състуденти се препитват като „репетиция“ за изпита — обясни Банко. — Похвална инициатива.

— Татко настоява да запиша и право. Полицейската академия не давала достатъчна подготовка. Ти как мислиш, чичо Макбет?

— Слушай татко си.

— Но ти нали не си следвал право? — попита момчето.

— И виж докъде го докара — засмя се Банко. — Слушай, Флинс, трябва да си поставяш по-високи цели от онова, което са постигнали клетият ти баща и тоя неудачник.

— Но нали твърдиш, че нямам лидерски качества.

Макбет повдигна вежда и погледна Банко.

— Наистина ли си му казал така? Нали уж задачата на всеки баща е да вдъхва на децата си увереност, че могат да се справят с всичко — стига да са достатъчно упорити?

— Така е — потвърди Банко. — Наистина съм казвал, че Флинс не притежава лидерски качества, но не и че е напълно лишен от лидерски способности. Значи, просто трябва да поработи върху себе си. Той е умен, нужно е само да се научи да се осланя на преценката си. Тоест, да проявява инициатива, вместо непрекъснато да следва другите.

Макбет се обърна към задната седалка:

— Тежък характер е този твой баща, Флинс.

— Някои непрекъснато искат да командват и да се разпореждат, докато други са по-иначе устроени — сви рамене Флинс. — Какво странно има?

— Нищо — отговори Банко. — Но ако човек се стреми да постигне нещо, вероятно е добре да се промени.

— Ти да не би да си се променил? — попита Флинс с раздразнение в гласа.

— Навремето и аз бях като теб. Предпочитах други да поемат ръководните задачи. Ще ми се тогава да имаше кой да ми каже, че моите преценки с нищо не са по-лоши от тези на околните. Дори понякога са по-добри. А когато човек превъзхожда околните с точната си преценка, той просто трябва да ръководи. Дължи го на общността, да му се не види.

— Ти какво ще кажеш по въпроса, чичо Макбет? Възможно ли е човек да се промени и да стане лидер?

— Не знам. Според мен някои хора са родени лидери и стават такива по подразбиране. Подходящ пример е директорът на полицията Дънкан. Хора като него те заразяват с убежденията си, могат да те накарат да скочиш в огъня в името на някаква цел. Други пък — познавам и такива — не притежават нито вътрешно убеждение, нито лидерски качества, но тласкани от амбиция, в крайна сметка се добират до шефски стол. Случва се да са интелигентни, да притежават обаяние и способност да убеждават, ама на практика не разбират хората. Защото не виждат по-далече от носа си. Разбират и виждат едно-единствено нещо: себе си.

— За Дъф ли говориш? — усмихна се Банко.

— Кой е Дъф? — полюбопитства Флинс.

— Не е важно — махна пренебрежително Макбет.

— Хайде де, чичо Макбет, нали уж идеята е да уча нови неща!

Макбет въздъхна.

— С Дъф отраснахме заедно в сиропиталище. После заедно завършихме Полицейската академия. Бяхме приятели. Сега той оглавява „Наркотици“. Не съм изгубил надежда да му дойде умът в главата и поне малко да се промени.

— Слабо вероятно — засмя се Банко.

— Шефът на „Наркотици“, казваш… Да не е един, дето има белег през цялото лице?

— Същият — потвърди баща му.

— Откъде му е този белег?

— Има го по рождение — отвърна Макбет. — Пристигнахме, Флинс! И да залягаш над учебниците!

— Слушам, чичо Макбет.

Обръщението „чичо“ Флинс бе запазил от детските си години и сега го използваше малко иронично. Ала, докато го гледаше как притичва под дъжда до главния вход на Полицейската академия, Макбет усети как въпреки всичко това „чичо“ сгрява сърцето му.

— Свястно хлапе — отбеляза той.

— Родете си деца. — Банко изведе волвото на улицата. — Голяма благодат са.

— Знам, но за Лейди май вече е късно.

— Ами тогава с някоя по-млада. Да речем, на твоята възраст.

Макбет мълчеше, вторачен замислено през прозореца.

— Когато преди малко червеното човече на светофара светна, си мислех за смъртта — сподели той.

— Заради Кодор, нали? С Ангъс поговорихме, докато стояхме пред трупа му.

— На религиозни теми ли?

— Не. Той каза, че не разбирал защо богати и облагодетелствани хора слагат край на живота си. Да, Кодор изгуби работата си и навярно щяха да го осъдят да излежи кратка присъда, но после го очакваше дълъг, безгрижен живот. Обясних на Ангъс, че проблемът е в падението. И в разочарованието, когато осъзнаеш несъответствието между високите ти очаквания за бъдещето и реалността. Затова е важно човек да не храни прекомерно смели надежди, да действа бавно, да не постига успехи преждевременно. Да вдига летвата постепенно, нали?

— Ти обещаваш на сина си по-добър живот от твоя, ако запише право.

— Със синовете нещата стоят по-другояче. Те са продължение на твоя живот. Задачата им е да осъществят твоите амбиции за издигане.

— Не мислех за Кодор.

— Моля?

— Докато гледах червеното човече, не мислех за Кодор.

— А за кого?

— За оня младеж от „Норс Райдърс“, когото спряхме на шосето. Той беше… — Макбет погледна през прозореца —… червен. Пропит от кръв.

— Не мисли за това.

— От студена кръв.

— Студена… какво имаш предвид?

Макбет си пое дъх.

— Двете момчета до Форз се предадоха, но Дъф гръмна онзи с каската на Свено.

— Знаех си, че е станало нещо такова — поклати глава Банко. — А другото момче?

— Той беше свидетел. — Макбет направи гримаса. — Понеже избягаха от празненството, беше само по подгизнала бяла тениска и бели панталони. Извадих кинжала. Той започна да ме моли за пощада. Досещаше се какво го чака.

— По-добре спри дотук…

— Застанах зад него, но не успях. Стоях с кинжала във въздуха, парализиран. Видях обаче гърба на Дъф. Беше заровил лице в шепите си и хълцаше като дете. И забих кинжала.

В далечината зави сирена. Пожарна кола. Че какво гори в този дъжд, запита се Банко.

— Не знам дали причината бяха мокрите му дрехи, но кръвта го обагри целия — продължи Макбет. — И ризата, и панталона. Проснат на асфалта, с отпуснати, леко разперени ръце, ми заприлича на човечето от светофара за пешеходци. Онова, което казва „спри“. Стоп, не отивай по-нататък.

Умълчаха се. Подминаха входа на гаража на Главното управление. Там имаха право да паркират само ръководните кадри. Банко сви и влезе в паркинга от задната страна на сградата. Спря и изгаси двигателя. Дъждът барабанеше по покрива на колата.

— Разбирам — каза Банко.

— Какво разбираш?

— Дъф е знаел, че дори да арестувате Свено, като го изправите пред поредния алчен съдия в нашия град, рекордьор по корупция в страната, той ще му даде колко? Две години? Максимум три. Възможно е дори да го оправдаят по всички обвинения. Разбирам те.

— Наистина ли?

— Да. Защото колко щеше да получи Дъф, ако лакеят на Свено беше свидетелствал срещу него? Двайсет години? Двайсет и пет? В нашата гилдия ние си вардим един друг гърба, защото няма кой да ни защити. А и — по-важното — още един скандал с провинен полицай ще навреди фатално на имиджа на системата точно сега, когато се сдобихме с началник, напът да върне на жителите ни вярата в законността и реда. В такива случаи човек трябва да мисли по-глобално. А пък и понякога жестокостта се бори на страната на доброто, Макбет.

— Сигурно.

— Не мисли повече за това, скъпи Макбет.

Водата, стичаща се по предното стъкло, деформираше Главното управление пред тях. Двамата мъже поседяха в колата, сякаш имаха нужда да смелят казаното току-що.

— Дъф ти дължи благодарност — поде Банко. — Ако ти не го беше направил, щеше да се наложи той да го направи. И двамата сте го знаели. Сега всеки от вас държи другия в опасна зависимост. Мирът помежду ви се крепи на страха от взаимно унищожение. Именно благодарение на него хората спят нощем.

— С Дъф не сме САЩ и Съветския съюз.

— А какви сте всъщност? В Полицейската академия бяхте неразделни, а сега почти не си говорите. Какво се случи?

— Нищо особено — сви рамене Макбет. — Поначало не сме от едно тесто. Той е от богато семейство, някога предците му били много имотни, а такива неща си казват думата. Отразяват се на езика, на маниерите му. Държи се като от висшата класа. В сиропиталището се оказа самотен и уязвим и потърси убежище при мен. Сформирахме тандем и никой не ни закачаше, ала в Полицейската академия се усещаше, че го тегли към себеподобните му. Същински опитомен лъв, пуснат на свобода в джунглата. После се записа в университет, хвана си богато гадже и се ожени. Родиха му се деца. Навярно просто се отдалечихме.

— Или на теб просто ти писна от егоистичното му, арогантно поведение?

— Хората лесно се заблуждават що за човек е Дъф. В Полицейската академия си бяхме обещали да залавяме негодниците. Дъф наистина иска да промени този град, Банко.

— Затова ли го спаси?

— Дъф е много работлив и се труди здраво. Сред имената, спрягани за „Оргкрим“ е. Това е всеизвестно. Защо една-единствена грешка в разгара на битката да спъне кариерата на човек, способен да направи нещо добро за всички ни?

— Защото ти не си от хората, които колят беззащитен човек.

— Може да съм се променил — сви рамене Макбет.

— Хората не се променят. Но разбирам защо си сметнал за свой войнишки дълг да постъпиш така. Аз, ти и Дъф се бием на една и съща страна в тази война. Двамата с Дъф сте скъсили живота на двама „ездачи“, за да им попречите да продължат да скъсяват живота на нашите деца с отровата, която пласират. Ала ти не изпълняваш охотно дълга си. Разбирам какво ти струва това, щом виждаш мъртвите си врагове в най-обикновен светофар. Ти си по-добър човек от мен, Макбет.

Макбет се усмихна горчиво.

— В мъглата на войната ти виждаш по-ясно от мен, старче, затова ми олекна на сърцето, че поне имам твоята прошка.

— С нищо не съм по-добър от другите, аз съм просто един дърдорко, приел съмнението за свой ръководен принцип в живота.

— Съмнението, да. Понякога не те ли изяжда?

— Не. — Банко се вторачи през предното стъкло. — Не понякога, а непрекъснато.

Макбет и Банко слязоха от колата и тръгнаха към служебния вход на гърба на Главното управление — двувековна каменна сграда в централната част на Трети район изток. Преди години в тази сграда се помещавал затвор и се носеха легенди за извършените тук екзекуции и изтезания. Голяма част от полицаите, оставащи след края на работното време, твърдяха, че усещали как необясним студен полъх преминавал през помещенията и чували глухи викове. Макбет знаеше от Банко причината за злокобните преживявания: просто домакинът на сградата, леко ексцентричен мъж, всеки ден спирал отоплението точно в пет, а видел ли забравена включена лампа на някое бюро, надавал гневни викове.

Макбет забеляза две жени с азиатски черти да зъзнат на тротоара сред безработните мъже; озъртаха се, все едно чакаха някого. Допреди няколко години проститутките се събираха на улица „Спестовна“ зад Железопътното бюро, но градската управа ги изгони оттам и сега в пазара бе настъпило разделение. По-привлекателните жрици се навъртаха из казината, а другите, по-невзрачните, обикаляха улиците в търсене на клиенти и понеже там ги дебнеха много опасности, се чувстваха по-сигурни, ако работят близо до органите на реда. По време на периодичните, извършвани под политически или медиен натиск полицейски кампании за прочистване на улиците от сексуалния боклук посредством масови арести, и за двете страни беше удобно, защото не се налагаше да изминават дълги разстояния. Не след дълго всичко така или иначе се връщаше в старото русло. Не беше за пренебрегване и фактът, че част от редовната клиентела на момичетата идваше именно от Главното управление. Макбет обаче беше отказвал, макар и любезно, толкова много пъти, че момичетата вече не го закачаха. Затова, когато видя как двете жени се насочват към него и Банко, той предположи, че са нови в района. Иначе щеше да ги помни. Дори за силно занижения стандарт из тези улици външният вид на двете жени беше твърде отблъскващ. Макбет знаеше от опит колко е трудно да определиш възрастта на жени с монголоидни черти, но колкото и години да бяха живели тези двете, явно ги бяха живели при тежки условия. Личеше си по очите им. Студени, непроницаеми, те отразяваха околния пейзаж и самия теб, без да те допускат до дълбините си. Жените бяха прегърбени, облечени в евтини палта, но друго приковаваше вниманието, нещо, което смущаваше, някаква лицева деформация. Едната отвори уста и оголи малкото си останали покафенели, изпоядени зъби.

— Съжалявам, дами — поде ведро Макбет, преди тя да обели дума. — На драго сърце бихме се възползвали, но аз имам ужасно ревнива съпруга, а приятелят ми — ужасно заразна венерическа болест.

Банко промърмори нещо и поклати глава.

— Макбет — произнесе едната жена с насечен акцент и кукленски писклив глас, който никак не се връзваше със суровия поглед.

— Банко — обади се другата със същия акцент и подобен глас.

Макбет спря. И двете бяха спуснали дългите си катраненочерни коси пред лицето, вероятно за да прикрият уродливостта си. Ала не бяха успели да потулят дългите си силно зачервени носове, които напомняха нажежено стъкло под металната пипа на духач.

— Явно знаете имената ни — констатира Макбет. — С какво да ви бъдем полезни, скъпи дами?

Жените мълчаха. Само кимнаха към къщата на отсрещния тротоар. Оттам, от сенките в двора, излезе висока, широкоплещеста като охранител особа с неопределим пол. Носеше впити одежди с леопардова шарка, които подчертаваха женските й форми, както един мошеник би подчертал фалшивите достойнства на продавания продукт. Макбет знаеше какъв продукт продава тя — или поне какъв продаваше преди години. И какви бяха неговите фалшиви достойнства. Всичко в тази жена изглеждаше екстремно: ръстът, ширината, напращелите гърди, хищните, закривени червени нокти върху дебелите пръсти, широко облещените очи, театралният грим, кожените ботуши с тънки като шило токчета. Шокира го единствено, че изобщо не се е променила. Изминалите години не бяха оставили дори бегъл отпечатък върху външността й.

Прекоси улицата с два гигантски разкрача.

— Господа. — От екота на плътния глас Макбет сякаш чу как прозорците потрепериха.

— Стрега! — възкликна Макбет. — Отдавна не сме се виждали.

— Така е. Последния път беше още хлапе.

— Значи ме помниш?

— Помня всичките си клиенти, старши инспектор Макбет.

— А тези двете кои са?

— Сестрите ми — усмихна се Стрега. — Хеката ти поднася поздравленията си.

Макбет видя как при споменаването на Хеката Банко машинално посегна към пистолета си и хвана ръката му, за да го спре.

— Поздравления по какъв случай?

— По случай назначаването ти за шеф на „Оргкрим“. Да ти е честито!

— На добър час — пожелаха в хор другите двете сестри.

— Какви ги говориш? — Макбет огледа внимателно безработните на отсрещния тротоар, защото в мига, когато Банко посегна към оръжието си, забеляза раздвижване.

— Един се гътне, друг го глътне — продължи Стрега. — Така гласи законът на джунглата. Един загазва, друг намазва. А кой според вас ще намаже, ако началник Дънкан вземе, че се гътне?

— Ей! — Банко направи крачка към нея. — Ако това е заплаха от Хеката към…

Макбет го възпря. Беше забелязал трима мъже отсреща, готови да се намесят. Не стояха един до друг, а бяха пръснати из множеството, но си приличаха, защото и тримата носеха сиви шлифери.

— Остави ги да говорят — прошепна Макбет.

— Не е заплаха — усмихна се Стрега. — Хеката няма намерение да посяга на когото и да било, само споделя любопитна прогноза. Според него ти ще наследиш директора на полицията.

— Аз? — засмя се Макбет. — В случай на невъзможност Дънкан да изпълнява задълженията си поста ще оглави неговият заместник, Малком. А сега се разкарайте.

— Хеката никога не греши в пророчествата си — настоя жената мъж. — Много добре го знаеш.

Тя продължи да стои пред Макбет, без да помръдва. Все още беше по-висока от него.

— Хазартната лейди държи ли те „чист“?

Банко забеляза как се вцепени Макбет. И си помисли: тази Стрега трябва да се благодари, че попада в категорията „жени“. Макбет изсумтя, понечи да отговори, но се отказа. Прехвърли тежестта на другия си крак. Пак отвори уста, но оттам отново не излезе нищо. После се врътна рязко и тръгна бързо към входа на Управлението.

Едрата жена мъж го проследи с поглед.

— Ами ти, Банко? Не ли си любопитен да разбереш какво те очаква?

— He — отвърна той и тръгна след Макбет.

— Теб или сина ти Флинс.

Банко се закова намясто.

— Старателно, трудолюбиво момче — продължи Стрега. — Според Хеката, ако Флинс и баща му се държат прилично и спазват правилата на играта, един ден Флинс ще оглави полицията.

Банко се извърна към Стрега.

— Постепенно надграждане — уточни тя, поклони се с усмивка, обърна се и хвана другите две жени подръка. — Да вървим, сестрици.

Банко се вторачи след причудливото трио и ги наблюдава, докато завиха зад ъгъла на Управлението. Жените изглеждаха толкова странни, че когато се изгубиха, той се запита дали не са били видение.

— В днешно време улиците бъкат от откачалки — отбеляза Банко, след като настигна Макбет в коридора пред регистратурата.

— В днешно време ли? — Макбет нетърпеливо натисна копчето на асансьора за втори път. — Лудостта винаги се е радвала на благодатна почва в този град. Забеляза ли, че дамите си имат охрана?

— Невидимата армия на Хеката?

Вратите на асансьора се плъзнаха настрани.

— Здравей, Дъф. — Макбет се отмести. — Как…

— Привет. — Светлокосият мъж бързо се насочи към изхода.

— Някой е доста стресиран — отбеляза Банко.

— Такава е съдбата на шефовете — усмихна се Макбет, влезе в кабината и натисна копчето за подземния етаж. Там беше централата на Спецотряда.

— Забелязал ли си, че обувките на Дъф винаги скърцат?

— Това е, защото винаги си купува по-голям номер — отвърна Макбет.

— И по каква причина?

— Нямам представа. — Макбет попречи на вратите да се затворят, защото видя към тях да тича служител от регистратурата.

— Току-що се обадиха от кабинета на директора — съобщи задъхан той. — Викат те да се явиш там незабавно.

— Отивам. — Макбет пусна вратите.

— Ядове? — попита Банко, след като асансьорът потегли.

— Най-вероятно да. — Макбет натисна копчето за петия етаж. Шевовете на рамото го засърбяха.

Пета глава

Лейди прекоси игралната зала. Светлината от внушителните кристални полилеи падаше меко върху тъмните махагонови маси за блекджек и покер, върху зеленото сукно, където заровете по-късно тази вечер щяха да затанцуват, върху копиевидната златна куличка, извисяваща се като минаре от центъра на въртящия се диск на рулетката. Лейди поръча да изработят кристалните полилеи като умалени копия на четири и половина тоновия полилей в истанбулския дворец „Долмабахче“, а острото шило, спускащо се от центъра на полилеите, представляваше копие на куличката от центъра на рулетката. Всеки понеделник кристалните полилеи, застопорени с въжета, завързани за перилата на мецанина, се спускаха и почистваха. Ето такива подробности, знаеше Лейди, изцяло убягват на повечето посетители. Както и малките дискретни лилии, които бе поръчала да избродират по килимите — бургундскочервени, дебели, поглъщащи шума от стъпките. Тях Лейди купи от Италия срещу цяло състояние. На нея естетическите детайли не й убягваха. Тя забелязваше съответствието между куличките на рулетките и шиповете от полилеите. Единствена тя знаеше в памет на какво са избродирани лилиите. И това беше достатъчно. Защото всичко наоколо бе нейно.

Докато минаваше покрай крупиетата, те по навик изпъваха гръб. Разбираха си от работата, действаха сръчно и си отваряха очите на четири, отнасяха се към играчите учтиво, но безкомпромисно, имаха добре поддържани ръце и прически и изглеждаха безупречно в елегантните червено-черни униформи на казино „Инвернес“. Всяка година старите униформи се подменяха и шивач наново вземаше мерките на всяко крупие. И — най-важното — хората й не си служеха с измами. Лейди не просто предполагаше, че е така — виждаше го и го чуваше. Не й убягваха и най-дребните неволни тикове по лицата им, стягането на мускулите им или преиграната отпуснатост. Умееше да долавя и най-слабите потрепервания на гласовете им. Лейди притежаваше тази сензитивност по рождение. Бе я наследила от майка си и от баба си. Ала докато същата тази чувствителност отведе двете й предшественички в тъмата на умопомрачението, Лейди използва способността си да разобличава непочтеността, за да си проправи път към светлината; за да се измъкне от долината на сълзите и да се изкачи дотам, където се намираше днес.

Нейните „обходи“ имаха две функции. Първо, да мобилизират служителите й още малко, та всеки ден и всяка вечер да превъзхождат „Обелиска“ поне с една класа. И второ, да пресече всеки опит за измама. Защото, макар вчера да са били почтени и неподкупни, хората са като пластилин: обстоятелствата, съображенията и онова, което им кажеш, определят каква форма ще заемат. Днес на драго сърце ще направят немислимото до вчера. Само едно е абсолютно сигурно, само в едно можеш да вярваш безрезервно: човешкото сърце е ненаситно. Лейди беше наясно с тази максима. Самата тя имаше ненаситно сърце. Ту го проклинаше, ту го славеше до бога; сърце, донесло й благоденствие, ала същевременно отнело й всичко. Така или иначе, това сърце биеше в гърдите й. Няма как да смениш сърцето с друго, няма как да го спреш. Можеш само да следваш повелите му.

Лейди кимна на познати лица, събрали се около рулетката. Редовни посетители. Всеки си имаше причина да е тук и да играе. Едни се нуждаеха от отдих след динамичен работен ден, други — от малко динамика след скучен работен ден. Трети нямаха нито работа, нито динамика, ала разполагаха с пари. Които нямаха нито работа, нито динамика, нито пари, ходеха в „Обелиска“. Там предлагаха безвкусна, но безплатна вечеря, ако играеш за сума, по-голяма от петстотин крони. Да не забравяме и идиотите, които си въобразяваха, че следват печеливша система в залозите си и един ден непременно ще спечелят: порода, чиито представители непрекъснато умираха, ала не измираха. Струва си да споменем и онези, за които никой собственик на казино не би признал гласно, че всъщност съставляват основния му контингент: неспособните да устоят на изкушението. Хора, идващи тук под принудата на манията си, защото не можеха да се въздържат да не заложат на карта всичките си пари. Вечер след вечер те стояха, приковани от топчето, което се върти в лъскавото колело на рулетката подобно на малка планета, впримчена в гравитационното поле на слънцето. Това слънце ги поддържаше живи, ала един ден неизбежно, съгласно неумолимата логика на физичните закони, щеше да ги изпепели. Зависимите. Те обезпечаваха поминъка на Лейди.

Зависимост… Думата й напомни за друго. Лейди си погледна часовника. Девет часът. Все още беше рано, ала би й се искало масите да са по-оживени. Финансовите отчети на „Обелиска“ показваха, че продължават да й отмъкват клиенти — дори след солидните й инвестиции в интериор, кухня, модернизация на хотелските стаи. Според някои прогнози „Инвернес“ щеше да загине, защото продължаваше да поддържа твърде високи цени, а казино „Обелиска“, съществуващо едва от три години, вече се бе утвърдило в хорското съзнание като по-изгодна алтернатива. Често хората изказваха мнение, че би следвало Лейди да снижи високия стандарт и да редуцира разходите — иначе „Инвернес“ ще изгуби позицията си на предпочитаното казино в града. Тези „пророци“ обаче не познаваха Лейди. Не знаеха, че за нея най-важен е не резултатът, след като теглиш чертата, а именно: да бъде предпочитана. Тя се стремеше нейният игрален дом да превъзхожда не само „Обелиска“, а и всички останали. Стремеше се казино „Инвернес“ да бъде мястото, където ще те забележат, мястото, с което да искаш да бъдеш асоцииран. И казиното да бъде синоним на престиж. Тук идваха мангизлии и политици от високите етажи на властта, актьори и спортисти от звездния небосклон, писатели, модели, хипстъри и интелектуалци; и всички те се присламчваха към нейната маса, покланяха се уважително, целуваха й ръка и с усмивка се примиряваха с деликатния й отказ на също толкова деликатното им запитване ще им позволи ли да играят на кредит, а после приемаха с благодарност едно „Блъди Мери“ за сметка на заведението.

Независимо дали излизаше на печалба, или не, Лейди не бе извървяла целия този път, за да движи бардак, както правеха в „Обелиска“. С най-голямо удоволствие им отстъпваше утайката — и бездруго нямаше желание такива отрепки да се мяркат под кристалните полилеи на „Инвернес“. Под луксозните кристални полилеи на „Инвернес“. Но — беше ясно — трябваше да намери начин да се измъкне от временната стагнация. Кредиторите започнаха да задават въпроси. Отговорът й никак не им хареса: „Инвернес“ се нуждае не от по-евтини питиета, а от повече и по-големи кристални полилеи.

В момента обаче не състоянието на бизнеса й безпокоеше Лейди. А зависимостта. И забавянето на Макбет. Той винаги се обаждаше, когато знаеше, че ще закъснее. Случилото се по време на операцията по залавянето на Свено го разтърси дълбоко. Той не го признаваше, но Лейди забелязваше промяната. Понякога й се струваше изненадващо мекушав. А тя със собствените си очи бе видяла как той отнема човешки живот, бе наблюдавала пресметливата му решителност преди мига на убийството, хладнокръвните му действия по време на самото убийство и после усмивката му без капка разкаяние.

Но този път беше различно — тя си даваше сметка. Този път ставаше дума за човек в безпомощно състояние. И макар невинаги да споделяше моралните принципи на мъже от рода на Макбет, Лейди бе наясно, че понякога подобни случки изтръгват почвата под краката му. Докато прекосяваше помещението, забеляза, че двамата мъжа на бара я загледаха. И двамата бяха по-млади от нея. Не я вълнуваха. Макар да се стремеше всячески да разпалва плътски желания, Лейди презираше всеки, който я пожелаеше. Всеки, с едно изключение. В началото и тя се изуми как така един-единствен мъж е способен да запълни изцяло и до краен предел и мислите, и сърцето й и да не остави място за нищо и никой друг. И често се питаше защо тя, която никога не бе обичала мъж, обича точно този. Навярно защото той обичаше у нея онова, което плашеше другите мъже. Силата й. Твърдия й характер. Интелигентността й, превъзхождаща тяхната, интелигентност, която тя не смяташе за нужно да крие. Да обича такива качества у една жена би могъл само истински мъжкар. Тя застана до големия прозорец и плъзна поглед към Бърта — черният локомотив, охраняващ входа пред фоайето на гарата — и оттам към Работническия площад, тресавището, където през годините Лейди бе виждала мнозина да затъват и да се давят. Дали Макбет не е…

— Любов моя.

Безчет пъти бе чувала този глас да шепти същите думи в ухото й. И въпреки това все едно й беше за пръв път. Той повдигна дългата й червена коса и когато устните му докоснаха тила й, по тялото й пробягаха сладостни тръпки. Подобен интимен жест не подхождаше на строго професионалното й поведение. Лейди знаеше, че двамата мъже на бара ги зяпат, ала не спря Макбет. Радваше се, че той е тук.

— Къде беше?

— В новия ми кабинет. — Той обви корема й с ръка.

— Нов кабинет ли имаш? — погали тя ръката му под лакътя.

Под върховете на пръстите си усети грапавата тъкан на белезите. Беше й разкрил от какво са: понеже се налагало да се боцка в тъмното, не виждал вените си; затова слепешком напипвал дупчицата от предишното инжектиране и забивал иглата на същото място. А стане ли ти практика и продължи ли няколко години, плюс неизбежните инфекции от време на време, ръцете ти заприличват на изподрани от бодлива тел. Сега Лейди не откри пресни следи от игла. От няколко години Макбет беше чист. Мина много време и тя — в прилив на детински оптимизъм — понякога решаваше, че се е излекувал.

— Кабинети ли наричате онези килии в мазето?

— Говоря за четвъртия етаж — уточни Макбет.

— Какво? — Лейди се обърна с лице към него.

Белите му зъби блестяха сред тъмната брада.

— Пред теб е новият шеф на „Организирана престъпност“ в града.

— Ама ти сериозно ли?

— Съвсем сериозно — засмя се той. — Изглеждаш не по-малко шокирана от мен в кабинета на Дънкан.

— Не съм шокирана, скъпи, радвам се. Напълно заслужено повишение! Не ти ли го повтарях непрекъснато? Не ти ли повтарях, че заради твоята квалификация заслужаваш нещо повече от офис в мазето?

— Наистина ми го повтаряше непрестанно, любов моя. Само ти. — Макбет отметна глава назад и пак избухна в смях.

— А сега ще се изкачваме нагоре, любов моя. Ще излезем от тъмното мазе! Дано си поискал добра заплата.

— Заплата? Съвсем забравих за нея. Поисках единствено да назначат Банко за мой заместник. Съгласиха се. Истинско безумие е…

— Безумие? Тъкмо напротив, назначението ти е повече от разумно.

— Не говорех за назначението. Преди да влезем в Управлението, при нас дойдоха три нестандартно облечени сестри, пратенички на Хеката, и ми предрекоха, че ще получа поста.

— Предрекоха ти?

— Да!

— Научили са го отнякъде.

— Няма откъде. При появата ми в кабинета на Дънкан той ми съобщи, че решението било взето преди пет минути.

— Хм… Ясновидки, значи.

— Според мен се бяха надрусали с адска смес и затова се разбъбриха словоохотливо. Чакала ме и кариера като директор на полицията. Имам и друга изненада. Дънкан предложи да отпразнуваме повишението ми тук, в „Инвернес“!

— Момент, ще повториш ли?

— Дънкан иска да празнуваме тук. Ще бъде много добре за репутацията ти, нали? Началникът на полицията избира твоето казино за служебно тържество!

— Питах за онези ясновидки. Наистина ли ти предрекоха поста на Дънкан?

— Да, но сега не мисли за това, любов моя. Предложих на Дънкан да си устроим купон, а живеещите извън града да пренощуват в хотела. Нали в момента разполагаш с няколко свободни стаи…

— Ще го уредим, не се безпокой. — Лейди го погали по бузата. — Доволен си, но ми се виждаш пребледнял, скъпи.

— Възможно е — сви рамене той. — Май се разболявам. По светофарите ми се привиждат мъртъвци.

— Ела. — Тя го хвана подръка. — Имам точно каквото ти трябва.

— Сигурен съм — усмихна се той.

Тръгнаха през игралната зала. Тя знаеше, че заради високите токчета стърчи с близо половин глава над него. Знаеше, че заради запазената й фигура, елегантната вечерна рокля и грациозната величествена походка мъжете до бара не откъсват поглед от нея. Знаеше, че „Обелиска“ не може да им предложи такава гледка.

Легнал върху голямата спалня, Дъф се взираше в тавана, в толкова добре познатата му пукнатина в замазката.

— Накрая тръгнахме да се разотиваме от срещата, а Дънкан ме дръпна настрана и ме попита дали съм разочарован — изрече той на висок глас. — И двамата сме знаели, така каза, че за поста шеф на „Оргкрим“ са спрягали и моето име.

На пръв поглед разклоненията от пукнатината изглеждаха хаотични, ала през присвитите си премрежени очи Дъф долавяше в линиите от процепчета фигура. Затрудняваше се обаче да я оприличи на нещо познато.

— И ти какво му отговори? — извика глас от банята. Оттам се чуваше ромолене на течаща вода.

Дори сега, след като отдавна вече бяха опознали всеки сантиметър от телата си, тя държеше той да я вижда в безупречен вид. Това му харесваше.

— Разочарован съм, признах; обяснението ви по времето на срещата — как, видите ли, Макбет бил най-подходящ за поста, защото не принадлежи към елита — ме кара да си мисля, че моята безусловна лоялност към вас се е оказала изцяло в ущърб на моята кандидатура, защото ме е причислила към негодната управленска класа.

— Така излиза. Какво…

— Дънкан допълни, че имало още една причина везните да натежат в полза на Макбет, но от деликатност не я оповестил на всеослушание. Операцията срещу Свено била успешна само отчасти, защото Свено всъщност се измъкнал. Дънкан разбрал, че съм получил сигнала за наркосделката достатъчно рано, за да мога да го информирам. Действията ми почти обезсмислили едногодишна оперативна работа и намирисвали на опит да си начеша егото. Без намесата на Макбет и Спецотряда акцията щяла да пропадне съвсем. В така създалата се ситуация щяло да бъде подозрително да избере мен, а не него. После ми замаза очите с „Убийства“.

— Да си шеф на „Убийства“ не е никак лошо, нали?

— Отделът е по-малък от „Наркотици“, но поне се разминах с унижението да ме понижат до редови служител в „Оргкрим“.

— Впрочем, кой е лобирал?

— Какво имащ предвид?

— Кой от ръководството се е застъпил за Макбет? Дънкан винаги се вслушва в съвети, обича консенсуса и се стреми да взема под внимание мнението на колектива.

— Повярвай ми, скъпа, Макбет няма лоби в ръководството. Съмнявам се дори дали знае какво значи тази дума. Той иска от живота едно: да залавя злосторници и хазартната му лейди да е доволна.

— Като заговорихме за задоволяване… — Тя се появи на вратата на банята.

Ефирната й тюлена нощница излагаше на показ повече, отколкото прикриваше. Дъф харесваше много неща в тази жена — някои дори се затрудняваше да назове — ала онова, което направо боготвореше, беше нейната младост. Светлината от стеариновите свещи на пода блещукаше във влажните й очи, във влажните й червени устни, в сияйните й зъби. И въпреки това тази вечер нещо не му достигаше. Не беше в настроение. След случилото се мъжкото му самочувствие се беше посмачкало. Но това навярно можеше да се промени.

— Свали я — каза той.

— Та аз току-що я облякох — засмя се тя.

— Това е заповед. Не мърдай от мястото си и съблечи нощницата. Бавно.

— Хм… Може и да се подчиня — при по-категорична заповед…

— Полицай Кейтнес, получавате началническо нареждане да се обърнете с гръб, да изхлузите всичките си дрехи през главата, да се наведете напред и да се хванете здраво за рамката на вратата.

Дъф чу слабото й ахване — леко изплашено, като на девойче. Навярно играеше, за да го възбуди. Или ахването дойде спонтанно? Все едно. Важното беше, че настроението му се повдигна.

Хеката крачеше по пода на Централната гара, осеян с петна от мухъл; между стени с лющеща се боя и мърморещи наркомани. Забеляза, че го зяпат двама типове, надвесени над лъжица и спринцовка, която явно се канеха да си поделят. Не го познаваха. Никой не го познаваше. Навярно възприемаха едрия мъж със синапеножълто кашмирено палто, почти неестествено черна, грижливо сресана коса и разкошен тежък ролекс като идеална жертва за грабеж, навряла се в бърлогата на лъва. Или пък усещаха, че той е важна клечка. Вероятно им го подсказваше решителната му самоуверена походка, обкованият със злато бастун, потракващ ритмично в такт с високите токчета на грамадната, широкоплещеста жена, която вървеше две крачки зад него. Ако въобще беше жена. Не беше изключено наркоманите все пак да са забелязали как трима мъже в еднакви сиви шлифери влязоха в Централната гара непосредствено преди Хеката и застанаха до стената. Сигурно затова наркоманите схващаха, че всъщност те се намират в бърлогата на този мъж. Защото той е лъвът.

Хеката спря и пропусна Стрега да слезе първа по тясното, вмирисано на урина стълбище към тоалетната. Видя как двамата наркомани сведоха поглед и пак се съсредоточиха върху заниманието си — да кипват и инжектират. Двама от зависимите, установи Хеката без презрение или раздразнение. Именно зависимите обезпечаваха прехраната му.

Стрега отвори вратата в подножието на стълбите, изправи на крака един заспал мъж, показа му със зъби в какво настроение е, а с палец — накъде да се пръждосва.

Хеката я последва. Минаха покрай кабинките и течащите умивалници. Вонята беше толкова силна, че Хеката все още се просълзяваше. Зловонието обаче изпълняваше важна функция. Отблъскваше евентуални любопитковци и принуждаваше дори най-закоравелите наркомани да съкращават максимално престоя си тук. Стрега и Хеката влязоха в последната кабина в дъното. На вратата висеше табела „Не работи“. Вътре чинията беше пълна до ръба с фекалии, а луминесцентната лампа — свалена, за да се изключи възможността някой да уцели вена.

Стрега отмести една плочка над тоалетната чиния, завъртя ръчката зад нея и бутна. Стената хлътна навътре. Двамата се вмъкнаха.

— Затваряй бързо! — нареди Хеката и се закашля.

Огледа помещението, където се озоваха: едно от железопътните депа. Друга врата извеждаше в тунела към южната линия. Хеката премести производството си тук преди две години, след като закриха линията. Наложи се да изпъди неколцина бездомници и наркомани и макар че тук не идваше никой, а Кенет ги покровителстваше на най-високо ниво, Хеката разпореди да монтират скрити камери за видеонаблюдение в тунела и над стълбището към тоалетната.

Вечерната смяна се състоеше от общо дванайсет души, всички с маски над устата и в бели престилки. От отсамната страна на стъклената стена, разделяща помещението на две, седем човека стриваха, претегляха и опаковаха дрогата в найлонови пликчета. До вратата към тунела седяха двама въоръжени пазачи и държаха под око работниците и мониторите, свързани с камерите. От оттатъшната страна на стъклената стена се намираше онова, което наричаха светая светих или просто кухнята. Там стоеше казанът и до него достъп имаха единствено сестрите. Кухнята беше херметически затворена по няколко причини. Първо, за да се избегне замърсяване на продукцията или да не би някой идиот да вземе я да щракне запалка, я да хвърли димяща угарка — тогава всичко щеше да гръмне и да стане на парчета. Но главно защото — при положение че помещението с казана не е изолирано — всички тук биха се пристрастили към дрогата, ако всеки ден вдишват молекулите, носещи се из въздуха около казана. Хеката намери сестрите в опиумна пушалня в Чайнатаун в Банкок. Там те си бяха оборудвали тайна лаборатория за производство на хероин от опиум, пристигащ от тайландската провинция Чианг Рай. Хеката не знаеше много за тях: били избягали от Китай заедно с хора на Чан Кайшъ; болестта, обезобразила лицата им, била масово разпространена в родното им село; но същественото беше, че стига да им плаща навреме, произвеждат безотказно поръчаното от него количество. Съставките бяха известни, съотношението помежду им — също, а процедурата по приготвянето на продукта можеше да се проследи през стъклото. И въпреки това в начина, по който смесваха и кипваха субстанциите, имаше някаква тайнственост. А Хеката не виждаше причина да опровергава слуховете, че сестрите прибавят отрова от жлезите на крастави жаби, крила на земни пчели, сок от ларви и дори се изсекват в казана. Тези слухове подхранваха усещането за черна магия, а в еднообразното си всекидневие хората с най-голяма готовност харчат пари именно за магия. И адската смес се превърна в истински хит на пазара. Хеката не беше очаквал толкова много хора да развият толкова бързо патологична зависимост. Ала — той беше наясно — в деня, когато качеството на продукцията падне, той ще се отърве от сестрите. Така стояха нещата — за всяко нещо си има време, добрите и лошите периоди се редуват. Две десетилетия Хеката и хората му си живееха живота при Кенет. А сега с появата на Дънкан — ако се задържеше на поста — щяха да настъпят тежки времена за „магьосническия“ бранш. Защото, ако наистина от боговете зависят добрите и лошите времена, краткият ни човешки живот и краят на житейския ни път, в такъв случай човек трябва да се погрижи да стане бог. По-лесно е, отколкото хората си мислят. Повечето ги спират страхът и суеверието. В боязливото си покорство те разчитат на утвърден морал, на кодекс от божи правила, важащ за всички хора. А всъщност правилата създават именно онези, които се представят за богове. И ги създават така, че въпросните правила да обслужват техните интереси.

Добре де, вярно е, не може всички да са богове, а и всеки бог се нуждае от свое паство, от клиентела. От пазар. От град. От няколко града.

Хеката застана в дъното на помещението и подпря ръце върху бастуна. Това беше неговата фабрика. Той притежаваше фабрика. Бизнес в бързо развиващ се бранш. Скоро щеше да се наложи да разшири дейността. Не намереше ли начин да задоволи търсенето, други щяха да го направят — това диктуват простите закони на капитализма. Затова той отдавна планира да купи една от закритите фабрики, да започне фиктивно производство за параван, а в задните помещения да отвори цех за адска смес. Охранители, ограда от бодлива тел, фирмени камиони, за да транспортират стоката. Щеше да увеличи производството десет пъти и да изнася за други части на страната. Спираше го само едно: рискът дейността му да се разчуе. Затова се нуждаеше от полицейско покровителство. От началник на полицията, който да е негов човек. Какъвто беше Кенет. Какво да прави обаче, при положение че Кенет е мъртъв? Ще си „отгледа“ нов и ще му разчисти мътя.

Мелачите и опаковчиците на ценния му продукт му се усмихнаха сковано и с подновена енергия се нахвърлиха върху задачите си. Страхуваха се. Това всъщност беше основният замисъл на проверките. Не да се нарушава цикълът — той беше неумолим — а да се държи под контрол количеството. Всички в това подземие рано или късно щяха да се опитат да го преметнат; тайно да отнесат няколко грама и после да ги продадат на улицата. Мошениците щяха да бъдат разкрити, а присъдите им — бързо приведени в изпълнение. От Стрега. На нея, изглежда, разнообразните задачи й допадаха. Например, хареса й да влезе в ролята на вестителка в компанията на още две сестри.

— Кажи сега, Стрега — погледна я Хеката. — Според теб ще покълне ли семето, което посяхме у Макбет?

— Човешките амбиции са като магарешки бодили. Винаги се протягат към слънцето, засенчват го и погубват всичко наоколо.

— Да се надяваме.

— Амбициозните хора са зли и глупави. Щом едно предсказание за техния успех се сбъдне, сляпо започват да вярват в следващото. А сега предрекохме на Макбет, че ще бъде новият шеф на „Оргкрим“. Стои само въпросът дали амбицията му е достатъчно жилава. И притежава ли той необходимата жестокост, за да извърви пътя докрай.

— Макбет — не — отвърна Хеката. — Но, виж, тя ги притежава.

— Тя?

— Лейди, негова любима и повелителка. Не съм я виждал, но знам най-съкровените й тайни и я разбирам по-добре, отколкото разбирам теб, Стрега. За да стигне до неизбежния извод, Лейди се нуждае всичко на всичко от малко време. Вярвай ми.

— А изводът е…?

— Дънкан трябва да бъде ликвидиран.

— И после?

— После — Хеката почука с бастун по пода, трак-трак — отново идва ред на добрите времена.

— Сигурен ли си, че ще можем да контролираме Макбет? Сега, след като е чист, навярно го раздава… моралист, така да се каже?

— Скъпа моя Стрега, единственото по-предсказуемо от наркоман или моралист е влюбен наркоман и моралист.

Изтегнат на леглото в спалнята си на втория етаж, Банко слушаше дъжда и тишината в стаята и чакаше да чуе влака, който така и нямаше да дойде. Релсите минаваха покрай дома му й той си представи мократа, лъскава баластра под частично отстранените — или по-точно задигнати — релси и траверси. Тук с Вера живяха щастливо. Изкараха хубави времена. Запозна се с нея, когато тя работеше в златарското ателие „Джейкъбс и синове“. Там влизаха все големци да купуват сватбени халки или бижута за подаръци. Една вечер охранителната аларма се задейства и Банко — даващ дежурство като патрул — се отзова с виеща сирена там само след минута. Вътре ужасена млада жена отчаяно се опитваше да надвика пронизителния сигнал: започнала тук преди броени дни; тъкмо затваряла и сгрешила кода, докато активирала алармата. Банко разбра само откъслечни думи, но пък имаше време да огледа продавачката. Накрая тя се разплака, а той внимателно я прегърна, за да я утеши. Сякаш притегли в обятията си разтреперано, топло птиче. През следващите няколко седмици ходиха на кино, разхождаха се от слънчевата страна на тунела и тя му позволи една бърза целувка пред пътната врата. Живееше при родителите си. Беше родена в работническо семейство и от малка внасяше своя дял в семейния бюджет. И тя, и родителите й работели във фабрика „Естекс“. По едно време обаче развила тежка кашлица и лекарят неофициално я посъветвал да си потърси друга работа. С препоръки я взели в „Джейкъбс и синове“.

— Заплатата е по-ниска — обясни тя, — но пък ще живея по-дълго.

— Все още кашляш.

— Само в дъждовни дни.

— Тогава ще се погрижим да стоиш повече на слънце. Да се разходим в неделя?

Един ден половин година по-късно Банко влезе в златарското ателие и я попита какъв годежен пръстен би му препоръчала. Тя се смая, а той прихна да се смее.

Ожениха се и се пренесоха на втория етаж на тази къща. Беше тясно — само две стаи, а долу имаха съседи. Спастриха за това легло, в което сега лежеше той. Там се любеха. За да не притеснява съседите, Вера — страстна, но стеснителна жена — забавяше оргазма си, та да съвпадне с преминаването на влака. И докато той громолеше, разтрисаше стени и разлюляваше лампи, Вера се отдаваше на удоволствието без задръжки, викаше и забиваше нокти в гърба на Банко. Така направи и докато раждаше Флинс в същото това легло. Изчака влакът да приближи, закрещя, впила нокти в опакото на дланта му, и с напъни изтласка сина им от утробата си.

Следващата година купиха и първия етаж. Стана им по-широко. Бяха трима, можеше да се увеличат и още. Ала пет години по-късно останаха само двама — момче и мъж. Дробовете й отказаха. Лекарите хвърлиха вината върху замърсения въздух, върху отровите от фабриките: ниското атмосферно налягане ги притиска над града, а смогът го похлупва със задушлив капак. Когато отгоре на това човек от години страда от белодробно заболяване…

Банко винеше себе си. Как не успя да събере пари и да се преместят от другата страна на тунела, във Файф или другаде, където има слънце и въздух, годен за дишане!

Сега къщата им беше твърде голяма. Той чуваше, че радиото долу работи: Флинс залягаше над учебниците. Старателно момче беше, не жалеше усилия. И сигурно щеше да получи отплата за труда си, защото онези, дето всичко им иде отръки и изкарват добри оценки с лекота, често бързо се обезсърчават при първата срещната трудност. В такива моменти щеше да удари часът на Флинс, отрано принуден да полага старание и свикнал с мисълта, че ученето изисква усилие. Всичко щеше да е наред. Кой знае, навярно щеше да се запознае с някое момиче и да се ожени. А защо не и да заживеят тук, в тази къща. Все ще дойдат нови, по-добри времена. Особено сега, когато двамата с Макбет оглавиха борбата срещу организираната престъпност в този град. Назначението на Макбет се оказа за Банко голяма изненада — каквато беше и за другите в Главното управление. Долу, в мазето, спецполицай Рикардо си го каза в прав текст: трудно си представя Макбет и Банко в костюм и вратовръзка да чертаят таблици, да попълват графи и да изготвят бюджети. Или да разговарят важно-важно на коктейли с високопоставени полицаи, членове на градската управа и други големи клечки. Щяха да му покажат на Рикардо на какво са способни. Желание при всички случаи нямаше да им липсва. Изглежда, бе настъпил звездният миг на такива като Макбет, свикнали, че за да сбъднеш мечтите си, е нужно да се потрудиш. В Главното управление никой освен Дъф не знаеше колко пристрастен беше Макбет към дрогата през тийнейджърските си години; какви поражения му нанесе тази зависимост, колко безнадеждно изгубен бе някога. Докато патрулираше из улици, шибани от дъжд, веднъж Банко се натъкна на момче, свито на кравай върху пейката под навес на автобусна спирка. Момчето беше надрусано до безпаметност. Той го разтърси с намерението да го изгони, но нещо в умоляващите кафяви очи, в пъргавите движения, с които момчето се изправи, в стегнатото, атлетично тяло му подсказа, че пропадне ли това момче, ценен потенциал ще отиде на вятъра; че у него все още има какво да бъде спасено. И Банко отведе леко заекващия тийнейджър в дома си, даде му сухи дрехи, помоли Вера да му приготви нещо за ядене и да му постели да си легне. На следващия ден, неделя, Вера, Банко и момчето прекосиха тунела, излязоха на слънце от отвъдната страна и тръгнаха да се разхождат из безлесната хълмиста местност. Макбет разказа — първо със заекване, после съвсем гладко — че е израснал в сиропиталище и мечтае да работи в цирка. Показа им как умее да жонглира, отмери пет крачки от голям дъб, хвърли джобния нож на Банко и той се заби в дървото. Не им сподели откъде са белезите по ръцете му. Осмели се да го направи чак по-късно, след като се убеди, че може да се довери на Банко и Вера. Тогава обясни, че всичко започнало, след като избягал от сиропиталището, но не се впусна в подробности. През почивните дни тримата често излизаха на разходка и разговаряха, но Банко запомни въпросната неделя особено добре, защото в колата, на път към къщи, Вера му прошепна:

— Хайде да си направим едно такова момче.

Четири години по-късно гордият Банко изпрати Макбет до главния вход на Полицейската академия. Тогава Флинс беше на три години, а Макбет — чист, откакто бебето се роди.

Банко се обърна и погледна снимката върху нощното шкафче: той и Флинс под изсъхналото ябълково дърво в градината им през първия учебен ден на Флинс в Академията. Флинс носеше униформа, беше ранно утро, грееше слънце, сянката на фотографа падаше върху тях.

Банко чу как долу изстърга стол и как Флинс започна да снове напред-назад, ядно набивайки крак. Явно ученето не му спореше. Невинаги е лесно да схванеш всичко веднага. Да вникнеш в една материя, изисква време и воля; изисква да промениш себе си, изградените си мисловни и поведенчески стереотипи. Както отнема време и воля да се откажеш от дрогата, от бягството, към което си се пристрастил. Както отнема време и воля да промениш един град, да поправиш несправедливостите, да разчистиш саботьорите, корумпираните политици и мафиотите, да осигуриш на жителите въздух, годен за дишане.

Долу тропането утихна, Флинс пак беше седнал.

Нещата се получават, стига да го даваш полека и да работиш, да правиш необходимото.

Току-виж дори влакът пак тръгнал по закритата линия.

Банко отново се заслуша. Чуваше само тишина. И дъжд. Затвори ли очи, може да чуе и дишането на Вера до себе си в леглото.

Ускореният дъх на Кейтнес се успокои.

— Трябва да се обадя вкъщи. — Дъф целуна потното й чело и спусна крака върху пода.

— Сега ли?! — възкликна тя.

После бързо прехапа долната си устна и на него му стана ясно, че не е искала да се заяжда. Е, как да не се мисли за специалист по човешката психика!

— Сутринта Юън го болеше зъб. Искам да разбера как е минало при стоматолога.

Кейтнес мълчеше. Дъф прекоси апартамента гол. Тук често се разхождаше, както го е майка родила, защото жилището беше мансарда и нямаше опасност да надничат съседи. Пък дори и да надничаха, не би го смутило. Гордееше се с тялото си. Като си харесваше фигурата, компенсираше комплекса си заради диагоналния белег на лицето. Апартаментът беше голям, по-голям от възможностите на млада жена на държавна служба, и Дъф й предложи да поеме част от наема, защото много често нощуваше при нея. Кейтнес обаче отказа: баща й плащал квартирата.

Дъф влезе в кабинета, затвори вратата след себе си и набра домашния номер във Файф.

Заслуша се в барабаненето на дъжда по капандурата над главата му. След третия сигнал за свободно тя вдигна — както винаги, независимо в коя част на къщата се намира.

— Аз съм. Как мина при зъболекаря?

— Юън е по-добре. Не съм сигурна дали го е болял точно зъб.

— А какво тогава?

— И други неща болят. Разплака се, попитах го какво има, но той не пожела да сподели и за да не го разпитвам, изтърси първото, което му дойде наум. Сега си легна.

— Хм… Утре се прибирам и ще поговоря с него. Какво е времето?

— Ясно. Грее луна. Защо питаш?

— Утре може всички да отскочим до езерото. Да се топнем.

— Къде си, Дъф?

Той се вцепени. Долови нещо особено в интонацията й.

— Как така къде? В „Гранд“, къде другаде? — И добави с малко преиграна веселост: — Вече е време изморените мъже да си лягат.

— По-рано тази вечер звъннах в „Гранд“ и от рецепцията ми казаха, че не намират запазена стая на твое име.

Дъф замръзна с телефона в ръката.

— Търсих те, защото Емили се затрудняваше с една задача, а нали знаеш колко съм скарана с математиката. Та къде си, казваш?

— В кабинета. — Дъф си пое дъх през устата. — Ще спя тук на канапето. Затрупан съм с работа. Съжалявам, че те излъгах за хотела, просто не ми се искаше да обременявам теб и децата. Едва преди малко свърших.

— Свърши?

Сконфузен, Дъф преглътна с мъка.

— С работата — побърза да уточни. — И въпреки цялата ми натовареност не ме направиха шеф на „Оргкрим“.

Дъф се сви. Чуваше се колко жалко звучи, все едно се опитваше да предизвика състраданието й, та тя да се смили над него и да го остави на мира.

— Все пак ти дадоха „Убийства“. Пък явно си се уредил и с нов кабинет.

— Моля?

— На последния етаж — понеже чувам как дъждът трополи. Е, ще затварям.

Чу се щракване и гласът й изчезна.

Дъф потрепери. Изведнъж стаята захладня. Да беше се наметнал с нещо, а не да ходи чисто гол.

Лейди слушаше дишането на Макбет. Потрепери.

През стаята мина студен полъх. На призрак. На дете. Тя почувства неистово желание да се измъкне от угнетителния мрак, да срути стените на затвора на мисълта си, оковал зад решетки майка й и баба й, да намери начин да се добере до светлото. Да се бори за свободата си, да пожертва нужното за място под слънцето. Или: да бъде слънцето. Да бъде звезда. Сияйна майка, която изразходва себе си, за да даде живот на други, ала докато гори, да е център на вселената. Именно. Гори. Както горяха сега дъхът и кожата й и гонеха студа от стаята. Тя плъзна ръка надолу по тялото си, усети как кожата й настръхва.

Беше същата мисъл като онзи път. Мисълта и решението, че просто трябва да се направи. Няма начин да се избегне. Единственият път минава направо и само направо, минава през всичко, все едно на какво се натъква — точно като куршум.

Сложи длан върху рамото на Макбет. Той спеше като младенец. За последен път спеше като младенец. Лейди го разтърси.

Обърна се към нея, изломоти нещо и посегна да я погали. Неизменно на нейните услуги. Задържа ръцете му в своите.

— Любов моя — прошепна му. — Трябва да го убиеш.

Той отвори очи и те светнаха в тъмното. Пусна ръцете му и докосна бузата му. Същото решение като онзи път.

— Трябва да убиеш Дънкан.

Шеста глава

Лейди и Макбет се запознаха в късна лятна вечер преди четири години. Беше един от онези редки дни, когато слънце грее от безоблачно небе, и Лейди беше убедена, че сутринта е чула да пее птичка. Ала след залез-слънце нощта пое смяната и над казино „Инвернес“ изгря лоша луна. Под нейния зрак Лейди стоеше пред главния вход на казиното, когато Макбет пристигна в брониран джип на Спецотряда.

— Лейди? — попита той и я погледна право в очите.

Какво съзря тогава тя в неговите очи? Сила и решителност? Навярно просто защото в онзи момент е имала нужда да види точно това.

Лейди кимна. Мъжът й се стори твърде млад за задачата. По-възрастният му белокос колега, застанал крачка зад него, й изглеждаше по-подходящ със спокойствието, което излъчваше погледът му.

— Аз съм старши инспектор Макбет. Нещо ново в ситуацията, госпожо?

Тя поклати глава.

— Добре. Има ли откъде да ги видим?

— От мецанина.

— Банко, приготви хората си, а аз ще отида да огледам.

Преди да тръгнат нагоре по стълбището към мецанина, младият полицай й прошепна да си събуе обувките с високи токчета, за да вдигат възможно най-малко шум. Боса, Лейди вече не беше по-висока от него. На мецанина тръгнаха по периферията, покрай прозорците към Работническия площад, за да останат скрити от погледите на хората в игралната зала долу. Прокраднаха се на пръсти към парапета. Частично ги скриваше въжето, захванало централния полилей, и автентичните максимилианови рицарски доспехи от XVI век, купени от Лейди на търг в Аугсбург. Замисълът беше така изложените доспехи да внушават на играчите, че са защитени или че зорко ги наблюдават — зависи дали посетителите играят честно, или си служат с непочтени средства. Лейди и полицаят приклекнаха и надникнаха в залата, откъдето преди двайсет минути гости и служители вкупом побягнаха панически навън. Малко по-рано Лейди се качи на покрива. Съзерцаваше пълната луна и инстинктивно усещаше, че тя вещае злини. Изведнъж чу изстрел и писъци в игралната зала. Слезе и успя да спре един от бягащите сервитьори. От него разбра, че някакъв тип стрелял в страничен полилей и хванал Джак за заложник.

Лейди бързо изчисли колко ще й струва нов кристален полилей, но това, разбира се, беше дреболия в сравнение с разходите й, ако пистолетът, опрян в слепоочието на най-доброто й крупие Джак, гръмне още веднъж. Все пак казиното й имаше претенциите да предлага на посетителите си безопасни развлечения и отдих; атмосфера, в която човек поне за малко да забрави за ширещата се по улиците престъпност. Създаде ли се у хората впечатлението, че и казино „Инвернес“ се е превърнало в бандитско свърталище, игралната зала щеше да изглежда като сега: почти празна. Двамата останали посетители седяха до масата за блекджек под мецанина. Клетият Джак бе вцепенен и побелял като платно.

— Трудно е да го улучим от такова разстояние. Прекалено добре се е скрил зад вашето крупие — прошепна Макбет и извади малък бинокъл от джоба на черната си униформа. — Нужно е да се приближим. Кой е този тип и какво иска?

— Казва се Ърнест Колъм. Заплашва да застреля крупието ми, ако не му изплатим всички пари, които е изгубил в „Инвернес“.

— Говорим за голяма сума, предполагам?

— По-голяма, отколкото е днешният оборот. Колъм е пристрастен към хазарта. Инженер, математически гений. Знае шансовете за печалба, но точно такива като него са най-вманиачени. Казах му, че работим по въпроса, но банките са затворени и ще отнеме време.

— Няма закога да чакаме повече. Влизам.

— Защо решихте така?

Макбет се изправи и прибра бинокъла в джоба си.

— Вижте зениците му. Надрусан е, ще стреля. — Макбет натисна бутон върху подвижната радиостанция: — Код четири-шест. Ти си, Банко. Край.

— Прието. Край.

— Идвам с вас — заяви Лейди и последва Макбет.

— Не мисля, че…

— Става дума за моето казино. За моя Джак.

— Вижте, госпожо…

— Колъм ме познава. Жените го успокояват.

— Това е работа на полицията. — Макбет се спусна тичешком по стълбите.

— Идвам с вас. — Лейди тръгна след него.

Макбет спря и й препречи пътя.

— Погледнете ме — настоя той.

— Не, вие ме погледнете. Приличам ли ви на жена, която лесно си подвива опашката? Колъм очаква да се появя с парите.

Макбет я огледа внимателно. Гледаше я, както я бяха гледали много други мъже. Но и по начин, по който никой — независимо от пола — не я бе гледал. В очите на околните Лейди предизвикваше възхищение или страх, похот или респект. Гледаха я с омраза, любов или покорство, измерваха я, претегляха я на вътрешните си везни, въобразяваха си, че са разбрали що за човек е. Този млад мъж обаче я гледаше, все едно най-сетне е открил нещо. Нещо познато, нещо дълго търсено.

— Добре, елате. Но нито гък.

При влизането в залата дебелият килим погълна шума от стъпките им.

Заради счупения полилей масата, до която седяха двамата мъже, беше по-слабо осветена от обикновено. Лицето на Джак, застинало в израз на безпаметен страх, не се промени при появата на Лейди и Макбет. Лейди забеляза как ударникът на пистолета се повдигна.

— Ти пък кой си? — леко задавено попита Колъм.

— Макбет от Спецотряда — отвърна полицаят, придърпа си стол и седна. Постави дланите си върху масата така, че Колъм да ги вижда. — Дошъл съм да преговарям с теб.

— Няма какво да преговаряме, полицай. Това проклето казино ме лъга години наред. Разори ме. Крупиетата редовно наместват картите. Тя намества картите.

— И си стигнал до този извод след прием на адска смес, нали? — попита Макбет и безшумно забарабани с пръсти по сукното. — Наркотикът изопачава действителността, да знаеш.

— Действителността, полицай, е следната: аз държа пистолет и виждам нещата по-ясно от когато и да било. Ако не ми носите парите, първо ще гръмна Джак, после теб, защото ще се опиташ да извадиш оръжие, след това така наречената дама, която ще се опита или да избяга, или да ме надвие, но няма да успее да направи нито едното, нито другото. Накрая може да гръмна и себе си, но първо ще видим дали пък настроението ми няма да се подобри, след като пратя трима ви в ада и вдигна това място във въздуха — изсмя се той. — Не виждам пари. Преговорите приключиха. Да започваме…

Ударникът се вдигна още. Лейди неволно сбърчи лице в очакване на изстрела.

— Двойно или нищо — обади се Макбет.

— Моля? — не разбра Колъм.

Имаше безупречна дикция. Беше безупречно избръснат и облечен в безупречен смокинг с безупречно изгладена тебеширенобяла риза. Лейди беше сигурна, че и бельото му е безупречно; че той не очаква да излезе оттук с куфар, пълен с пачки. Знае как ще го изнесат: без пукната пара, както беше и влязъл. Разорен, но безупречен.

— Да изиграем един блекджек. Ако ти спечелиш, ще ти върнем всички изгубени пари в двоен размер. Спечеля ли аз, ми даваш пистолета с всички патрони и се отказваш от всички твои претенции към казиното.

— Блъфираш! — засмя се Колъм.

— Куфарът с парите пристигна и се намира в полицейската кола отвън. Собственичката на казиното е съгласна да ти даде още толкова, ако с теб се споразумеем. Защото е пределно ясно, че тук са се вършели шашми с картите. Което си е право, си е право. Какво решаваш, Ърнест?

Лейди погледна Колъм. Зад главата на Джак се виждаше само лявото око на похитителя. Ърнест Колъм не беше глупак, напротив. Не вярваше на историята с куфара. И въпреки това понякога именно най-интелигентните хора отказват да прозрат неизбежността на вероятностите: в дългосрочен план всички са обречени да изгубят срещу казиното.

— Защо го правиш?

— Какво решаваш? — повтори Макбет.

Колъм премига два пъти.

— Аз съм дилърът, ти — играч. Тя раздава.

Лейди погледна Макбет. Той кимна. Тя взе тестето, размеси картите и обърна две пред Макбет.

Шестица. Поп купа.

— Сладките шестнайсет — ухили се Колъм.

Лейди постави две карти и пред Колъм, едната с лицето нагоре. Асо спатия.

— Още една. — Макбет протегна ръка.

Лейди му подаде най-горната карта от тестето. Макбет я притисна към гърдите си и я погледна. После вдигна глава към Колъм.

— Май ти е спукана работата, сладки шестнайсет. Дай да видим.

— О, много съм доволен — отвърна Макбет и му се усмихна.

Подхвърли картата надясно, където масата тънеше в сянка. Колъм машинално се наведе, за да я види.

Останалото стана почти мигновено и бе останало в паметта на Лейди под формата на отделни кадри. Стрелваща се ръка. Лъснала стомана в полет над масата. Проблясък в окото на Колъм, облещено в негодувание. Каскада кръв, рукнала от двете страни на кинжала, пробил сънната артерия на Колъм. И звуците… Глухо тупване на пистолета върху дебелия свръхлуксозен килим. Плисък на кръв върху масата. Задавено хъхрене от гърлото на Колъм, докато лявото му око угасва. Еднократен треперлив стон, откъснал се от гърдите на Джак.

Лейди помнеше картите. Най-вече попа купа и дамата пика, наполовина в сянка. И двете напоени с кръвта на Ърнест Колъм.

Спецбойците в черни униформи нахлуха бързо и безшумно и се подчиняваха и на най-лекия жест на Макбет. Не докоснаха Колъм. Изведоха силно разстроения Джак. Лейди отблъсна ръката, протегната да я подкрепи. Остана седнала, загледана в младия ръководител на Спецотряда. Той седеше облегнат на стол, с доволния вид на човек, който смята, че последната ръка е негова.

— Колъм ще прибере последната ръка — обади се Лейди.

— Как така?

— Ако не я намерим.

— Коя?

— Не чухте ли какво каза? „След като пратя трима ви в ада и вдигна това място във въздуха.“

Макбет се взираше в нея в продължение на две-три секунди, първо с изумление, после с нещо друго. Уважение. Възхищение.

— Рикардо! — извика той. — Претърсете за бомба!

Погледът на Рикардо, движенията му и тихите заповеди, които даваше, излъчваха непоклатима самоувереност. Кожата му бе толкова черна, че Лейди направо се оглеждаше в нея. За четири минути Рикардо и хората му намериха взривното устройство в заключена тоалетна кабина. В куфар със зеброва шарка, който Колъм бе внесъл в казиното. Охраната проверила съдържанието: четири златни кюлчета. Колъм обяснил, че възнамерява да ги използва като залог на масата за покер. (Тогава Комисията по хазарта още не беше въвела ограничения за вида на залозите и беше позволено да се залагат пари в брой, часовници, брачни халки, ипотеки, автомобили и изобщо всичко, стига всички играчи да са съгласни.) Под четирите железни кюлчета, боядисани в жълто, Колъм бе поставил самоделна бомба с часовников механизъм. Сапьорът на Спецотряда изрази възхищението си с какво майсторство е изработена. Лейди вече бе забравила колко минути оставаха до детонацията, когато сапьорът спря таймера.

Ала — както казахме — още помнеше картите.

Поп купа и дама пика. Срещнаха се онази вечер, под лоша луна.

Следващата вечер Лейди го покани на вечеря в казиното. Той прие поканата, но отказа аперитива. „Не“ на виното, „да“ на водата. Лейди беше поръчала да ги настанят до маса на мецанина с изглед към Работническия площад, където дъждовната вода кротко се стичаше по паважа от Централната гара към „Инвернес“. Архитектите бяха проектирали гарата няколко метра по-нависоко, защото смятаха, че тежестта на мрамора и локомотиви от рода на Бърта с времето ще вкопаят нивото на пода на гарата надолу в терена, непрекъснато подгизнал и мочурлив.

Двамата разговаряха на различни теми, но избягваха твърде личните. Накратко, прекараха приятно. Той се държа — ако не галантно — при всички случаи чаровно и духовито. Беше изключително привлекателен в сивия, малко тесен за него костюм, с който — Макбет сам призна — му услужил по-възрастният му колега, Банко. Разказа й истории от сиропиталището, за своя приятел Дъф, за цирк, с който пътувал едно лято като малък, за нервния, постоянно настинал дресьор на лъвове, за тънките като шило акробати на трапец, консумиращи само продукти с издължена форма; за фокусника, който викал зрители на арената и правел така, че тяхна вещ — брачна халка, ключ, часовник — да застине във въздуха пред очите им. Макбет изслуша с интерес разказа на Лейди как построили казиното от нулата. Накрая тя все пак отвори дума за снощния екшън. Вдигна винената чаша и попита:

— Според теб защо Колъм го направи?

— Дрогата на Хеката побърква хората — сви рамене Макбет.

— Докарахме Колъм до просешка тояга, истина е, но не сме си служили с измама.

— Не съм си го и помислял.

— Преди две години обаче хванах две крупиета да влизат в комбина с играчи и да вършат фалшификации. Изритах ги, разбира се. Чувам, че са се събрали с мангизлии и са поискали от градската управа разрешение за строителство на ново казино.

— За „Обелиска“ ли говориш? Видях чертежите.

— Тогава сигурно знаеш, че част от играчите, замесени в схемата, бяха политици и хора на Кенет?

— Чувал съм такива слухове.

— Това казино ще бъде построено. Помни ми думата, в него хора като Ърнест Колъм пак ще се чувстват излъгани, но вече с пълно основание.

— Боя се, че ще се окажеш права.

— Този град се нуждае от нови лидери. От ново начало.

— Бърта. — Макбет кимна към прозореца. Навън старият черен локомотив, мокър от дъжда, блестеше върху фундамента пред главния вход на гарата. Локомотивните колела стояха върху осем метра автентични релси, положени оттук до Капитол. — Банко казва, че Бърта трябва да бъде пусната отново в движение; че е нужно да се постави началото на нова, съзидателна дейност. В този град има и честни хора.

— Да се надяваме. Но да се върнем към снощната вечер… — Тя завъртя чашата с вино.

Знаеше, че той гледа в деколтето й. Беше свикнала мъжете да се прехласват по бюста й и приемаше това напълно невъзмутимо, със съзнанието, че женските й преимущества понякога могат да бъдат използвани, а друг път е по-добре да не влизат в действие — подобно на който и да е друг бизнес инструмент. Неговият поглед обаче беше по-различен. Самият той беше различен. И много симпатичен. Но нима й беше притрябвало това нищо и никакво полицайче? Тогава какво правеше тук с него? Имаше много други начини да го възнагради, а тя избра вечеря насаме. Огледа ръката му, посегнала към чашата. Дебелите вени върху опакото на дланта, слънчевият загар на кожата. Явно при възможност излизаше от града.

— Какво щеше да направиш, ако Колъм не се беше съгласил да играете блекджек? — попита тя.

— Не знам. — Макбет я погледна.

Кафяви очи. Хората в този град имаха предимно сини. Тя, разбира се, бе срещала и мъже с кафяви очи сред познатите си. Но не и с такива кафяви очи. Очи, излъчващи толкова… сила. И същевременно такава уязвимост. Божичко, нима започваше да се влюбва? Сега, на тези години?

— Не знаеш ли? — попита тя.

— Ти спомена, че бил пристрастен. Разчитах да не устои на изкушението да изиграе още една партия. На живот и смърт.

— Явно често посещаваш казина.

— Нищо подобно — разсмя се той с момчешки смях. — Дори нямах представа накъде вървят нещата след първото раздаване.

— Шестнайсет срещу асо? По-скоро зле за теб. Откъде беше толкова сигурен, че ще се навие? Предложението ти не прозвуча никак убедително.

Макбет сви рамене. Тя погледна чашата с вода. И се досети как е предвидил реакцията на Колъм. Макбет просто знаеше какво е да си пристрастен.

— Съмняваше ли се дали ще успееш да го обезвредиш, преди да застреля Джак?

— Да.

— Да?

Младият полицай отпи от водата. Темата очевидно му навяваше неприятни спомени.

Дали да не спре с въпросите? Тя се наведе напред над масата.

— Кажи ми, Макбет.

— За да попречиш на похитител, въоръжен с огнестрелно оръжие, да натисне спусъка, трябва или да го застреляш в главата, или да му пробиеш сънната артерия — само така ще изгуби съзнание почти мигновено. Както сама видя, при пробиването на сънната артерия от раната изригва кратък, мощен кървав фонтан, после кръвта изтича на по-слаба струя. Кислородът, нужен на мозъка, излиза още с фонтана. Тоест, Колъм изпадна в безсъзнание още преди кървавият фонтан да плисне върху масата. Бях изправен пред два проблема. Първо, оптималното разстояние за хвърляне на нож е пет стъпки. Намирах се по-близо, но за щастие използвам кинжали с балансирано тегло. За нетренирания това е затруднение, но за опитния хвърляч е улеснение: с такива кинжали по-лесно се контролира въртенето. Вторият проблем беше, че както беше застанал Колъм, можех да се целя само в лявата част на врата му. Значи, налагаше се да хвърлям с дясната ръка. А, както виждаш, съм левичар. Ситуацията ме принуждаваше да се осланям на късмета си. А не съм от най-големите късметлии. Между другото, каква беше онази карта?

— Дама пика. Ти загуби.

— Знаех си.

— В живота не ти върви, така ли?

— Поне що се отнася до карти.

— А в любовта?

Той се замисли и поклати глава.

— И в любовта е същото.

Смяха се. Пиха наздравица и се смяха още. Слушаха как се сипе дъждът. За миг тя затвори очи. Струваше й се, че чува подрънкването на ледени кубчета в чаши на бара. Трополенето на топчето във въртящия се дървен диск на рулетката. Ударите на разтуптяното си сърце.

— Какво? — Той премига в тъмната спалня.

— Трябва да убиеш Дънкан — повтори тя.

Лейди чуваше звука на собствените си думи, усещаше как набират мощ и заглушават разтуптяното й сърце.

Макбет седна в леглото и я изгледа внимателно.

— Будна ли си, или бълнуваш, любов моя?

— Будна съм. Няма друг начин, знаеш.

— Сънувала си кошмар и сега…

— Не съм! Замисли се. Логично е. Или той, или ние.

— Откъде-накъде в негово лице виждаш наш враг? Та Дънкан току-що ме повиши.

— На хартия може да си шеф на „Оргкрим“, но на практика зависиш изцяло от решенията на Дънкан. За да затвориш „Обелиска“, да прогониш наркодилърите от района около „Инвернес“ и да увеличиш патрулите по улиците, та хората да се чувстват в безопасност, трябва да си директор на полицията. Това са само дреболии, а я си помисли какви грандиозни цели можем да постигнем, ако заемеш стола на Дънкан, любов моя.

— Дънкан също е амбициран да постигне грандиозни цели — засмя се Макбет.

— Не се съмнявам в искрените му желания, но за да пожъне успехи, един началник на полицията трябва да се ползва с подкрепа сред широките маси. А за хората в този град Дънкан е просто поредният сноб, озовал се в шефско кресло, не по-различен от Кенет и дори от Туртел в кметството. Хора се печелят не с напудрени фрази, а с подходящ имидж. Ние с теб сме хора от народа, Макбет. Знаем каквото знаят и те. Искаме каквото искат и те. „От народа. За народа. С народа.“ Разбираш ли? Само на нас ни подхожда да го кажем.

— Разбирам, но…

— Но какво? — погали корема му. — Не искаш ли да командваш? Не си ли мъж, не искаш ли да си на върха? Да не би да ти стига да лижеш чужди обувки?

— Не, естествено. С малко търпение може и да се озова на поста на Дънкан, без да прибягваме до крайни средства. Като шеф на „Оргкрим“ съм третият в йерархията.

— Но, скъпи, теб никой не те гласи за стола на големия началник! Замисли се. Дали са ти „Оргкрим“, за да създадат впечатлението, че не ни смятат за втора ръка хора. Но те никога няма да ти дадат директорския кабинет. Не и доброволно. Затова трябва да го превземем със сила.

Той се обърна на хълбок, с гръб към нея.

— Да забравим за това, любов моя. Както ти си забравила, че ако нещо се случи с Дънкан, поста му ще наследи Малком.

Тя хвана рамото му и го обърна към себе си.

— Нищо не съм забравила. Не съм забравила, че според Хеката ти ще оглавиш поста на Дънкан. Значи Хеката има план. Ние, ще се оправим с Дънкан, а Хеката — с Малком. Не съм забравила и вечерта, когато ти обезвреди Ърнест Колъм. Дънкан е Колъм, любов моя. Насочил е пистолет към нашата мечта. Прояви смелост, каквато прояви онази вечер, Макбет. Бъди Макбет, който беше тогава. Заради мен, заради нас. — Погали бузата му и продължи с поомекнал глас: — Към такива като нас животът не е особено щедър с шансовете, скъпи. Затова трябва да се възползваме от малкото, които ни се откриват.

Той лежеше мълчаливо. Тя чакаше. Ослушваше се, ала никакви думи не смиряваха разтуптяното й сърце. Той имаше нужните амбиции, мечти и воля — тя го знаеше.

Именно благодарение на тях се бе измъкнал от дупката, в която се бе озовал, и от наркоман бе станал курсант в Полицейската академия, а после — ръководител на Спецотряда. Това ги сродяваше. И тя, и той се бяха оттласнали от дъното; бяха минали през огън и вода. Нима той ще спре точно сега, на крачка от триумфа, без да вкуси от наградата? От престижа, от перспективите? Макбет притежаваше смелост и широк размах, ала един недостатък можеше да го закопае. Липсата на злоба. А злобата е силно необходима — дори да ти потрябва само в един решителен миг. В мига, когато се налага да пренебрегнеш тесногръдия морал, да погледнеш по-мащабно, да не се самоизмъчваш, питайки се правилно ли постъпваш в тази конкретна, незначителна ситуация. Макбет обичаше справедливостта и неговата лоялност към чуждите правила беше слабост, която Лейди обичаше у него в мирно време. И презираше в моменти като сегашния, когато се задаваше война. Плъзна ръка по врата му, по гърдите, по корема. После пак нагоре. Заслуша се. Той дишаше равномерно и спокойно. Спеше.

Макбет дишаше дълбоко. Само се преструваше на заспал. Тя си отдръпна ръката. Намести се удобно и също задиша спокойно. Той се опита да диша в унисон с нея.

Да убие Дънкан? Невъзможно. Пълен абсурд, разбира се.

Тогава защо не може да заспи? Защо думите й и мислите му продължаваха да се щурат из главата му подобно на блуждаещи прилепи? „Към такива като нас животът не е особено щедър с шансовете, скъпи. Затова трябва да се възползваме от малкото, които ни се откриват.“

Замисли се какви шансове му бе дал животът. Шансът в сиропиталището през онази нощ — него го изпусна. Но пък улови шанса, даден му от Банко. Първото едва не го съсипа, второто го спаси. Но по-добре е човек изобщо да не получава някои шансове, защото го осъждат на доживотно нещастие и разкаяние, независимо дали се възползва от тях, или не. О, това прокрадващо се недоволство, което винаги отравя и най-пълното щастие. И все пак. Нима съдбата му отвори врата, която съвсем скоро ще затръшне? Смелостта пак ли ще му изневери, както му изневери онази нощ в сиропиталището?

Пред вътрешния му взор изникна спящият, нищо неподозиращ мъж в леглото онзи път. Колкото и беззащитен обаче да изглеждаше в съня си, този мъж стоеше между Макбет и свободата, която всеки човек заслужава. Между Макбет и достойнството, на което всеки човек има право. Между Макбет и властта, която би могъл да постигне. Властта, уважението и любовта.

Събуди Лейди, когато навън започна да се развиделява.

— Ако го направя, ще бъда задължен на Хеката.

Тя отвори очи, все едно е будувала през цялото време.

— Но защо смяташ така, любов моя? Хеката само е предрекъл някаква случка. Това не му дава право да иска нещо в замяна.

— И какво ще спечели той, ако аз стана директор на полицията?

— Питай него. Навярно е дочул заканите на Дънкан да не подвие крак, докато не да го пипне. Сигурно се досеща и за друго: на мястото на Дънкан ти би подгонил наркобандите, които се стрелят по улиците.

— „Норс Райдърс“ ли? Че те вече са с прекършен гръбнак.

— Или би се заел да затвориш игрални домове, които с мошеничества ограбват спестяванията на свестни хора.

— Като например „Обелиска“?

— Да.

— Хм. Спомена за грандиозни цели. Сред тях има ли и нещо за благоденствието на града?

— Разбира се. Не забравяй, че ако оглавиш полицията, от теб ще зависи кои политици ще бъдат гледани под лупа и кои — не. А всички, наясно дори бегло с практиките на градската управа, знаят, че през последните десет години няма назначен на ръководна длъжност, ако не е платил за това скандално тлъст подкуп. А после, на свой ред, е вземал подкупи. По времето на Кенет такива типове изобщо не се стараеха да се крият, затова доказателства лесно ще се намерят. Ние го знаем, те го знаят, а това значи, че ще можем да им извиваме ръцете, както пожелаем, любими….

Погали устните му с показалец. Каза му го още първата нощ: че обожава устните му. Били много меки, а кожата — съвсем тънка и ако ги гризне съвсем леко, усеща вкуса на кръвта му.

— Да ги накараме най-сетне да спазят обещанията си и да вземат мерките, които ще спасят този град — прошепна той.

— Точно така.

— Да върнем Бърта на коловоза.

— Да — гризна долната му устна и усети трепета — своя и неговия.

Пулсът им се ускори. Той я сграбчи в обятията си.

— Обичам те — прошепна.

Макбет и Лейди. Лейди и Макбет. Вече дишаха в синхрон.

Седма глава

Лейди погледна Макбет. Изглеждаше много елегантен в смокинг. Тя се обърна, увери се, че сервитьорът си е сложил бели ръкавици, както му заръча, а чашите за шампанско върху сребърния поднос са тип флейта. За закачка постави малка елегантна сребърна бъркалка за шампанско върху подноса, макар че малцина от гостите й бяха виждали такъв аксесоар, а още по-малко знаеха за какво се използва[3]. Макбет се олюля на пети и обувките му потънаха в дебелия килим на „Инвернес“. Той прикова втренчен поглед във входа. През целия ден беше нервен. Само докато преговаряха подробностите от плана, той успя да си възвърне концентрацията, пак влезе в ролята на професионалния полицай, част от елитно звено, и забрави, че мишената има име. Дънкан.

Охранителите отвориха вратата и вътре нахлу влажен полъх заради дъжда.

Първите гости влязоха. Лейди пусна в действие най-лъчезарната си и приветлива усмивка и хвана Макбет под ръка. Усети как той мигом изопна гръб.

— Банко, стари приятелю! — възкликна тя. — Довел си и Флинс. Станал е голям красавец. Добре че нямам дъщери!

Прегръдки и наздравици.

— Ленокс! Двамата с теб ще си побъбрим, но първо да пийнем шампанско. Ето я и Кейтнес! Направо си неотразима, мила! Защо аз не мога да намеря такива рокли? Заместник-директор Малком! Званието ви е твърде дълго. Може ли за по-лесно да ви наричам просто „директоре“? Между нас да си остане, но понякога карам Макбет да ме нарича „шефа“ — само за да се порадвам как звучи.

Повечето от тях Лейди бе виждала един-единствен път, но се държеше свойски, все едно се знаят от години. Защото умееше да наднича в душите на хората, да разбира как искат да изглеждат те в хорските очи. При всички негативи, които й носеше, свръхсетивността имаше и един голям плюс. Помагаше й да избегне сраженията на предна линия и бързо да си проправи път навътре. Непринуденото й поведение подтикваше събеседниците й да й се доверяват. Тя ги предразполагаше, доверявайки им уж интимни подробности от живота си, и те набираха кураж също да откровеничат, а забележеха ли, че споделените малки тайни са възнаградени с одобрителен и заговорнически смях, започваха да разкриват и по-големите. Друг човек в града едва ли знаеше повече за неговите жители от тазвечершната домакиня.

— Директор Дънкан!

— Лейди. Извинете за закъснението.

— Ама моля ви се! Това е ваше право, къде се е чуло и видяло директор на полицията да идва пръв! Лично аз винаги гледам да се появя последна, за да не оставя никакво съмнение коя е звездата на събитието.

Дънкан се засмя приглушено, а тя докосна ръката му.

— Щом се смеете, отсега смятам вечерта за успешна. Опитайте от изисканото ни шампанско, скъпи директоре. Вашите телохранители, предполагам…

— Не пият. Цяла нощ ще бъдат на работа.

— Цяла нощ?

— Когато публично заплашваш Хеката с арест, се налага да спиш поне с едно отворено око. Аз спя с два чифта.

— Като заговорихме за сън, предвидили сме за вашите телохранители стаята, съседна на вашия апартамент. Между двете стаи има вътрешна врата — както пожелаха. Ключовете са на рецепцията. Настоявам обаче момчетата да опитат от моята домашна лимонада. Не е приготвена с обикновена питейна вода, уверявам ви.

Тя даде знак на сервитьора и той се доближи с поднос с две чаши.

— Ние… — прокашля се единият охранител.

— Всеки отказ ще бъде приет като лична обида — прекъсна го Лейди.

Охранителите размениха поглед с Дънкан, взеха чашите, пресушиха ги и ги върнаха върху подноса.

— Изключителен жест от ваша страна да се нагърбите с ангажимента да бъдете домакиня на това празненство, госпожо — каза Дънкан.

— Има си хас! Та вие ме направихте съпруга на началника на „Организирана престъпност“.

— Съпруга? Не знаех, че сте женени.

Тя наклони глава.

— Вие държите ли на формалностите, господин директоре?

— Ако под формалности разбирате правила — да, държа на тях. Изисква го естеството на работата ми. Както впрочем и естеството на вашата, предполагам.

— Съдбата на всяко казино зависи от пределно ясно поставения принцип, че правилата важат за всички, без изключение.

— Честно да си призная, досега не бях стъпвал в казино, госпожо. Знам, че в качеството ви на домакиня имате задължения, но ако е удобно, ще помоля за кратка опознавателна обиколка.

— С най-голямо удоволствие — усмихна се Лейди и го хвана подръка. — Елате.

Поведе Дънкан нагоре по стълбището към мецанина. Питаше се дали той се заглежда във високата цепка на роклята й. Ако сексапилът й му въздействаше, Дънкан го прикриваше много умело. Застанаха до парапета. В игралната зала нямаше много клиенти. Четирима стояха до най-голямата рулетка, масите за блекджек пустееха, а точно под Лейди и Дънкан четирима души играеха покер.

Останалите от компанията се бяха събрали на бара, където нямаше други посетители. Лейди забеляза как Макбет нервно опипва чашата си с вода, докато симулира, че слуша какво му говорят Малком и Ленокс.

— Преди дванайсет години, когато железопътната администрация се изнесе оттук, сградата се рушеше от течове и вандалски набези. Както добре знаете, само нашата административна област разрешава упражняването на хазартна дейност.

— Заслуга на директора Кенет.

— Бог да прости черната му душа. Имаме две малки и една голяма маса с рулетки. — Тя посочи. — Играе се френският вариант на рулетката. Играчите могат да залагат на сектори. Колелото е изработено от махагон, розово дърво и слонова кост.

— Наистина впечатляващо постижение, Лейди.

— Благодаря, господин директоре. Наистина ми струваше много усилия.

— Досетих се. Понякога човек неминуемо се пита какво ни мотивира нас, хората.

— Споделете каква е вашата движеща сила.

— Моята ли? — Той се позамисли. — Надеждата един ден този град да стане добро място за живеене.

— А какви подбуди се крият зад благовидните мотиви, които обикновено изтъкваме? Какви са вашите задни, егоистични, емоционални подбуди? Коя е тайната мисъл, която ви навестява нощем, след като тържествените речи са приключили?

— Сложен въпрос, Лейди.

— Единственият съществен въпрос, уважаеми директоре.

— Може и да сте права. — Той раздвижи кръгообразно рамене под смокинга. — Но най-вероятно на мен просто не ми е била нужна толкова силна мотивация. Паднаха ми се добри карти: роден съм в сравнително заможно семейство, където образованието, амбициите и кариерата се приемат като задължителни. Баща ми винаги е говорел открито за корупцията, ширеща се в обществения сектор — именно това не му позволи да се издигне. Продължих оттам, докъдето бе стигнал той, и се поучих от тактическите му грешки. Политиката е напълно възможно начинание и понякога се налага да си служиш със зло, за да се пребориш със злото. Действам по необходимост. Не съм светец, какъвто обичат да ме изкарват в пресата, госпожо.

— Обикновено светците не могат да се похвалят с други постижения освен с канонизирането си. Изцяло подкрепям вашата стратегия, директоре. Лично аз винаги се придържам към нея.

— Съвсем разбираемо е. Без да съм запознат с биографията ви в детайли, знам, че сте извървели по-дълъг и трънлив път от мен.

Лейди се засмя.

— Ще ме откриете в пожълтелите страници на архивите си, Дънкан. В продължение на няколко години си вадех хляба с най-стария занаят на света — това не е тайна. Но всички си имаме минало и — както се изразихте — сме действали по необходимост. Случайно да обичате хазартни игри? Предлагам ви тази вечер да поиграете за сметка на казиното.

— Благодаря за щедростта, Лейди, но това би значело да наруша правилата.

— Дори ако играете в качеството си на частно лице?

— Когато човек оглавява полицията, личният живот се превръща в неотделима част от професионалния. Освен това не играя хазарт, госпожо. Предпочитам да не се осланям на богините на съдбата, а да заслужа с труд всички мои евентуални печалби.

— И въпреки това сте стигнали до този пост и благодарение на — по вашите думи — добрите карти, раздадени при раждането ви.

— Казах „предпочитам“ — усмихна се той. — Животът е игра: или играеш с картите, които ти се падат, или ги хвърляш на масата.

— Ще позволите ли да кажа нещо, директоре? Защо се усмихвате?

— Заради въпроса ви, госпожо. Така или иначе ще кажете каквото сте си наумили, независимо дали ще ви позволя.

— Исках само да отбележа, скъпи Дънкан, че сте изтъкан от почтеност, мъж с морални устои и аз дълбоко уважавам вашата личност и принципите, които изповядвате. Не на последно място и защото имате смелостта да поверите на чист лист, какъвто е Макбет, толкова висока длъжност в ръководството.

— Благодаря ви, госпожо, но заслугата за повишението е изцяло на Макбет.

— Да не би неговото назначение да е част от антикорупционната ви програма?

— Корупцията прилича на нашествие на дървеници. Понякога се налага да събориш цялата къща, за да се отървеш от тази напаст. И да я издигнеш наново — с материали, незасегнати от заразата. Макбет е такъв материал. Не е бил част от управленския елит. Не е инфектиран.

— А Кодор е бил.

— Точно така, госпожо.

— Знам колко тежко е да изрежеш инфектирана плът. Двама от служителите ми злоупотребиха с доверието ми. — Тя се облегна на парапета и кимна към масата с рулетка. — И въпреки това плаках, когато се разделях с тях. Слабостта да се поблазниш от пари и богатство все пак е човешка. А аз съм прекалено мекушава. Вместо да размажа дървениците с пета, ги пуснах да си вървят по живо, по здраво. И как, мислите, ми се отблагодариха? Използваха моите идеи, усвоените при мен умения и пари, положително откраднати от моето казино, за да отворят игрален дом със съмнителна репутация, който не просто уронва престижа на бранша, а и отнема прехраната на нас, пионерите в тази сфера. Ако човек само прогони дървениците, те ще се завърнат. Трябваше да постъпя като вас, директоре.

— Като мен?

— Както вие постъпихте с Кодор.

— Беше изключено да позволя да се измъкне, при положение че е поддържал връзки със Свено.

— Имам предвид, че не оставихте работата наполовина свършена. Разполагахте с показанията само на един от „Норс Райдърс“. И най-глупавият съдия или съдебен заседател ще се досети за готовността на този тип да каже всичко само и само да се споразумее с полицията и да се отърве с по-малка присъда. Съществуваше опасност Кодор да се измъкне.

— Е, ние разполагахме с малко повече улики срещу него, госпожо.

— Но едва ли щяха да стигнат за осъдителна присъда. Беше налице рискът дървеницата Кодор да се отърве и после да се върне. А един съдебен процес срещу високопоставен полицай щеше да предизвика скандал, който да се разрасне неимоверно и да опръска с кал всички наоколо. Сега, когато се опитвате да си възвърнете доверието на гражданите, полицията се нуждае последно от нещо подобно. Изцяло подкрепям метода ви, директоре. Човек трябва да ги настъпи и да си разтърка подметката, за да се свърши веднъж завинаги.

Дънкан се усмихна.

— Анализът ви е доста точен, но дано не намеквате, че имам пръст в преждевременната кончина на Кодор.

— Опазил ме Бог. — Тя го докосна под лакътя. — Ще цитирам Банко: едно нещо може да се свърши по няколко начина.

— Например?

— Е… Например, да се обадиш на човека и да му заявиш, че е настъпил денят на Страшния съд; доказателствата са железни и след минути Спецотрядът ще нахлуе в дома му; ще бъде подложен на публичен линч, ще го дискредитират, името му ще бъде окаляно и окачено на позорния стълб. Разполага с броени минути.

Дънкан огледа масата за покер под тях.

— Ако имах бинокъл, щях да разгледам картите им — подхвърли той.

— О, да.

— А вие откъде се сдобихте с вашия бинокъл, госпожо? По рождение ли го имате?

Тя се засмя.

— Не, сдобих се с него с цената на горчив опит. Платих скъпо и прескъпо.

— Кодор служи в системата дълги години. Като повечето от нас и той не беше нито само добър, нито само лош. Навярно той и семейството му са заслужавали сам да избере по кой път да се измъкне. Не казвам нищо конкретно.

— В такъв случай вие сте по-благороден от мен, директоре. И аз щях да постъпя като вас, но единствено и само от егоистични подбуди. Наздраве.

Вдигнаха чаши и се чукнаха с шампанското.

— Като заговорихме за зорки очи — Лейди кимна към компанията долу на бара, — забелязвам, че Дъф и младата Кейтнес си разменят сигнали.

— Сериозно? — повдигна вежда Дънкан. — Доколкото виждам, той е седнал в единия край на бара, а тя — в срещуположния.

— Нарочно е — за да спазват максимална дистанция. На всеки петнайсет секунди проверяват къде е другият.

— Малко неща убягват от набитото ви око.

— Не ми убягна и фактът, че напипах нещо, когато ви попитах какви са тъмните ви егоистични подбуди.

— И в тъмното ли виждате? — засмя се Дънкан.

— Моята чувствителност към тъмнината е наследствена, господин директоре. През най-тъмната нощ в годината ходя насън, без да се нараня.

— Мотивите и за най-благородната постъпка могат да бъдат окачествени като егоистични. Аз казвам така: целта оправдава средствата.

— Значи и вие искате да ви издигнат паметник като на Кенет? Или повече държите да спечелите народната любов, която той така и не получи?

Дънкан я изгледа продължително. Обърна се леко, за да се увери, че охранителите са на разстояние и не могат да ги чуят. После пресуши чашата и се покашля.

— Искам душевен мир, госпожо. Това е най-горещото ми желание. Душевен мир и удовлетворение от изпълнения дълг. Съзнанието, че съм съумял да опазя и надградя завещаното от предците ми. Знам колко високопарно звучи, затова ви моля да си остане между нас.

Лейди си пое дъх, оттласна се от парапета и разцъфна в широка сияйна усмивка.

— Ама и аз съм една домакиня! Подлагам гостите си на разпит, а уж съм ги поканила да празнуваме! Искате ли да се върнем при другите? После ще сляза в избата да избера бутилка вино, която е чакала повод тъкмо като днешния.

Дъф едва събра търпение да изслуша докрай нескончаемата тирада на Малком за новите вратички в закона, позволяващи укриване на данъци. После се извини и отиде до бара да се възнагради с едно уиски.

— Как мина почивният ден със семейството? — попита глас зад гърба му.

— Чудесно, благодаря — отговори Дъф, без да се обръща.

Посочи на бармана от коя бутилка иска и показа с два пръста да му налее двойно.

— Тази нощ ще спиш ли… на хотел? — осведоми се Кейтнес.

„Хотел“ беше кодово име за нейното легло. По тона й обаче Дъф разбра, че въпросът се отнася не само за тази конкретна нощ, а за всички по-нататъшни нощи. Явно го провокираше да подхване познатия стар рефрен, уверенията колко много иска да е с нея, а не със семейството си във Файф, но такива неща отнемат време, женените са принудени да се съобразяват с много условности. Дъф недоумяваше защо Кейтнес се съмнява в думите му. Не го ли познаваше? Вероятно от желание да я подразни й отговори, че са му предложили да прекара тази нощ в хотела към казиното.

— Тук ли ще спиш?

Дъф въздъхна. Какво, дявол да го вземе, искат тези жени? Защо всички се стремят да го вържат, да го приковат към постелите си, да го тъпчат с храна, за да могат да доят портфейла и тестисите му, а после да го обременяват с още наследници и още угризения?

— Не — отвърна той и хвърли поглед към Макбет.

Човекът, виновник за тържеството, изглеждаше странно потиснат и неразположен. Нима тежките отговорности, свързани с новия пост, вече бяха успели да изплашат веселото, безгрижно момче у него? Е, връщане назад нямаше.

— Ти си тръгни първа. Ще постоя още малко и ще дойда.

Долови колебанието й. Срещна погледа й в огледалото зад рафтовете с бутилки. Тя понечи да го докосне. Стрелна я предупредително. Тя се въздържа. И се отдалечи. Божичко!

Дъф гаврътна питието на един дъх. Стана и се отправи към Макбет, облегнат на барплота. Крайно време беше да му честити, както подобава на случая. В същия миг обаче Дънкан му препречи пътя, наоколо се струпа народ и Дъф изгуби Макбет от полезрението си. След малко го видя как бързешком излиза от залата след развяващите се поли на Лейди.

Макбет я настигна, докато тя отключваше избата.

— Не мога — каза той.

— Моля?

— Не мога да отнема живота на началника ми.

Погледна го. Хвана реверите му, дръпна го в мазето и затвори вратата.

— Не ме предавай точно сега, Макбет. Дънкан и гардовете са по стаите. Всичко е готово. Взе ли универсалния ключ?

Макбет го извади от джоба си и го разклати пред лицето й.

— Вземи си го. Не мога.

— Не можеш или не искаш?

— И едното, и другото. Не искам, защото не мога да се насиля да извърша такова злодеяние. Ще бъде грешка. Дънкан е добър директор и аз не го превъзхождам с нищо. Тогава какъв е смисълът да го убивам? Само за да задоволя егото си ли?

— Нашето его! Гладът, студът, страхът, нагонът и егото са най-мощните двигатели на човешкото поведение, Макбет. Защото престижът е ключ към уважението. Не ми връщай ключа, а го използвай! — Продължаваше да стиска реверите му, а устните й бяха толкова близо до неговите, че той усещаше вкуса на яростта й.

— Любов моя…

— Млък! Ако смяташ Дънкан за толкова почтен, нека ти разкажа как е убил Кодор, за да се избави от компрометиращите разкрития, които Кодор е можел да направи, ако бе останал жив.

— Лъжеш!

— Питай го, щом не ми вярваш.

— Казваш го само за да… за да…

— За да те подтикна да действаш — довърши тя.

Пусна го и притисна длан към смокинга му, сякаш за да усети как бие сърцето му.

— Представи си, че убиваш убиец, че пред теб е не Дънкан, а онзи бандит от „Норс Райдърс“, и всичко ще мине като по мед и масло.

— Не искам да минава като по мед и масло.

— Ако моралът ти взема надмощие, сети се какво ми обеща снощи, Макбет. То те задължава. Да не ми казваш, че онова, което видях, докато убиваше Ърнест Колъм, и взех за смелост, е било просто хлапашка безотговорност, защото тогава на карта е бил заложен не твоят живот, а животът на моето крупие? А сега, когато се налага да рискуваш нещо свое, бягаш като страхлива хиена?

Обвиненията й бяха безпочвени, ала въпреки това го жегнаха.

— Знаеш, че не е така — отчаяно възрази той.

— Тогава защо не спазиш обещанието си, Макбет?

— Ами… — Той преглътна, думите му бягаха. — Да не би ти да спазваш всичките си обещания?

— Аз ли не ги спазвам? Аз ли? — Тя се засмя пронизително, смаяна от въпроса. — Ако съм си обещала нещо и трябва да спазя това обещание, съм готова да откъсна от гръдта си сучещо пеленаче и да смажа главата му в стената. Как тогава бих нарушила думата, дадена на теб, единствения ми любим?

Макбет я гледаше. Вдишваше дъха й. Отровния й дъх. Усещаше как с всяка изминала секунда той го разколебава все повече и повече.

— Нима не разбираш! Ако нещо се обърка, Дънкан ще отсече и твоята глава.

— Нищо няма да се обърка. Чуй ме сега. Ще налея на Дънкан чаша от това бургундско вино и ще настоявам гардовете му поне да го опитат. Няма да усетят нищо особено във вкуса, но малко по-късно ще се почувстват замаяни. А легнат ли, ще заспят непробудно…

— Добре, но…

— Шшт! Понеже ще действаш с хладно оръжие, няма никаква опасност да се събудят. След като приключиш, ще намажеш гардовете с кръвта от остриетата и ще подхвърлиш кинжалите в леглата им. По-късно, когато ги събудиш…

— Добре помня нашия план. Но той си има слаби страни и…

— Това е твоят план, любов моя — хвана брадичката му и гризна меката част на ухото му. — И той е перфектен. Всички ще стигнат до извода, че гардовете на Дънкан са били наемници на Хеката. Колкото до следите, били са прекалено пияни да ги прикрият.

Макбет затвори очи.

— Ти можеш да раждаш само мъжкарчета, нали?

Лейди се засмя тихо и го целуна по врата.

Макбет хвана раменете й и внимателно я отдалечи от себе си.

— Това крие риск да се превърне в моята гибел, Лейди, нали си даваш сметка?

Тя се усмихна.

— Знаеш, че ще те последвам навсякъде.

Осма глава

Вечерята се състоя в ресторанта. От едната си страна домакинята настани Дъф, от другата — Дънкан. Срещу тях седеше Макбет, а до него — Кейтнес. Дъф забеляза, че Макбет и Кейтнес са много мълчаливи и почти не се хранят, но при толкова приповдигнато настроение и при толкова широка маса трудно можеше да се води разговор със сътрапезниците отсреща. Лейди разговаряше оживено и видимо се забавляваше в компанията на Дънкан, а Дъф слушаше Малком и полагаше огромни усилия да сподавя прозевките си.

— Кейтнес е красива тази вечер, нали?

Дъф се извърна към Лейди. Тя го гледаше усмихната с големите си невинни сини очи под огненочервената коса.

— Да, но не може да се мери с вас, госпожо — отвърна Дъф. И тутакси отчете, че произнесе комплимента без искрата, годна да му вдъхне живот.

— Тя не е просто красавица, а има и много други качества — продължи Лейди. — Като жена, работеща във вашия бранш, навярно е пожертвала много, за да израсне в професионално отношение. Например, не е създала семейство. Така си представям аз: Кейтнес е пожертвала мечтите си за семейство. Вие как мислите, Дъф?

Сиви очи. Сиви, не сини.

— Жените, които се стремят към кариера, жертват нещо, предполагам — отвърна той, вдигна си чашата и установи, че пак е празна. — Но семейството не е приоритет номер едно за всички хора. Сигурно ще се съгласите с мен, госпожо.

— Ние, хората, сме практични същества — сви рамене Лейди. — Ако сме направили избор и той не подлежи на промяна, полагаме неимоверни усилия в защита на правотата му, та грешките ни да не ни навестяват и измъчват. Според мен това е рецептата за щастлив живот.

— И се боите, че вашите грешки ще ви измъчват, ако си позволите обективна оценка на направения избор?

— За да постигне целите си, една жена трябва да разсъждава и да действа като мъж и да пренебрегва семейството — и плановете за собственото, и уважението към чуждите семейства.

Дъф се сепна. Опита се да улови погледа й, ала тя се наведе напред, за да налее вино на гостите наоколо. В следващия миг Дънкан почука по чашата си, изправи се и се покашля. Държа емоционална благодарствена реч. Поднесе почитанията си на домакинята за великолепната вечеря и поздрави домакина за повишението, като не пропусна да отдаде дължимото и на каузата, която всички присъстващи бяха прегърнали: да превърнат града в място, годно за живеене. Дънкан закри вечерта с думите, че след толкова дълъг работен ден всички заслужават почивката, отредена им от Господ Бог. Посъветва подчинените си да се възползват от нея, защото не било сигурно, че през следващите седмици директорът на полицията ще бъде толкова благосклонен.

Пожела им лека нощ, сподави прозявката си и вдигна тост за домакините. По време на аплодисментите Дъф погледна Макбет. Питаше се дали новоизлюпеният шеф на „Оргкрим“ на свой ред няма да вдигне тост за Дънкан — все пак ставаше дума не за кого да е, а за самия директор на полицията. Макбет обаче остана на мястото си, блед и вцепенен като истукан. Явно се чувстваше неловко в новата ситуация, в новата си роля с нейните особености.

Дъф галантно издърпа стола на Лейди.

— Благодаря за прекрасната вечер, госпожо.

— Аз също, Дъф. Взехте ли си ключа за стаята?

— Ще нощувам… другаде.

— Ще се прибирате във Файф ли?

— Не, ще остана в дома на мой братовчед. Утре рано сутринта ще мина да взема Дънкан. Във Файф сме почти съседи.

— В колко часа ще се отбиете?

— В седем. И двамата имаме деца и… и… през уикенда не ни остава и свободна минута, знаете как е.

— Всъщност не знам — усмихна се Лейди. — Лека нощ и много поздрави на братовчед ви, Дъф.

Един по един гостите се разотиваха по стаите или по домовете си. Застанал на рецепцията, Макбет се ръкуваше и мотолевеше нищо незначещи думи за довиждане. Беше благодарен, че това поне го спасява от разговори с останалите на бара.

— Не ми изглеждаш добре — отбеляза Банко с леко фъфлене. Тъкмо беше излязъл от тоалетната. Тупна тежката си лапа върху рамото на Макбет. — Върви да си лягаш — хем ще си починеш, хем няма да заразиш околните.

— Идеята ти не е лоша, Банко, но Лейди още е на бара и забавлява гостите.

— Директорът си легна преди близо час. Значи имаш пълното право да се оттеглиш. Аз само ще си допия на бара и после с Флинс също си тръгваме. Тогава да не съм те видял да ми стърчиш тук като портиер. Ясно?

— Тъй вярно. Лека нощ, Банко.

Макбет видя как приятелят му се връща до бара с леко нестабилна походка. Погледна си часовника. До полунощ оставаха седем минути. Седем минути до съдбоносния удар. Макбет изчака три минути, изопна гръб и погледна през двукрилата врата на залата към бара, където Лейди бъбреше с Малком и Ленокс. В същия миг, сякаш усетила взора му, тя се обърна и погледите им се срещнаха. Лейди кимна едва забележимо, Макбет й кимна на свой ред. После тя се разсмя на реплика на Малком, а отговорът й развесели двамата мъже и те също прихнаха. Умееше ги тя тези неща.

Макбет се качи по стълбите, отключи вратата на апартамента, където щяха да нощуват с Лейди, и влезе. Долепи ухо до стената към стаята на бодигардовете. Оттам се носеше равномерно, спокойно хъркане. Някак почти невинно. Макбет седна на леглото. Плъзна длан по гладката кувертюра. Коприната зашушна под загрубелите възглавнички на пръстите му. Лейди определено си я биваше. Той никога няма да стигне нейното ниво. Навярно двамата наистина имаха големи шансове за успех, навярно тандемът „Макбет — Лейди“ притежаваше нужния потенциал да внесе промяна, да преобрази града по свой вкус, да продължи започнатото от Дънкан и да изведе делото му до висоти, непостижими за директора, дори да беше жив.

С волята и влиянието си Лейди и Макбет можеха да спечелят народа. „От народа, за народа, с народа.“

Пръстите му погалиха двата кинжала, положени върху леглото.

Ако властта не притежаваше подобна корумпираща и отравяща сила, нямаше да се наложи да постъпват така. Ако Дънкан носеше неопорочено сърце на идеалист, щяха да обсъдят положението и Дънкан щеше да си даде сметка, че от двамата Макбет е по-подходящ да реализира проекта на Дънкан и да измъкне града от мрака. Защото, макар Дънкан да имаше визия за бъдещето, обикновените граждани не биха последвали пришелец от Капитол, при това представител на висшата класа, нали? Щяха да приемат лидер само ако е от техните редици. Дънкан можеше да играе ролята на навигатор, да чертае курса, но капитан трябваше да бъде Макбет. Единствен той би могъл да накара екипажа да му се подчинява, единствен той би бил способен успешно да изведе кораба до желаната и от двамата цел, до безопасно пристанище. Ала макар че смяната на капитана би била в името на благото на града, Дънкан, разбира се, никога не би преотстъпил доброволно поста си на Макбет. Защото, въпреки излъскания си имидж на морален стожер, Дънкан с нищо не беше по-добър от другите облечени във власт — и той като тях поставяше личните си амбиции над всичко останало. Ами да. Дънкан очистваше онези, които можеха да навредят на представата за него и да разклатят властта му.

Когато пристигнаха, завариха тялото на Кодор още топло.

Така беше, нали? Да, точно така беше. Без съмнение.

Настана полунощ.

Макбет затвори очи. Трябваше да се потопи в Специалното състояние. Преброи от десет до едно. Отвори очи. Изруга, пак ги затвори и повтори упражнението. Погледна си часовника. Грабна кинжалите, пъхна ги в презраменния кобур, специална изработка — по един от всяка страна — и излезе в коридора. Подмина вратата на бодигардовете и спря пред стаята на Дънкан. Наостри уши. Тишина. Пое си дъх. Беше обмислил предварително отделните възможни сценарии, оставаше само да действа. Пъхна универсалния ключ в отвора, за миг зърна отражението си в лъскавата брава от полиран месинг, стисна топката и я завъртя. Благодарение на светлината, проникнала от коридора, успя да огледа най-общо обстановката, преди да затвори вратата.

В тъмното притаи дъх и се заслуша в дишането на другия.

Равномерно и спокойно.

Както дишаше през онази нощ директорът Лориъл в сиропиталището.

Не, не бива да допуска мисълта му да се отплесва точно сега!

Това е дишането на Дънкан и то показва, че той спи.

Макбет се приближи до вратата на банята, включи осветлението вътре и я открехна. Толкова светлина щеше да му е достатъчна да осъществи намерението си.

Застана до леглото и погледна спящия, нищо неподозиращ мъж. Ето го пак в същата ситуация. Каква ирония. Вдигна кинжала. Нима има нещо по-просто от убийството на беззащитен човек? Решението вече бе взето, оставаше само да го осъществи. Та нали вече уби един беззащитен човек край шосето към Форз? Тогава го направи за пръв път. Девствеността му, така да се каже, вече бе отнета. С онова убийство той погаси дълга си към Дъф, изплати му се в същата валута, в която му бе задлъжнял — в студена кръв. Беше видял как върху белия чаршаф руква топлата кръв на Лориъл — черна на цвят в тъмнината. Какво го спираше сега? С какво сегашната конспирация беше по-различна от конспирацията му в комбина с Дъф? Двамата нагласиха нещата на местопрестъплението така, че картината до Форз да потвърждава тяхната версия на случилото се. Колкото до онова в сиропиталището, се разбраха да го запазят в дълбока тайна. Понякога жестокостта се бори на страната на доброто, Макбет.

Той погледна острието, което проблесна, отразявайки светлината от банята.

Отпусна ръка.

Не можеше да го убие.

Но трябваше. Трябваше. Налагаше се да се насили. Какво обаче да направи, като не може — дори в Специалното състояние?

Беше нужно да стане пак онзи, другият, когото бе заровил дълбоко-дълбоко, онзи безумен, безпощаден садист, когото се бе заклел да погребе завинаги.

Взрян в големия мъртъв локомотив, Банко си разкопчаваше панталона. Олюля се, забрулен от силния вятър. Беше на градус и си даваше сметка.

— Хайде де, тате — обади се зад гърба му Флинс.

— Колко е часът, момчето ми?

— Не знам, но луната е слязла.

— Значи минава полунощ. През нощта се очаква буря.

Кобурът, увиснал отдясно между първата и втората гайка на колана, му пречеше. Откачи го и го подаде на Флинс. Младежът го пое с отчаян стон.

— Тате, тук сме на обществено място, не е прилично…

— Ха, обществено място! Обществен писоар му викам аз! — изломоти Банко и забеляза как иззад локомотива се появи тъмен силует. — Дай ми пистолета, Флинс!

Светлина падна върху лицето на облечения в черно.

— А, ти ли си.

— Привет — поздрави Макбет. — Исках малко да си проветря главата.

— А аз — оная работа — изфъфли Банко. — Но не съм възнамерявал да пикая върху Бърта. След затварянето на църквата „Свети Йосиф“ това би значило да оскверня последната светиня в града.

— Щом казваш.

— Всичко наред ли е? — попита Банко и се опита да се отпусне. Открай време не можеше да се облекчава в присъствието на други мъже, но сега при него все пак бяха синът му и Макбет, а те не можеха да се нарекат чужди хора.

— Да — потвърди Макбет със странно неутрален тон.

— Снощи сънувах трите сестри — продължи Банко. — С теб още не сме го обсъждали, но познаха доста неща, нали?

— Почти забравих за тях. Хайде да го обсъдим друг път.

— Добре — Банко усещаше, че „пробивът“ е близо.

— Да те питам нещо. Сега си заместник-шеф на „Оргкрим“, но ако, само да предположим, пророчеството на онези врачки се сбъдне…

— Да? — изпъшка Банко. Изгуби търпение, напъна и не успя да изцеди и капка.

— В такъв случай ще се радвам, ако ме последваш и на по-високия пост.

— И да стана заместник-директор на полицията? Ха-ха, шегаджия такъв! — Изведнъж Банко схвана, че Макбет говори сериозно. — Разбира се, момчето ми, разбира се. Знаеш, че винаги съм склонен да последвам бореца в името на доброто..

Погледнаха се. И внезапно — сякаш с магическа пръчица — струята текна. Банко погледна надолу. Златиста и величествена, тя бликаше плътно, плискаше върху голямото задно колело на локомотива и се стичаше по релсите.

— Лека нощ, Банко. Лека нощ, Флинс.

— Лека нощ, Макбет — отвърнаха в един глас баща и син.

— Чичо Макбет да не беше пиян? — попита Флинс след малко.

— Пиян ли? Той не близва, нали знаеш.

— Да, но се държа много странно.

— Странно? — Банко се ухили мрачно, докато доволно гледаше непрекъснатата плътна струя. — Вярвай ми, когато е надрусан, Макбет не се държи странно.

— А как?

— Направо обезумява.

Силен порив на вятъра отвя струята настрани.

— Задава се буря. — Банко си вдигна ципа.

Макбет обиколи отвън Централната гара и се върна. Банко и Флинс вече ги нямаше. Влезе в голямата чакалня.

Сканира помещението с поглед и начаса разпредели присъстващите в четири категории: пласьори, консуматори, консумиращи пласьори и нуждаещи се от сушинка, които не след дълго щяха да се впишат в една от другите три категории. Самият той беше извървял същия път: от беглец от сиропиталище, прехранващ се с помощи от пратениците на Армията на спасението, до консуматор, който пласира, за да има пари за дрога и храна.

Макбет отиде до затлъстял възрастен мъж в инвалидна количка.

— Четвъртинка адска смес — поиска той.

Самото звучене на думите пробуди в организма му нещо задрямало.

Мъжът в инвалидната количка вдигна глава.

— Макбет — сякаш изплю името и от устата му изригна дъжд от ситни пръски слюнка. — Аз те помня и ти ме помниш. Ти си полицай, а аз не продавам дрога, ясно? А сега чупката.

Макбет пробва при друг продавач — мъж в карирана риза, толкова надрусан, че не можеше да стои на едно място.

— Т-т-ти за идиот ли ме мислиш, бе? — кресна той. — Всъщност съм точно такъв, иначе нямаше да кисна тука, нали? Но да продам дрога на ченге и да ме тикнат в ареста! Ти не можеш да издържиш без доза повече от пет часа, а аз как очакваш да изкарам двайсет и четири? — Мъжът отметна глава назад и смехът му прокънтя под сводестия таван.

Макбет продължи по коридора към залата за заминаващи. Гласът на втория продавач отекна зад гърба му:

— Внимание, към вас идва ченге, хора!

— Здравей, Макбет — обади се немощен глас.

Макбет се обърна. Беше младежът с превръзката над окото. Седеше до стената. Макбет отиде до него и приклекна. Черната превръзка се бе вдигнала малко нагоре и Макбет надникна в тайнствения мрак на кухата очна ябълка.

— Трябва ми четвъртинка адска смес — каза той. — Можеш ли да ми помогнеш?

— Не — отвърна младежът. — На никого не мога да помогна. А ти на мен?

В здравото му око Макбет зърна нещо до болка познато. Все едно се погледна в огледало. Какви, по дяволите, ги вършеше? С помощта на добри хора се бе измъкнал оттук. Нима сега пак се връщаше? За да успее да извърши престъпление, чието зверство би стъписало и най-отчаяния наркоман? Все още можеше да се откаже. Да заведе това момче в „Инвернес“. Да го нахрани, да му предостави баня и топла постеля. Тази вечер можеше да се развие по начин, съвсем различен от предначертания. Все още съществуваше такава възможност. Възможността да се спаси. Да спаси момчето, да спаси Дънкан, да спаси Лейди.

— Ставай да… — подхвана той.

— Макбет. — Гласът зад гърба му тътнеше през коридора като далечен гръм. — Молбите ти са чути. Нося ти нужното.

Макбет се обърна и плъзна поглед нагоре. И още по-нагоре.

— Как разбра, че съм тук, Стрега?

— Имам очи и уши навсякъде. Заповядай — подарък от Хеката.

Макбет огледа пликчето, което Стрега пусна в шепата му.

— Искам да си го платя. Колко?

— Да платиш за подарък? Хеката ще се обиди. Лека нощ. — Стрега се обърна и се отдалечи.

— Няма да го приема! — извика Макбет и хвърли пликчето след нея, ала мракът вече я бе погълнал.

— Ако ти не го искаш… — обади се плахо едноокото момче, — имаш ли нещо против аз да…?

— Да не си посмял — проръмжа Макбет.

— Какво ще правиш?

— Каквото налагат обстоятелствата.

Отиде и вдигна пликчето. Върна се. Подмина протегнатата ръка на момчето.

— Няма ли да ми дадеш поне…

— Върви в ада — тихо просъска Макбет. — Ще се видим там.

Макбет се спусна по стълбите към вонящата тоалетна, изгони жена, седнала на пода, скъса пликчето и изсипа праха върху плота до умивалника под огледалата. Разтроши бучиците с дръжката на кинжала. Нави банкнота на руло и смръкна жълтеникавия прах първо в едната, после и в другата ноздра. За удивително кратко време активните вещества проникнаха през лигавицата в кръвообращението. Последното, което му мина през ума, преди заразената с наркотик кръв да нахлуе в мозъка, беше, че чувството наподобява среща със стара любовница. Ослепителна, изключително опасна любовница, не остаряла нито с ден дори след толкова много години.

— Какво ти казах? — Хеката тракна с бастуна по пода пред мониторите на камерите за видеонаблюдение.

— Че няма нищо по-предсказуемо от влюбен наркоман и моралист.

— Именно, Стрега.

Макбет застана горе на стълбището към входа на гарата.

Работническият площад се нагъваше пред него като море, вълните с цвят на паваж се разбиваха, при всяко тяхно повдигане и снижаване се чуваше тракане на зъби. Долу „Инвернес“ приличаше на параход с гребни колела, огласян от музика и смях, а водата, която течеше от главината на бавно въртящите се, скриптящи колела, искреше под светлината. Макбет тръгна. През мрака към „Инвернес“. Носеше се във въздуха, краката му не докосваха земята. Прелетя през вратата и се озова на рецепцията.

Администраторът го погледна и кимна дружелюбно. Макбет се обърна към игралната зала. Лейди, Малком и Дъф още разговаряха на бара. Макбет се качи по стълбите. Имаше чувството, че лети. Пое по коридора и спря пред вратата на Дънкан.

Пъхна универсалния ключ в отвора, завъртя топката и влезе.

Завари всичко, както го беше оставил. Вратата на банята продължаваше да стои открехната. Вътре светеше. Макбет се прокрадна до леглото. Погледна спящия директор и бръкна под якето си с лявата ръка. Напипа дръжката на кинжала.

Вдигна ръка. Вече беше много по-лесно. Прицели се в сърцето. Така някога се прицели в сърце, издялкано в ствола на дъб. Тогава ножът се вряза точно между двете издълбани имена. Мередит и Макбет.

— Недейте спа! Макбет закла съня.[4]

Макбет се вцепени. Кой изрече това — Дънкан, самият той или адската смес?

Вгледа се в лицето на директора. Очите му си стояха затворени, продължаваше да диша равномерно и дълбоко. Неочаквано Дънкан отвори очи и изгледа спокойно Макбет.

— Макбет?

Погледът на директора спря върху кинжала.

— Стори ми се, ч-ч-че ч-ч-чух нещо вътре — изпелтечи Макбет. — И влязох да проверя.

— Охраната ми…

— Ч-ч-ч-ува се, че хъркат.

Дънкан наостри уши и се прозина.

— Добре. Не ги буди. Явно няма нищо опасно. Благодаря ти.

— За нищо, сър.

Макбет тръгна към вратата. Вече не се носеше по въздуха, но по цялото му тяло плъзна чувство на облекчение, дори на радост. Беше спасен. Директорът на полицията го освободи. Макбет взе решение. Лейди да казва и да прави каквото иска — тази история приключва тук. Пет крачки. Посегна към топката на вратата със свободната си дясна ръка.

Зърна движение в полирания месинг.

Като в абсурден филм, където всичко е деформирано, като в криво огледало от лунапарк Макбет видя как Дънкан извади нещо изпод възглавницата си и го насочи срещу гърба му. Пистолет. Пет крачки. Оптималното разстояние за хвърляне на нож. Макбет реагира инстинктивно. Завъртя се рязко и кинжалът изхвърча от ръката му посред пируета.

Девета глава

Дъф, като по-отракан, бе отишъл при двете момичета и ги бе попитал имат ли нещо против той и приятелят му да седнат при тях. Макбет купи бира за четиримата и докато приближаваше масата, чу Дъф да се хвали, че с неговия приятел били най-добрите от завършващия випуск в Полицейската академия. Очаквало ги повече от светло бъдеще: с други думи, мъже, които не са за изпускане. Момичетата се засмяха, а очите на Мередит — така се казваше едната — проблеснаха. Макбет я погледна, но тя сведе глава. Барът затвори, Макбет изпрати Мередит до пътната врата на дома й, а тя го възнагради с дружелюбно ръкостискане и телефонен номер. На следващата сутрин Дъф подробно му разказа как оправил Рита, приятелката на Мередит, в тясното й легло в общежитието на училището за медицински сестри.

Същия следобед Макбет се обади и с разтреперан глас покани Мередит на вечеря.

Преди това запази маса в ресторант „Лион“ и още тогава, като видя красноречивия поглед на келнера, схвана какъв гаф е напът да сътвори. Дъф му предложи свой официален костюм, но му беше голям и се наложи да вземе костюм от Банко — с два номера по-малък и купен преди двайсет години. За щастие Мередит, в елегантна рокля, с красотата и спокойното си, мило държане успя изцяло да компенсира неговата недодяланост. От менюто Макбет разбра само цените, но Мередит му обясни кое ястие какво съдържа. Такива са французите, отбеляза тя, отказват да проумеят, че езикът им вече не е световен, но същевременно, понеже са толкова зле с английския, не биха понесли двойното унижение да покажат невежеството си на езика на отколешните си съперници.

— Арогантността и ниското самочувствие често вървят ръка за ръка — каза Мередит.

— Аз имам ниско самочувствие — призна Макбет.

— Говорех за твоя приятел Дъф. А ти защо си с ниско самочувствие?

Макбет й разказа за миналото си. За сиропиталището, за Банко и Вера. За Полицейската академия. С Мередит се общуваше много лесно и Макбет се изкушаваше да й разкаже всичко, дори историята с Лориъл. Ала се сдържа. Мередит, стана ясно, бе израснала в западната част на града. Родителите й се грижели децата да са изцяло обезпечени, но били много взискателни и амбициозни — особено по отношение на братята й.

— Израснах в защитена, привилегирована и скучна среда — обобщи тя. — Никога не съм стъпвала във Втори район изток. — Засмя се, защото Макбет отказа да повярва. — Честно! Нито веднъж!

След вечерята той я заведе до речното корито. Тръгнаха по разнебитения път покрай порутените къщи и се спуснаха чак до моста „Пени“. Пред пътната врата той й пожела лека нощ, а тя се наведе и го целуна по бузата.

Макбет се прибра и в общежитието завари Дъф буден.

— Разказвай — заповяда той. — Бавно и с подробности.

Два дни по-късно. На кино. „Повелителят на мухите“.

Поеха към къщи под един чадър. Мередит го хвана под ръка.

— Как е възможно децата да са толкова жестоки и брутални? — попита тя.

— Защо децата да се различават от възрастните в това отношение?

— Нали са родени невинни!

— Невинни и без морал. Нима възрастните внушават преднамерено на децата кротка пасивност, та те да приемат мястото си в обществото и да позволяват на възрастните да постъпват с тях, както намерят за добре?

Пред пътната врата се целуваха. В неделя Макбет я заведе на разходка в гората от отвъдната страна на тунела. Носеше кошница с храна за пикник.

— Ти си можел и да готвиш! — възкликна впечатлена тя.

— Банко и Вера ме научиха. С тях често идвахме тук.

Започнаха да се целуват, тя задиша тежко и той бръкна под памучната й рокля.

— Не още… — помоли тя.

И той спря. Издълба сърце в ствола на голям дъб, а с върха на кинжала изписа имената им: Мередит и Макбет.

— Ще ти пусне — заключи Дъф, след като Макбет му разказа как е минал пикникът. — В сряда ще ходя при Рита. Покани Мередит тук.

Макбет чу да се звъни на вратата, запали свещи и отвори бутилка вино. Беше подготвен. Но не и за онова, което се случи. Още с влизането тя разкопча колана му и бръкна в панталона му.

— Н-н-недей — помоли той.

— Защо? — смая се тя.

— С-с-спри.

— Защо заекваш?

— Н-н-не искам.

Тя си отдръпна ръката, бузите й пламнаха от срам.

После изпиха мълчаливо по чаша червено вино.

— Утре сутринта ще ставам рано — съобщи по едно време тя. — Сесията наближава…

— Добре.

Минаха три седмици, без да се видят. Макбет се опита да й звънне няколко пъти, но или никой не отговаряше, или вдигаше Рита и казваше, че Мередит я няма.

— С Мередит май вече не сте гаджета, а? — попита Дъф.

— Не сме.

— И аз скъсах с Рита. Нещо против да изляза с Мередит?

— Питай нея.

— Вече го направих.

Макбет едва преглътна. Сякаш ноктеста лапа стисна сърцето му.

— И? Какво ти отговори тя?

— Съгласи се.

— Така ли? И кога ще…

— Снощи. Само вечеряхме, но беше… много приятно.

На следващата сутрин Макбет осъмна болен. Едва след няколко дни му стана ясно каква е болестта и че за разбито сърце лек няма. Трябва да се преболедува. Макбет така и направи. Страда в самота, без да спомене името й пред друг, освен пред стария дъб от здравата част на тунела. След известно време симптомите отшумяха. Почти. Макбет откри, че не е вярно онова, дето го говорят хората: човек се влюбвал само веднъж. За разлика от Мередит Лейди се оказа едновременно и болест, и лек. Жажда и вода. Копнеж и утоляване. Сега гласът й долиташе до него от отсрещната страна на морето, от отсрещната страна на нощта.

— Любов моя…

Макбет се носеше през вода и въздух, през светлина и мрак.

— Събуди се!

Той отвори очи. Лежеше в леглото им. Явно все още беше нощ, защото стаята тънеше в мрак, ала в този мрак имаше нещо зърнисто, едва забележима сивота, предвещаваща скорошно разсъмване.

— Най-после! — просъска Лейди в ухото му. — Къде беше?

— Как така къде? — Макбет се опита да задържи крайчето на съня, който сънува допреди малко. — Не бях ли тук?

— Телом да, но от няколко часа се опитвам да те събудя. Все едно беше изпаднал в безсъзнание. Какво си направил?

Макбет все още удържаше съня в паметта си, ала изведнъж се зачуди хубав ли е бил, или кошмар. Дънкан… Пусна крайчето, картините се завъртяха вихрено и потънаха в мрака.

— Зениците ти са разширени. — Тя обхвана лицето му с длани. — Взел си наркотик. Това е причината.

Той се извърна странично и от нея, и от светлината.

— Имах нужда.

— Направи ли онова?

— Кое?

Тя го разтърси силно.

— Макбет, любов моя, отговори ми! Извърши ли деянието, което ми обеща?

— Да! — Простена и прокара длан по лицето си. — Не. Не съм сигурен.

— Как така не си сигурен?

— Виждам го пред очите си със забит кинжал, но не знам наистина ли се е случило, или съм го сънувал.

— Върху нощното ти шкафче лежи кинжал. Нали се разбрахме да оставиш и двата кинжала при охранителите, след като убиеш Дънкан. По един кинжал при всеки гард.

— Да, да, не съм забравил.

— Другият кинжал при бодигардовете ли е? Хайде, Макбет, стегни се!

— Недейте спа! Макбет закла съня.

— Какво?

— Той го каза. Или съм го сънувал.

— Да влезем да проверим.

Макбет затвори очи и протегна ръце към съня с надеждата той да му даде отговор. Предпочиташе да се върне към съня, а не в онази стая. Сънят обаче се бе изплъзнал между пръстите му. Макбет отвори очи и видя Лейди да слухти, допряла ухо до стената.

— Още хъркат. Идвай!

Тя грабна кинжала от нощното шкафче.

Макбет си пое дълбоко дъх. Денят и неговата разобличаваща светлина наближаваха. Преметна крака през ръба на леглото и чак сега установи, че си е легнал с дрехите.

Излязоха в коридора. Не се чуваше нито звук. Гостите на „Инвернес“ обикновено не стават рано.

Лейди отключи вратата на бодигардовете и с Макбет се вмъкнаха вътре. Отпуснати в креслата, мъжете спяха. Кинжал обаче не се виждаше никъде. По костюмите им нямаше размазана кръв, както предвиждаше планът.

— Явно само съм сънувал — прошепна Макбет. — Да се махаме оттук.

— Не! — просъска Лейди и се насочи към вратата между стаята на охранителите и стаята на Дънкан. Прехвърли кинжала в дясната си ръка и без капка колебание завъртя рязко топката и влезе.

Макбет чакаше с наострени уши.

Нищо. Приближи се до вратата.

През прозореца се процеждаше сивкава дрезгавина.

Лейди стоеше до отсрещната страна на леглото с вдигнат пред устата кинжал. Стискаше дръжката с две ръце, а очите й бяха облещени от ужас.

В леглото лежеше Дънкан с отворени очи, сякаш втренчени в нещо до вратата към коридора. Всичко беше изпоцапано с кръв: завивката, револверът върху нея, ръката, отпусната върху оръжието, дръжката на кинжала, стърчащ от врата на Дънкан подобно на закачалка за стена.

— О, любов моя — прошепна Лейди. — Моят мъж, моят герой, моят спасител! Макбет!

Макбет отвори уста да каже нещо, но в същия миг едва доловим стържещ звън отдолу наруши пълната неделна тишина.

Лейди си погледна часовника.

— Дъф идва. Подранил е! Любов моя, слез и го задръж, докато оправя нещата тук.

— Имаш три минути — предупреди я Макбет. — Не докосвай кръвта, защото се е съсирила и ще оставиш отпечатъци. Ясно?

Тя наклони глава и му се усмихна.

— Ти се завърна.

И наистина. Най-сетне изпадна в Специалното състояние.

Пред главния вход на „Инвернес“ Дъф чакаше, зъзнеше и с тъга си мислеше за топлата постеля на Кейтнес. Тъкмо преди да натисне звънеца повторно, вратата се отвори.

— Сър, входът за казиното е долу…

— Идвам да взема директор Дънкан.

— О, разбирам. Влезте, ще позвъня и ще му съобщя, че сте тук. Комисар Дъф, нали?

Дъф кимна. Персоналът в „Инвернес“ действително беше първокласен. Дъф потъна в един от дълбоките фотьойли.

— Не отговарят, сър — докладва администраторът. — Нито в стаята на Дънкан, нито в стаята на бодигардовете му.

Дъф си погледна часовника.

— В коя стая е настанен директорът?

— В 213-а, сър.

— Нещо против да се кача и да го събудя?

— Моля, сър.

Дъф тръгна нагоре по стълбите. Пресрещна го познато лице.

— Добро утро, Дъф! — провикна се бодро Макбет. — Джак, донеси ни по едно силно кафе от кухнята, ако обичаш.

Администраторът се подчини.

— Макбет, ще трябва да ти откажа. С Дънкан се разбрахме да го взема.

— Чак толкова ли бързате? Пък и май си подранил.

— Казали сме на жените кога ще се приберем, а аз се сетих, че мостът „Кенет“ още е затворен за ремонт и ще трябва да минем по Стария. Това ще ни забави.

— Дай го малко по-кротко — засмя се Макбет и го хвана подръка. — Съмнявам се жена ти да те чака вкъщи с хронометър. Пък и ми се виждаш изморен. Ако ще караш, ти трябва кафе. Ела да поседнем.

Дъф се поколеба.

— Благодаря, приятелю, но да го оставим за друг път.

— Кафето ще замаскира дъха ти на уиски.

— Обмислям да стана въздържател като теб.

— Ами?

— Алкохолът води до три последствия: ален нос, тежък сън и голяма пикня. В случая на Дънкан явно най-вече до тежък сън. Ще се кача да…

Макбет го задържа:

— Чувал съм, че питието хем напира мъжа, хем го възпира. Засилва искането, но отслабва моженето. Как прекара нощта? Разказвай. Бавно и изчерпателно.

Дъф повдигна вежда. Бавно и изчерпателно. Дали Макбет използва старата реплика, с която навремето се разпитваха за сексуалните си подвизи, за да си припомнят младостта и студентските години, или знае нещо за авантюрата с Кейтнес? Изключено. Макбет никога не говореше завоалирано. Не притежаваше нито нужното търпение, нито нужните способности да прави двусмислени намеци.

— Няма нищо за разказване. Пренощувах при мой братовчед.

— Не си ми казвал, че след смъртта на дядо ти имаш още живи роднини. Ето, кафето пристига. Сервирай ни го в ресторанта, Джак. И набери пак Дънкан.

Успокоен, че администраторът се заема със задачата, Дъф се спусна по стълбите и жадно сграбчи чашата с кафе. Не седна обаче.

— Така е, като имаш семейство. Сигурно е постоянен източник на угризения, а?

— Нещо такова. — При първата глътка Дъф си опари езика и сега духаше кафето.

— Как са твоите хора? Добре ли се чувстват във Файф?

— Всички се чувстват добре във Файф.

— Дънкан не отговаря, сър.

— Благодаря, Джак. Опитай пак. Днес доста хора ще спят тежко.

Дъф остави чашата.

— Макбет, мисля първо да го събудя, а после да си изпия кафето, за да не се бавим излишно.

— Ще се кача с теб, с Лейди сме в съседната стая. — Макбет отпи от кафето и разля малко по ръкава си. — Да му се не види! Може ли салфетка, Джак?

— Аз тръгвам…

— Само секунда, Дъф. Готово. Благодаря, Джак. Да вървим.

Тръгнаха нагоре по стълбите.

— Да не си се контузил? — попита Дъф.

— Защо питаш?

— Не съм те виждал да се качваш толкова бавно по стълби.

— Възможно е да съм разтегнал нещо по време на гонката с „Норс Райдърс“.

— Хм.

— Иначе как е положението. Добре ли спа?

— Не. Нощта беше ужасна. Духаше силен вятър и валеше дъжд.

— Да, наистина беше много бурна нощ.

— Значи и ти не си спал?

— Напротив.

Дъф се обърна да го погледне.

— Поспах, след като бурята поутихна — уточни Макбет. — Ето тук е.

Дъф почука. Почака, после почука пак — този път по-силно. Посегна към дръжката. Беше заключено. Осени го тревожно предчувствие.

— Има ли универсален ключ?

— Ще сляза да питам Джак.

— Джак! — извика Дъф и после пак, с всичка сила: — Джак!

След секунди главата на администратора се подаде над ръба на стълбищната площадка.

— Да, сър?

— Имаш ли универсален ключ?

— Да, сър.

— Веднага отключи тази врата.

Джак се завтече с леко олюляване, извади ключа от джоба на сакото си, пъхна го в отвора и го завъртя.

Дъф отвори вратата.

Замръзнаха на прага, втренчени в разкрилата се картина.

Пръв наруши мълчанието администраторът:

— Майчице…

Макбет оглеждаше трупа на Дънкан. Прагът на вратата притискаше отдолу ходилото му. Дъф строши стъклото на пожарната аларма и тя мигом зави.

Лейди бе изтръгнала кинжала от врата на Дънкан и го бе пробола и отляво. Пистолетът върху завивката го нямаше. Иначе другото си беше същото.

— Джак! — Дъф надвика воя на алармата. — Изведи всички от стаите и ги събери при рецепцията. Нито дума какво си видял, ясно?

— С-с-слушам, сър.

По коридора започнаха да се отварят врати. От съседната се появи Лейди, боса и по халат.

— Какво става, любов моя? Да няма пожар?

Биваше си я. Нещата тръгнаха по план, а той все още се намираше в Специалното състояние. Макбет усети, че в тази секунда, в този миг, когато наоколо наглед цари хаос, всичко си е на мястото. В този момент той и любимата му жена бяха непобедими, контролираха всичко — града, съдбата, орбитите на звездите. И изпита еуфория, която по сила не отстъпваше на предизвикваната от стоката на Хеката.

— Къде, дявол да го вземе, са гардовете му? — извика гневно Дъф.

Не Дъф си бяха представяли в ролята на човека, пръв открил трупа, а някой от по-нескопосаните, по-страхливи гости в съседната стая. Малком, например. Но се случи Дъф да се окаже на местопрестъплението и нямаше как да се отърват от него.

— Влез, любов моя — посочи Макбет. — Дъф, ти също.

Избута ги напред в стаята на Дънкан и затвори. Извади служебния си пистолет от кобура на кръста.

— Слушайте ме внимателно. Вратата беше заключена и няма следи от взлом. Ключ за тази стая има само Джак…

— И аз имам — обади се Лейди. — Или поне така си мисля…

— Освен Джак остава една-единствена възможност. — Макбет посочи вратата към съседната стая.

— Охранителите му? — с престорен ужас Лейди закри устата си с длан.

Макбет зареди пистолета.

— Влизам да проверя.

— Идвам с теб — заяви Дъф.

— Изключено. Спецполицай съм аз, не ти.

— И все пак настоявам да…

— Ще правиш каквото ти е наредено, комисар Дъф.

По лицето на Дъф първо се изписа изненада. После бавно му просветна, че началникът на „Оргкрим“ е с по-висок ранг от шефа на „Убийства“.

— Само гледай жена ми да не пострада, Дъф, става ли?

Без да изчака отговор, Макбет отвори вратата към съседната стая, вмъкна се вътре и я затвори.

Бодигардовете продължаваха да спят в креслата. Единият изсумтя. Навярно воят на алармата започваше да прониква през плътната мъгла, спусната от приспивателното.

Макбет го зашлеви с опакото на дланта си.

Едното му око се отвори наполовина. Погледът зашари объркано из стаята и се прикова в Макбет. След няколко секунди се плъзна надолу.

Андрианов установи, че черното му сако и бялата риза са нацапани с кръв. Кобурът му се стори странно олекнал. Бръкна под сакото да провери. Вместо пистолет напипа студено острие на нож и нещо лепкаво… Извади си ръката и я погледна. Кръв? Още ли сънуваше? Простена. Част от мозъка му регистрираше сигнал за опасност и Андрианов отчаяно се опита да се окопити. Огледа се и видя служебното си оръжие на пода, а до него — пистолета на колегата му, заспал в съседното кресло.

— Какво по… — промърмори Андрианов, вдигна очи и се озова право срещу дулото на пистолет.

— Полиция! — извика мъжът пред него. Беше Макбет, новият шеф на… на… — Вдигнете оръжията така, че да ги виждам, или ще стрелям!

Андрианов премига объркано. Защо имаше чувството, че гази из тресавище? С какво се беше нагълтал?

— Не насочвай пистолета към мен! — извика Макбет. — Свали…

Нещо подсказа на бодигарда да не посяга към пистолета на пода; че мъжът пред него няма да стреля, ако Андрианов не мърда. Но не се сдържа. Навярно часовете, дните, годините като охранител бяха превърнали навика да защитаваш, без да мислиш за живота си, в условен рефлекс, в действие, което вече не е волево. Или просто той си беше така устроен и затова се бе ориентирал към такава професия.

Андрианов посегна към оръжието. Животът и размишленията му бяха прекъснати от куршум: проби челото му, мозъка и облегалката на креслото и се заби в стената, облепена с тапет със златисти нишки, за който Лейди бе броила цяло състояние в Париж. Трясъкът от изстрела сепна колегата на Андрианов, но той дори не успя да се разбуди, преди куршум да прониже и неговото чело.

След първия изстрел Дъф се спусна към междинната врата. Лейди обаче го спря:

— Макбет забрани да…

При втория изстрел Дъф се отскубна, дръпна вратата със замах и влетя вътре. Закова се и огледа стаята. Двама мъже в две кресла, всеки с трето око в челото.

— „Норс Райдърс“ — уточни Макбет и прибра димящия пистолет в кобура. — Зад цялата работи стои Свено.

В коридора се разнесоха викове. Някой задумка по вратата.

— Пусни ги — нареди Макбет.

Дъф се подчини.

— Какво става тук? — попита запъхтян Малком. — Мили боже, да не би… Кой…?

— Аз — отвърна Макбет.

— Извадили са оръжие — добави Дъф.

Погледът на Малком скачаше объркано от Дъф към Макбет и пак обратно.

— Срещу теб ли? И защо?

— Защото дойдох да ги арестувам.

— Причината? — попита Ленокс.

— Убийство.

— Сър — Дъф погледна Малком, — опасявам се, че имаме лоши новини.

Малком примижа зад четвъртитите стъкла на очилата. Наведе се леко напред. Така боксьор се накланя, за да се мобилизира да посрещне удар. Не вижда юмрука на противника си, но предчувства, че вече лети към него.

Всички се обърнаха към фигурата, появила се на междинната врата.

— Директорът на полицията Дънкан е мъртъв — съобщи Лейди. — Бил е заклан с нож в съня си.

Последното изречение подтикна Дъф инстинктивно да се обърне към Макбет. Не само по себе си изречението съобщаваше новост за него, а защото прозвуча като отглас от изречение, произнесено през една ранна утрин в столовата на сиропиталище преди много години.

За секунда погледите им се срещнаха, после и двамата отвърнаха очи.

ВТОРА ЧАСТ

Десета глава

Сутринта, когато откриха убит в стаята му в „Инвернес“ директора на полицията Дънкан, за втори път в цялата история на казиното Лейди разпореди всички гости незабавно да напуснат сградата и на входа да окачат табела „затворено“.

Кейтнес пристигна с целия си наличен състав от криминалистиката и запечата целия етаж.

Участниците в снощния купон се събраха около голямата маса за рулетка в опразнената игрална зала.

Дъф гледаше заместник-директора Малком, седнал откъм едната къса страна на импровизираната съвещателна маса. Малком си беше свалил очилата и ги бършеше, докато се взираше втренчено в зеленото сукно, сякаш очакваше там да намери отговори на многото възникващи въпроси. Държеше първенството по ръст сред присъстващите и понякога Дъф се питаше защо заместник-директорът ходи винаги прегърбен: имаше ли нещо общо, че в качеството му на канцеларски плъх, заобиколен от хора с практически полицейски опит, се чувства неподготвен и инстинктивно се привежда, за да не изпусне нито един подхвърлен жокер или препоръка. Колкото до бледото му лице, едва ли беше в резултат от снощния запой. По-скоро защото най-неочаквано, като гръм от ясно небе, Малком осъмна директор на полицията в града.

Сякаш не смееше да срещне отправените към него погледи, погледите на колеги, които очакваха той да вземе думата.

Дъф се питаше и друго: дали не е прекалено строг към Малком. Бе всеизвестно, че в работата по изковаването на Дънкановата програма Малком изпълни ролята и на длето, и на чук. Но имаше ли качества на ръководител? Другите насядали около масата бяха натрупали дългогодишен стаж начело на ресорите си, а Малком бе прекарал дните си, подтичвайки сгърбен зад Дънкан — един вид асистент, само че доста високо платен.

— Господа — поде Малком и пак заби поглед в зеленото сукно. — Отиде си велик човек. Днес ще се огранича само с тези думи за Дънкан. — Сложи си очилата, вдигна глава и обходи с поглед присъстващите. — Ако беше жив, не би ни позволил да се потапяме в сантименталности и отчаяние. Щеше да изисква да вършим работата, за която сме назначени: да открием виновника или виновниците и да ги тикнем зад решетките. Затова моля да запазите сълзите и възпоминателните речи за по-нататък. По време на тази оперативка ще уточним и координираме първите си действия в разследването. Следващата ни среща ще се проведе в Главното управление в шест следобед. Съветвам ви веднага след края на нашата среща да позвъните на вашите съпруги и тем подобни… — Малком спря за секунда поглед върху Дъф, но Дъф не можа да прецени дали директорът влага подтекст в думите си — … и да ги предупредите, че през следващите няколко дни няма да се прибирате вкъщи. — Направи кратка пауза. — Защото най-важното в момента е да заловим човека, отнел ни директор Дънкан. — Последва продължителна пауза. — Дъф, ти оглавяваш „Убийства“. Искам предварителен доклад след час. Да включва констатираното от Кейтнес и хората й от местопрестъплението.

— Слушам.

— Ленокс, от теб искам подробно да проучиш личния живот на бодигардовете. Също къде са ходили през последните дни, с кого са контактували, какво са си купили, движения по банковите им сметки. Разпитайте семействата и близките им приятели. Ще ти бъдат предоставени всички нужни ресурси.

— Благодаря, сър.

— Макбет, ти вече свърши доста работа по случая, но ще искам още. Опитай се да свържеш това убийство с някой от големите играчи; кой има най-голям интерес от смъртта на Дънкан.

— Не е ли ясно като бял ден? — попита Макбет. — Потопихме пратката на Свено във фиорда, убихме двама от хората му и закопчахме половината „Норс Райдърс“. Свено отвръща на удара…

— За мен не е ясно като бял ден — възрази Малком. Другите го изгледаха изненадани. — Ако Дънкан бе продължил да осъществява програмата си, Свено само би спечелил. — Малком избута няколко жетона, останали на масата след светкавичната евакуация. — Какво беше първото обещание на Дънкан към този град? Да залови Хеката. Сега, след като разтури „Норс Райдърс“, Дънкан щеше да съсредоточи всички полицейски ресурси върху обявената цел. Какво би станало при успех?

— Ако Хеката отиде зад решетките, Свено ще се върне на бял кон — обади се Ленокс.

Малком кимна.

— Чак пък толкова — измърмори Макбет. — Наистина ли допускаш, че един озверял бандит като Свено е способен да разсъждава толкова рационално?

Малком леко повдигна вежда:

— Говорим за човек от работническата класа, който без образование и без чужда помощ държи крупен дял от наркобизнеса в този град вече повече от трийсет години. И питаш дали е способен да разсъждава рационално! Как няма да съумее да се абстрахира от личните си емоции, когато от това зависи бъдещето на бизнеса му!

— Има логика — подкрепи го Дъф. — Хеката ще намаже най-много от ликвидирането на Дънкан. Значи, според теб той е в дъното на цялата работа?

— Не се ангажирам с конкретна хипотеза, но Дънкан многократно е заявявал на всеослушание, че арестът на Хеката е приоритет номер едно. За Хеката всеки друг полицейски директор би бил за предпочитане пред Дънкан.

— Особено ако въпросният директор е послушко — добави Дъф и чак тогава си даде сметка как могат да се изтълкуват думите му. Затвори очи. — Извинявай, Малком, не исках да прозвучи така…

— Няма проблем — увери го Малком. — Тук всеки има право да разсъждава и да се изказва свободно. Твоите думи са следствие от моите разсъждения. Възможно е Хеката да смята, че аз ще му бъда по-удобен от Дънкан. Да му покажем, че греши. — Малком премести жетоните върху черен сектор. — И така, първоначалната ни работна хипотеза е Хеката. Дано в шест часа знаем повече. А сега на работа.

Банко усети как сънят го напуска. Как го напуска Вера. Примига. Църковните камбани ли го бяха събудили? Не. В стаята имаше някого. До прозореца стоеше човек и разглеждаше рамкирана фотография.

— Махмурлук, а? — попита мъжът, без да откъсва очи от снимката.

— Макбет? Как…

— Флинс ми отвори. Видях, че се е нанесъл в моята стая. Носи и трандафорите, дето ти ми ги купи.

— Колко е часът?

— А пък аз си мислех, че обувките с остър връх вече са демоде.

— Точно по тази причина ти не си ги взе, като се изнесе. Но за Флинс твоите вещи са реликви.

— Затрупал се е с книги и учебници. Много е прилежен. С тази нагласа ще стигне далеч.

— Упорит е, да.

— Старанието обаче невинаги е достатъчна гаранция за успех, защото конкуренцията е голяма. Всичко опира до шанс, до способност и до смелост да се възползваш от предоставилата се възможност. Сещаш ли се кой е правил тази снимка?

Макбет му показа фотографията, Флинс и Банко под изсъхналото ябълково дърво. Върху тях падаше сянката на фотографа.

— Ти я направи. Какво искаш? — Банко си разтърка лицето.

Макбет беше прав. Наистина го мъчеше махмурлук.

— Дънкан е мъртъв.

Банко отпусна ръце върху завивката.

— Какви ги говориш?

— Бодигардовете му са го заклали снощи в „Инвернес“, докато е спял.

Банко усети пристъп на гадене и вдиша дълбоко няколко пъти, за да не повърне.

— Ето ти я възможността — подхвърли Макбет. — Изправени сме пред избор. Единият път води в ада, другият — в рая. Дойдох да те питам ти по кой ще поемеш.

— В смисъл?

— Искам да знам дали си с мен.

— Нали вече ти отговорих. С теб съм.

Макбет се обърна към него с усмивка.

— И го заявяваш, без дори да знаеш в ада ли ще те отведа, или в рая?

Лицето му беше бледо, зениците — силно смалени. Сигурно заради острата сутрешна светлина, предположи Банко. Ако не познаваше Макбет толкова добре, би предположил, че пак е посегнал към наркотиците. Отпъди тази мисъл и изведнъж прозрението го връхлетя със силата на леденостуден потоп.

— Ти ли беше? — попита Банко. — Ти ли го уби?

Макбет наклони глава и впери очи в Банко. Гледаше го, както човек оглежда парашут, преди да скочи, или жена, преди да я целуне за пръв път.

— Да — призна той. — Аз убих Дънкан.

Банко усети, че се задушава. Стисна очи с надеждата, когато ги отвори, всичко това да е изчезнало. Макбет да е изчезнал.

— Ами сега?

— Сега трябва да убия и Малком — отвърна Макбет. — Тоест, не аз, а ти.

Банко отвори очи.

— Заради мен — добави Макбет. — И заради моя наследник Флинс.

Единайсета глава

Банко седеше в оскъдно осветеното мазе. Горе се чуваше трополене. Флинс се канеше да излиза с приятели. Навярно с гадже. Добре щеше да му се отрази.

Банко остави веригата да се изхлузи между пръстите му.

Даде своето „да“ на Макбет. Защо го направи? Защо с такава лекота прекрачи границата? Дали заради уверенията на Макбет, че Банко е от народа, за народа и с народа така, както представител на хайлайфа от рода на Малком никога не би могъл да бъде? Не. Просто един баща не може да откаже на сина си. На двамата си синове пък — още по-малко.

Макбет нарече плана си „следване на съдбовно предопределение“, разчистване на пътя към директорския кабинет.

Не спомена, че мозъкът на цялата операция е Лейди. И без да го казва, Банко се досещаше, защото обикновено Макбет предпочиташе изчистени планове, планове, които не изискват да мислиш в критична ситуация. Банко затвори очи. Опита се да си представи как Макбет поема поста на директор и управлява града с твърдата ръка на Кенет, но с почтената цел да подобри условията на живот на жителите. Ако човек иска да внесе коренна промяна, мудността и наивността на демокрацията не вършат работа. Нужна е непоколебима, справедлива ръка. А когато Макбет остарее, кормилото ще поеме Флинс. Тогава Банко отдавна ще се е споминал от старост. Вероятно затова му беше трудно да си го представи.

Банко чу как входната врата се затръшва.

Избистрянето на такива визии за бъдещето отнема време.

Той си сложи ръкавици.

В пет и половина дъждът трополеше по паветата и по предното стъкло на „Шевролет Шевел 454 SS“ на Малком. Колата пътуваше през града. Малком си даваше сметка колко идиотски постъпи, купувайки такъв мускулест бензиногълтач посред нефтена криза, и макар че взе колата втора ръка на сравнително сносна цена, трудно намираше аргументи в защита на избора си пред дъщеря си — ревностна природозащитничка — и пред Дънкан, който подчертаваше колко е важно ръководните фигури да демонстрират умереност. В крайна сметка Малком си призна истината: от дете обожаваше тези мощни американски коли. Дънкан намери и нещо положително в цялата работа: значи и икономистите са хора.

Преди час Малком се прибра да си вземе душ и да се преоблече. Не му отне много време, защото беше неделя и почти нямаше движение. На излизане от Управлението го пресрещна тълпа журналисти. Навярно се надяваха на някой коментар и сполучлив кадър преди официалната пресконференция в седем и половина. Кметът Туртел направи телевизионно изявление. „Шокиращо“, „трагедия“, „съболезнования на семейството“, „градът трябва да се обедини срещу злите сили“ и прочее многословия. А Малком най-лаконично помоли за разбирането на журналистите, че в момента е изцяло съсредоточен върху разследването, и им обеща повече информация по време на пресконференцията.

Сега се спусна по наклонената рампа към подземния гараж. Кимна на охранителя, той вдигна бариерата и шевролетът продължи. Колкото по-нависоко се намираш в йерархията, толкова по-близо до асансьора имаш право да паркираш. Малком спря на предишното си място и тогава се усети, че формално погледнато, би могъл да паркира до самия асансьор.

Тъкмо преди да извади ключа от контактния патрон, задната врата се отвори, някой безшумно се вмъкна в купето и седна зад шофьорската седалка. За пръв път след убийството на Дънкан на Малком му хрумна, че новият му пост му носи не само по-удобно паркинг място, но и заплахата да се прости с живота си по всяко време, навсякъде; че безопасността е привилегия на хората с паркинг места, далеч от асансьора.

— Запалете колата — нареди човекът от задната седалка.

Малком надникна в огледалото. Онзи се беше вмъкнал изключително бързо и безшумно. Явно Спецотрядът имаше отлична подготовка.

— Какво има, Банко?

— Разкрихме план за покушение срещу вас, сър.

— Тук, в Главното управление?

— Да. Потеглете спокойно, трябва незабавно да се махнем оттук. Още не знаем кой от Управлението е замесен, но най-вероятно са същите, подготвили убийството на Дънкан.

Малком си даваше сметка, че би трябвало да се изплаши. И действително беше изплашен, но не колкото очакваше. Често съвсем банални ситуации — например качване върху преносима стълба или нападение на раздразнени оси — го докарваха до панически реакции. Сега обаче, както впрочем и вчера, положението не допускаше да се стига дотам. Способността му да разсъждава бързо и рационално се засили, решителността му укрепна и той дори усети спокойствие.

— Ако наистина е вярно, откъде да съм сигурен, че ти не си един от заговорниците, Банко?

— Ако бях, вече щяхте да сте мъртъв, сър.

Малком кимна. Нещо в интонацията на Банко му подсказваше, че този физически по-дребен и доста по-възрастен от него мъж е способен да го убие с голи ръце.

— Къде отиваме?

— Карайте към товарното пристанище.

— Защо да не се прибера у дома…

— Нали не искате да набъркате семейството си в тази каша, сър? Ще ви обясня, като пристигнем. Вие карайте, а аз ще се наведа, за да не ме виждат. Нека не издаваме, че сте предупреден.

Малком изкара колата от мястото, охранителят кимна, вдигна бариерата и колата излезе под дъжда.

— Имам уговорена работна среща след…

— Погрижили сме се, сър.

— А пресконференцията?

— И за нея. Мислете само за себе си. И за дъщеря си.

— За Джулия? — Сега вече Малком усети признаци на паника.

— Тя е в сигурни ръце, сър. Просто карайте. След малко ще пристигнем.

— Какво ще правим там?

— Каквото трябва.

След пет минути минаха през входа на товарното пристанище, от няколко години отворен, защото единственият резултат от опитите да се предотврати нахлуването на бездомници и крадци беше потрошени огради и ключалки. В неделния ден на кея нямаше никого.

— Спрете зад ей онази складова барака — посочи Банко.

Малком се подчини и спря до паркирано там волво „PV“.

— Подпишете тук. — Банко провря лист и химикалка между предните седалки.

— Какво е това?

— Няколко реда, натракани на пишеща машина. Прочетете ги на глас.

— „Норс Райдърс“ заплашиха да отнемат живота на моята дъщеря…“ — Малком млъкна.

— Продължавайте.

Малком се покашля.

— „… на моята дъщеря Джулия, ако не им помогна да убият директор Дънкан. Съдействах им, но те продължиха да ме изнудват за още и още услуги. Знам, че докато съм жив, заплахата непрестанно ще тегне над дъщеря ми. По тази причина — и от срам заради извършеното — избрах да се удавя.“

— Само подписът ви под това писмо може да спаси дъщеря ви — уточни Банко.

Малком се обърна към него. Вторачи се в дулото на пистолета му.

— Няма никакъв разкрит план за покушение. Излъгал си ме.

— И да, и не.

— И ме подмами да дойдем тук, за да ме убиеш и да ме хвърлиш в канала?

— Сам ще се удавите, както пише в писмото.

— И защо…

— Другият вариант е да ви пръсна мозъка, да ви откарам в дома ви и да подхвърля предсмъртното писмо в леко променен вид: „Знам, че докато съм жив, заплахата непрестанно ще тегне над дъщеря ми. По тази причина реших да убия и себе си, и нея, за да я пощадя от срама от моите постъпки и от живот в непрестанен страх.“

Малком мигаше. Разбираше думите, схващаше смисъла, но пак прочете изреченията.

— Подпишете, сър. — Гласът на Банко звучеше почти утешително.

Малком затвори очи. В колата беше толкова тихо, че той чуваше проскърцването на пружината на спусъка. Отвори очи, грабна химикалката и надраска името си върху първото писмо.

От задната седалка издрънча метал.

— Вземете това и го увийте около кръста си под палтото — нареди Банко.

Малком погледна веригите за гуми, които Банко му подаде. Явно за да е сигурен, че Малком ще потъне.

Взе ги и ги омота около кръста си, докато мозъкът му отчаяно търсеше изход.

— Да проверим. — Банко стегна веригите, пъхна катинар и го щракна. Постави подписаното писмо върху пасажерската седалка до шофьора, а върху него — ключ. Навярно за катинара, предположи Малком. — Хайде.

Излязоха под дъжда. Опрял пистолета в гърба на Малком, Банко го насочи да тръгне по ръба на кея. Там минаваше тесен канал, странично от главния кей. От двете страни на канала се издигаха стени от контейнери. Дори по главния кей да минаваха хора, нямаше да видят Макбет и Банко.

— Спри — нареди Банко.

Малком се вторачи в черното езеро, равно, сломено и озаптено от камшика на дъжда; огледа черно-зелената вода с петна от мазут, обърна гръб на водата и прикова очи в Банко.

— Скачайте, сър — вдигна пистолета Банко.

— Не ми приличаш на човек, решен да убива, Банко.

— Моите уважения, сър, но не мисля, че сте се сблъсквали на живо с такива хора.

— Вярно е. Затова пък съм добър психолог.

— Позволете да ви опровергая.

Малком разпери ръце встрани:

— Бутни ме тогава.

Банко облиза устни. Промени захвата на оръжието.

— Е, Банко? Покажи ми какъв убиец се крие у теб.

— Доста сте хладнокръвен за цивилен, сър.

Малком отпусна ръце.

— Защото съм научил това-онова за загубата, Банко. И аз като теб разбрах, че повечето загуби се преживяват. Ала има няколко непрежалими неща. Изгубим ли ги, изгубваме себе си, а това е дори по-лошо от физическата смърт. Знам, че болестта, която този град причинява на жителите си, е погубила съпругата ти.

— Кой ви каза?

— Дънкан. Той знаеше, че първата ми съпруга почина от същата болест. Тогава двамата с Дънкан обсъдихме как да предотвратим такива нещастия, как да създадем град, в който дори най-маститите индустриалци да отговарят пред правосъдието за провиненията си, където убийството е убийство, независимо дали си го извършил с оръжие в ръка, или обгазявайки съгражданите си, докато очите им пожълтеят и те замиришат на мърша.

— Значи вие вече сте изгубили най-непрежалимото.

— Не. Дори да изгубиш съпругата си, животът продължава да има смисъл. Защото имаш деца. Дъщеря. Син. Нашите деца са най-непрежалимото, Банко. Искам сега да спася Джулия от смърт, пък с мен да става каквото ще. Жертвата си струва. Други ще сменят мен и Дънкан. Може и да не ти се вярва, но светът е пълен с хора с почтени намерения, Банко.

— Кой определя кои намерения са почтени? Вие и другите важни клечки ли?

— Попитай сърцето си, Банко. Умът ти ще те подведе. Затова питай сърцето.

Малком забеляза как Банко прехвърли тежестта на другия си крак. Устната кухина и гърлото на директора пресъхнаха, гласът му стана дрезгав.

— Омотайте ни, ако искате, с десет вериги — само ще си изгубите времето, защото ние ще изплуваме. Доброто винаги оцелява. Кълна се, ще изплувам и ще разоблича мерзките ти постъпки.

— Не са мои, Малком.

— На Хеката, значи твои. Возите се в една лодка. И двамата знаем коя река ще пресечете и къде ще свършите.

— Хеката — кимна Банко. — Точно така.

— Моля?

Банко се взираше в точка от челото на Малком.

— Прав сте, сър. Работя за Хеката.

Малком се опитваше да разгадае леката усмивка на Банко. По лицето му се стичаше вода, все едно плаче. Колебаеше ли се? Малком знаеше, че трябва да продължи да говори, да предразположи Банко да си развърже езика, защото всяка изречена дума, всяка открадната секунда удължаваше живота му; увеличаваше нищожната вероятност Банко да размисли или отнякъде да се появи спасение.

— Защо удавяне, Банко?

— Моля?

— По-лесно е да ме застреляш в колата и да нагласиш нещата, все едно съм се самоубил.

— Едно нещо може да се свърши по няколко начина — сви рамене Банко. — В случая местопрестъплението ще е под водата и при съмнения за убийство следите ще са по-малко. Пък и удавянето е приятно. Все едно заспиваш.

— Защо мислиш така?

— Защото съм го преживявал. На младини на два пъти едва не се удавих.

Дулото на Банковия пистолет леко се наведе. Малком прецени на око разстоянието помежду им и преглътна с мъка.

— Как?

— Ами израснах в източната част на града и не можех да плувам. Не е ли странно в град на морския бряг да живеят хора, за които падането във вода значи сигурна смърт? Опитах се да науча първия си син да плува. Така и не се научи. Навярно защото го напътстваше човек, който не може. Потънем ли ние, потъват и децата ни. Такъв е принципът на социалната унаследеност. Хора като вас умеят да плуват, Малком.

— Затова ме омота с верига, предполагам.

— Да.

Дулото пак се вдигна. Колебанието се изпари. В погледа на Банко отново се появи решителност. Малком си пое дъх. Шансът отмина.

— Добри или не, вас някаква сила винаги ви изважда на повърхността — сила, която ние не притежаваме. А аз трябва да съм сигурен, че ще потънете и няма да изплувате, сър. В противен случай ще съм си претупал работата. Разбирате ли?

— Дали разбирам?

— Дайте ми значката си.

Малком извади месинговата плочка от джоба на якето си и я подаде на Банко. Той веднага я запрати към водата. Тя полетя над ръба на кея, цопна и се устреми към дъното.

— Какво нещо е месингът… Блести, но потъва като ютия. Гравитацията е неумолима, сър, притегля всичко в калта. Трябва да изчезнете, сър. Да изчезнете завинаги.

В съвещателната зала Макбет си погледна часовника.

Шест и двайсет и девет. Вратата се отвори. Секретарката на Ленокс провря глава и съобщи, че още не могат да влязат във връзка с Малком. Знаело се само, че се върнал в Управлението, но в гаража обърнал и пак потеглил. Никой не знаел накъде — нито дори дъщеря му Джулия.

— Благодаря, Присила. — Ленокс се обърна към колегите си. — Е, предлагам да започваме без…

Макбет усети, че сега е моментът. Моментът, за който бяха говорили с Лейди, моментът на възникналия лидерски вакуум. Онзи, който поеме командването именно в този момент, ще се превърне в човека, подсъзнателно възприеман от околните като новия лидер. Затова решително и гръмко прекъсна Ленокс:

— Прощавай, Ленокс. Присила — извика той към вратата, — ще се погрижиш ли да разпратят съобщение до всички патрули със снимка на Малком и данните на автомобила му? Засега само до патрулите, формулирай го така, че да не буди тревога. Просто Главното управление иска да се свърже с Малком възможно по-скоро. Благодаря ти. — Макбет се обърна към другите: — Извини ме, че давам разпореждания на твоята секретарка, Ленокс, но навярно повечето от присъстващите споделят безпокойството ми… Е, да започваме. Някой възразява ли аз да водя оперативката до завръщането на Малком?

Огледа колегите си. Кейтнес, Ленокс, Дъф. Нуждаеха се от време да помислят, преди да им хрумне онова, което Ленокс отбеляза след делово покашляне:

— Съгласно служебната йерархия, в момента ти си шефът, Макбет. Давай.

— Благодаря, Ленокс. Ще затвориш ли прозореца зад теб? Започваме с бодигардовете. „Антикорупция“ откри ли нещо?

— До момента не — отговори Ленокс, докато се бореше с райберите. — Никакви нередности, нищо съмнително. Подозрение буди единствено именно липсата на нередности.

— Никакви съмнителни нови контакти, никакви покупки на луксозни стоки, никакви големи постъпления по сметките им?

Ленокс поклати глава.

— Изглеждат чисти като сълза.

— Според мен някога наистина са били чисти — обади се Дъф. — Но и най-чистите рицари могат да бъдат отровени и подкупени, стига да намериш пролука в доспехите им. Хеката явно е намерил.

— Значи и ние ще я намерим — кимна Макбет. — Продължавай да търсиш, Ленокс.

— Слушам.

Той сякаш се канеше да добави „сър“ накрая. Не го изрече, ала всички го чуха.

— Дъф, спомена, че си говорил с информаторите от стария ти отдел.

— По думите им покушението дошло като шок за всички, работещи на улицата. Никой нищо не знаел, но всички предполагали, че е работа на Хеката. Млад мъж на Централната гара спомена, че полицай се отбил да иска дрога. Не знае дали е наш информатор от отдела, но със сигурност не бил бодигард на Дънкан. Продължаваме да издирваме адреса на Хеката, но както ви е известно, това е толкова трудно, колкото и да локализираш Свено.

— Благодаря, Дъф. Огледът на местопрестъплението, Кейтнес?

— Очакваните находки. — Тя си погледна бележника. — Идентифицирахме всички отпечатъци в стаята на мъртвия: на три камериерки, на бодигардовете, на Лейди, на Макбет и на Дъф, за които знаем, че са влизали вътре. Един комплект отпечатъци остана неизвестен, но впоследствие се оказа на бивш гост на хотела. Всъщност не съм права, като казвам очаквани находки. Обикновено се очаква в хотелска стая да се натъкнеш на куп неидентифицирани отпечатъци.

— Управителката на „Инвернес“ е безкомпромисна по отношение на хигиената — сухо подхвърли Макбет.

— От „Съдебна медицина“ потвърдиха, че причина за смъртта са двете прободни рани, нанесени с нож във врата. Раните съвпадат с големината и формата на острието на намерените кинжали. И макар гардовете да са се опитали да ги избършат в чаршафите и дрехите си, по остриетата и дръжките имаше предостатъчно кръв. Лабораторният анализ потвърждава, че кръвта е на мъртвия.

— Може ли вместо мъртвия да казваме Дънкан? — помоли Макбет.

— Както желаеш. Единият нож е по-окървавен, защото именно с него е била прерязана сънната артерия на мъ… на Дънкан. От нея е изригнала струя кръв и е покапала по чаршафа, както се вижда на тази снимка. — Кейтнес избута черно-бял кадър към средата на масата. Другите послушно огледаха фотографията. — Пълният доклад от аутопсията ще бъде готов вдругиден. Тогава ще знаем повече.

— Какво значи повече? — попита Дъф. — Какво е ял на вечеря? Това вече го знаем, нали вечеряхме заедно. Или от какви болести е страдал, но не е умрял? Ако ще действаме експедитивно, а в тази ситуация това е от ключово значение, трябва да отсеем само съществената информация.

— Аутопсията — произнесе Кейтнес и Макбет долови треперене в гласа й — може да потвърди или да опровергае хипотезата ни. Това според мен е важно.

— Напълно си права, Кейтнес — подкрепи я Макбет. — Друго?

Тя показа още снимков материал, докладва за всички медицински и веществени находки. Нито една от тях обаче не сочеше в посока, различна от водещата версия според разследващите: двамата охранители са убили Дънкан. Екипът единодушно смяташе, че охранителите нямат личен мотив и вероятно са само изпълнители. Спорът обаче дали поръчителят е Хеката, или друг, беше кратък и безрезултатен.

Макбет предложи да отложат пресконференцията за десет часа с надеждата дотогава да открият и информират Малком. Ленокс смяташе за по-подходящо да я насрочат за девет, защото в неделя вестниците приключвали броевете си по-рано.

— Прав си, Ленокс, но ние се съобразяваме с нашия дневен ред, а не какви тиражи ще продадат вестниците утре.

— Просто ми се струва глупаво да им правим сечено — настоя Ленокс. — Отскоро сме на тези постове и не е никак умно още в самото начало да си навличаме гнева на журналистите.

— Благодаря ти за изказаното мнение — кимна Макбет. — Ако междувременно Малком не се появи и не разпореди друго, се събираме тук в девет часа, за да обсъдим кои факти ще оповестим на пресконференцията.

— А кой ще я води? — попита Дъф.

В този момента вратата се открехна. Пак беше Присила, секретарката на Ленокс.

— Простете, господа. Патрулът, който обхожда доковете, съобщи, че там е открил колата на Малком. Празна е. Нито следа от Малком.

Макбет вкуси тишината в залата. Полюбува се на усещането, че знае повече от всички. И на контрола, който това знание му осигуряваше.

— Къде на товарното пристанище? — поинтересува се Макбет.

— На кея, до един от каналите.

— Прати водолазен екип.

— Водолази? — изненада се Ленокс. — Не е ли твърде при…

— Господин Макбет е прав — прекъсна го Присила и мъжете се обърнаха смаяно към нея. Тя преглътна с усилие. — На седалката са намерили писмо.

Дванайсета глава

Пресконференцията започна точно в десет. Макбет влезе в зала „Скоун“ и тръгна към трибуната. Отвсякъде лумнаха светкавици и по стената зад Макбет зашари сянката му — разкривена и скъсена. Той постави куп листове пред себе си, гледа ги няколко секунди, покашля се и вдигна очи към препълнените редове. Преди не обичаше да говори пред публика. Някога само мисълта за това го плашеше повече и от най-рискованата спецакция. С времето успя донякъде да преодолее този свой страх. Сега, тази вечер, изпитваше дори радост от предстоящото. Знаеше, че ще му достави удоволствие, защото контролираше ситуацията и беше по-осведомен от всички други. Освен това току-що бе смръкнал магистралка адска смес. Повече не му трябваше.

— Добър вечер. Аз съм комисар Макбет и оглавявам „Оргкрим“. Както знаете, в шест часа и четирийсет и две минути тази сутрин директорът на полицията Дънкан беше открит мъртъв в казино „Инвернес“. Броени минути по-късно полицай застреля първоначалните заподозрени за убийството — полицай Андрианов и полицай Хенеси, лични охранители на Дънкан, след като при опит за арест са извадили оръжие. Преди час разпратихме до медиите прессъобщение, в което най-подробно се изясняват фактическите обстоятелства около престъплението и се оповестяват резултатите от проведените до момента експертизи, както и първоначалните ни предположения. Затова очаквам пресконференцията да приключи бързо. Искам обаче да направя няколко уточнения от професионален характер.

Макбет си пое дъх. Един от репортерите не се сдържа:

— Какво знаете за Малком? — Въпросът отекна в залата.

— Мъртъв ли е? — прогърмя втори глас.

Макбет погледна листовете и ги премести настрани.

— Ако уважаемите журналисти смятат, че сме изчерпили темата за убийството на директор Дънкан, нямам нищо против да се прехвърлим към изчезването на заместник-директора.

— Не сме изчерпили темата, но искаме да знаем най-важното, защото след малко приключваме броя — извика един с по-дълъг стаж в гилдията.

— Добре. Заместник-директорът Малком не се появи на оперативна тук, в Главното управление, насрочена за осемнайсет часа. Това явно ви е известно. Тъй като по-рано днес беше убит директорът Дънкан, отсъствието на Малком ни обезпокои. Разпратихме съобщение до дежурните патрули и следобед колегите откриха автомобила му на товарното пристанище. Впоследствие в района бяха предприети издирвателни действия, включително с водолазни екипи. Открит беше…

— Трупът?

— … този предмет. — Макбет вдигна кръгла метална плочка, която проблесна под светлината от телевизионните прожектори. — Това е служебната значка на Малком. Намерена е на дъното на канал в непосредствена близост до кея.

— Допускате ли някой да го е убил?

— Да — отговори Макбет и в последвалата пълна тишина лицето му запази непроницаемото си изражение. — Ако „някой“ включва и самия Малком.

Макбет обходи с поглед присъстващите и продължи:

— Върху предната пасажерска седалка на автомобила му открихме писмо. — Макбет погледна листа пред себе си, прочисти гърло и зачете: — „Норс Райдърс“ заплашиха да отнемат живота на моята дъщеря Джулия, ако не им помогна да убият директор Дънкан. Съдействах им, но те продължиха да ме изнудват за още и още услуги. Знам, че докато съм жив, заплахата непрестанно ще тегне над дъщеря ми. По тази причина — и от срам заради извършеното — избрах да се удавя.“ Подпис: заместник-директор на полицията Малком. — Макбет вдигна очи. — Първият въпрос, който си зададохме и който вероятно вълнува и вас, е дали писмото не е фалшиво. Отделът по криминалистика потвърди, че писмото е напечатано на пишещата машина на Малком в Главното управление, че върху хартията има негови отпечатъци, а подписът му е автентичен.

Присъстващите в залата явно се нуждаеха от няколко секунди, за да асимилират чутото. После се разнесоха пронизителни гласове:

— Разполагате ли и с друга информация, потвърждаваща, че Малком стои зад убийството на Дънкан?

— По какъв точно начин Малком е подпомогнал „Норс Райдърс“ в ликвидирането на директора?

— Да разбираме ли, че охранителите на Дънкан са били във връзки с престъпния свят?

— Допускате ли и други полицейски служители да са замесени?

Макбет вдигна отбранително ръце.

— Няма да отговаряме на въпроси, касаещи покушението над Дънкан, за да не даваме повод за излишни спекулации. Приемам само въпроси за изчезването на Малком. Моля, изчаквайте се.

Тишина. След малко се обади единствената репортерка в залата:

— Да разбираме ли, че сте открили значката, но не и трупа на Малком?

— Дъното е тинесто, а водата около града ни е силно замърсена. Една лека метална значка не потъва дълбоко в тинята, както би потънало човешко тяло. Освен това месингът отразява светлината. Навярно намирането на трупа ще отнеме време.

Макбет видя как журналистите дружно се нахвърлиха върху бележниците си.

— Дали причината не е по-скоро течение, отнесло трупа? — попита някой с гърлено „р“.

— Възможно е — потвърди Макбет и сред множеството откри човека с характерното произношение.

Уолт Кайт. Един от малцината, които не си водеха записки. Не му се налагаше, защото диктофонът на радиото стоеше върху масата пред Макбет.

— Ако Малком е убил Дънкан и се е разкаял за постъпката си, защо…

— Стоп. — Макбет вдигна ръка. — Вече обявих, че няма да обсъждам убийството на Дънкан, преди да разполагаме с повече информация. А сега ви моля за извинение, но трябва да се връщаме към работните си задължения. В момента е важно да проведем бързо и ефективно разследване с наличните ресурси. Необходимо е също да намерим заместници на двете ръководни фигури и да осигурим приемственост, за да може полицията да продължи да си върши работата.

— Вярно ли е, че в момента вие изпълнявате длъжността директор на полицията, Макбет?

— Формално погледнато, да.

— А на практика?

— На практика… — Макбет направи кратка пауза. Хвърли бърз поглед към листа. Облиза устни. — … ние сме екип опитни ръководители, които вече са поели кормилото и които — смея да твърдя — контролират ситуацията. Но не се страхувам да призная, че за да се опита човек да се доближи до класата на Дънкан, се иска голям кураж. Дънкан умееше да мисли в перспектива. Загина геройски в борбата срещу злите сили. Днес те си въобразяват, че са ни надвили — стисна ръбовете на катедрата и се наведе напред. — Ала успяха само да укрепят решимостта ни тази изгубена битка да постави началото на поредица от сражения, които накрая ще доведат до безапелационна победа на доброто. На справедливостта. На безопасността. Победа, която ще обезпечи възраждане и обновление и ще възстанови благоденствие. Не можем обаче да се справим сами; за целта ни е нужно вашето доверие и доверието на всички наши съграждани. Получим ли го, ще продължим завещаното ни от Дънкан. Лично… — той вдигна длан като за клетва —… гарантирам, че няма да спрем, докато не постигнем целите, набелязани от Дънкан, в името на нашия град и на неговите граждани.

Макбет пусна катедрата и се изправи. Погледна лицата отпред, които се преливаха едно в друго подобно на килим от очи и зинали уста. Не се страхуваше. Виждаше въздействието на думите си и още усещаше вкуса от звученето им. Думите на Лейди. Беше го инструктирала в кой точно момент да се наведе напред и го отрепетираха пред огледалото. Обясни му как настъпателният език на тялото внушава искреност и борбеност, по-важни от самите думи, защото езикът на тялото се възприема не на рационално, а на интуитивно, емоционално ниво.

— Следващата пресконференция ще се състои утре в единайсет часа в същата зала. Благодаря ви.

Макбет събра листовете пред себе си. В залата се разнесоха разочаровани стонове, а после въпросите се посипаха като градушка. Макбет погледна залата с премрежени очи. Имаше желание да постои тук още няколко секунди. Едва съумя да потисне усмивката, напираща на устните му.

„Истински капитан, дявол да го вземе“ — мислеше си Дъф, седнал на първия ред. — Капитан, който без страх гледа разбунтуваното море. Някой го е подучил. Това не е онзи Макбет, когото познавам. Когото познавах.“

Макбет кимна делово, прекоси подиума с бърза крачка и хлътна през вратата, отворена му от Присила.

— Е, какво ще кажеш, Ленокс? — попита Дъф, докато журналистите продължаваха да викат Макбет на бис.

— Развълнуван съм — отвърна червенокосият комисар. — И вдъхновен.

— Именно. Това приличаше повече на предизборна реч, отколкото на пресконференция.

— Можеш да го интерпретираш и като умен, отговорен тактически ход.

— Отговорен? — изсумтя Дъф.

— Един град, една страна се крепи върху определени представи. Например върху представата, че банкнотите имат златно покритие, че държавниците са загрижени за теб и мен, а не само за собственото си благополучие, че престъпленията се наказват. Ако не вярвахме в тези представи, цивилизованите общества щяха да рухнат за нула време. А в ситуация, когато ни грози анархия, Макбет ни увери, че обществените институции функционират безотказно. Реч, достойна за държавник.

— Или за държавничка.

— Смяташ, че зад неговите думи прозират схващанията на Лейди ли?

— Жените разбират и от емоции, и как да въздействат върху хората. Защото сърцето е жената в нас. Мозъкът е по-голям, говори повече и се мисли за глава на семейството, за командира вкъщи, но всъщност сърцето взема решенията тихомълком. Речта на Макбет е докоснала сърцето ти и умът ти се е повел по неговата преценка. Вярвай ми. Макбет не е толкова ловък манипулатор. Речта е нейно дело.

— Е, и? Всички се нуждаем от по-добра половинка. Стига да е постигнат желаният резултат, какво значение има кой е вдъхновителят, пък бил той и самият дявол? Да не завиждаш на Макбет, Дъф?

— Да завиждам? — изсмя се Дъф. — Откъде-накъде? Той говори и изглежда като истински лидер. Ако освен това и действа като лидер, за общността, разбира се, ще бъде най-добре начело да застане именно той и никой друг.

Зад тях застъргаха столове. Очевидно Макбет нямаше да се върне, а наближаваше да започнат отпечатването на утрешния брой.

До полунощ оставаше час. Вятърът поутихна, но по улиците още се търкаляха боклуци и предмети, изпочупени от снощната буря. Влажният северозападен вятър нахлу в коридорите на Централната гара. Притиснат в тясното пространство, набра скорост, прелетя покрай някаква купчинка до стената, а няколко метра по-нататък — покрай мъж, увил шал около носа и устата си. Стрега се насочи към него.

— Боиш се да не те разпознаят ли, Макбет?

— Шшт, не изричай името ми. Тази вечер държах реч и май се сбогувах с анонимността си.

— Знам. Гледах те по новините. Изглеждаше толкова привлекателен на трибуната. Бях готова да повярвам на всяка твоя дума. Хубавите лица винаги ми завъртат главата.

— Защо се появяваш винаги, когато дойда тук, Стрега?

— Адска смес? — усмихна се тя.

— Друго имаш ли? Спийд? Кокаин? От адската смес получавам халюцинации и кошмари.

— Бурята, не дрогата ти носи кошмари, Макбет. Аз например не пипвам, но сънувах как някакви кучета пощръкляват по време на гръмотевиците. Сдавиха се с пяна по муцуните. Докато още бяха живи, започнаха да се ръфат едно друго. Събудих се потна, но благодарна, че кошмарът е свършил.

— Сънят ти явно е бил пророчески. — Макбет посочи купчината по-нагоре в коридора.

— Какво е това?

— Труп на полуизядено куче, не виждаш ли?

— Май пак ти се привиждат разни неща. Вземи. — Тя пусна пликче в шепата му. — Адска смес. Не се изгубвай точно сега, Макбет. Не забравяй: пътят е лесен. Напред и само напред.

Макбет подмина Бърта и продължи с бърза крачка по безлюдния Работнически площад, леко наклонен към осветената фасада на „Инвернес“. В тъмното под дъжда се мержелееше силует. Макбет се приближи и за своя голяма изненада позна Банко.

— Какво правиш тук?

— Чакам те.

— Под дъжда, без да се прислониш под Бърта или „Инвернес“?

— Така и не успях да се реша.

— На чия страна да застанеш ли?

— Как да постъпя с Малком.

— Не си го вързал с верига, това ли е?

— Моля?

— Водолазите още не са намерили трупа. Без тежест течението го е отнесло.

— Друго имах предвид.

— Да влезем в „Инвернес“, вместо да киснем тук под дъжда. Ще настинем.

— За мен е твърде късно. Студът отдавна е проникнал до мозъка на костите ми. Стоя тук, защото казиното е окупирано от журналисти. Чакат теб, новия директор на полицията.

— Добре, кажи набързо как мина.

— Изпълних задачата по малко по-различен начин. Но не се тревожи. Малком изчезна завинаги и повече няма да го видиш. А дори да се появи, той не подозира, че ти имаш пръст в цялата работа. Мисли, че зад всичко стои Хеката.

— Какви ги говориш? Да не би Малком да е още жив?

Банко потръпна.

— Малком смята, че съм човек на Хеката и съм изманипулирал охранителите на Дънкан. Вярно, друго се бяхме разбрали, но хем разреших проблема, хем пощадих живота на един добър човек.

— Къде е сега Малком?

— Далече.

— Къде? — попита Макбет и по изражението на Банко се досети, че е повишил тон.

— Закарах го на летището и го изпратих за Капитол. Оттам ще замине за чужбина. Предупреден е: опита ли се да се свърже с някого, да даде и най-нищожен знак, че е жив, дъщеря му Джулия незабавно ще бъде ликвидирана. Малком е баща, Макбет. Знам какво означава това. За нищо на света не би рискувал живота на дъщеря си. По-скоро би оставил цял град да се затрие. Повярвай ми, и в най-усойната и мизерна таванска стая Малком ще се буди гладен, премръзнал, самотен и изпохапан от бълхи и ще благодари на Създателя, че и днес дъщеря му е жива.

Макбет вдигна ръка и видя в очите на Банко нещо, което бе виждал само веднъж. По време на съвместните им акции срещу въоръжени бандити или похитители, взели деца за заложници, Банко десетки пъти се бе изправял пред противници, по-едри и по-силни от него, с ясното съзнание, че ще изяде много бой. Впрочем, точно така и ставаше. Ала Макбет само веднъж бе виждал в очите му толкова силен страх: когато Банко се прибра след свиждане в болницата и лекарят на Вера го бе осведомил за резултата от последните изследвания. Безумен, безпаметен страх. Макбет се досещаше, че Банко не се бои за себе си.

— Благодаря. — Макбет отпусна ръка върху рамото му. — Благодаря ти, скъпи приятелю, задето се показа по-съобразителен от мен. Мислех си, че един човек е нищожна жертва в името на толкова велика цел като нашата. Но ти си прав. Един град не се спасява от гибел, като допускаш свестни хора да умират безсмислено. Щом е имало възможност да пощадим Малком, тя е трябвало да бъде използвана. Така ти навярно си спасил и нас двамата от ада, където бихме попаднали един ден за подобно злодеяние.

— О, колко се радвам, че и ти мислиш така! — възкликна Банко и Макбет усети как потреперващите мускули на рамото му се отпуснаха.

— Прибирай се и поспи, Банко. И да поздравиш Флинс от мен.

— Непременно. Лека нощ.

Потънал в размисъл, Макбет прекоси площада. Понякога добрите мъже умират без нужда. Друг път — по необходимост. Излезе на светло при казиното, подмина без внимание журналистическите въпроси за Малком и дали Макбет лично е разстрелял охранителите на Дънкан.

Вътре го посрещна Лейди.

— Излъчиха цялата пресконференция на живо. Беше просто фантастичен. — Тя го прегърна.

Той не я пусна от обятията си, докато не си възвърна топлината в тялото. Усети приятен гъдел по гърба, когато устните й докоснаха ухото му и прошепнаха:

— Господин директоре…

У дома. При нея. Заедно. Само и единствено това искаше той. Ала за да го има, трябваше да го заслужи. Така е устроен този живот. И следващият, помисли си той.

— Прибрал си се?

Застанал на прага на детската стая, Дъф се обърна към изненадания глас. Мередит си беше наметнала халат. Потреперваше, скръстила зиморничаво ръце.

— Реших да се отбия за малко — прошепна той. — Не исках да те будя. Юън защо не е в стаята си?

Синът им се беше сгушил до кака си.

Мередит въздъхна.

— Когато не може да заспи, си ляга при Емили. Мислех, че и днес ще нощуваш в града.

— Така ни наредиха, но имах нужда да се откъсна за малко. Да си взема чисти дрехи. Да проверя дали все още съществувате. Ще подремна в гостната и после тръгвам.

— Отивам да ти оправя леглото. Гладен ли си?

— Не. Като стана, ще хапна един сандвич.

— Ще ти приготвя закуска. И без това не ми се спи.

— Лягай си, Мередит. Ще постоя тук и после сам ще си оправя леглото.

— Както кажеш.

Тя постоя със скръстени ръце, загледана в него, но в тъмното той не успя да види очите й. После Мередит се обърна и се прибра в стаята си.

Тринайсета глава

— Интересува ме причината. — Дъф се облакъти на масата и подпря брадичка върху сплетените си пръсти. — Защо Андрианов и Хенеси не са избягали? Защо двама предатели първо заколват шефа си, а после лягат да спят в съседната стая, омазани до ушите с кръв и улики? Хайде, нали сте следователи! Все трябва да ви хрумне поне едно шибано предположение!

Огледа се. И дванайсетимата следователи от отдел „Убийства“ присъстваха, ала само един си отвори устата — и то за да се прозине. Дали бяха толкова мълчаливи, защото беше началото на работната седмица? С понеделника ли да си обясни, че са заспали и безучастни? Ами! Не ги ли стегне, тези муцуни щяха да изглеждат по същия начин и утре. Неслучайно отдел „Убийства“ изкара два месеца без началник, след като Дънкан постави на бившия шеф ултиматум: или си подава оставката, или срещу него ще започне вътрешно разследване по подозрения в корупция. Просто липсваха достатъчно квалифицирани кандидати за поста. По времето на Кенет „Убийства“ отчиташе най-ниската разкриваемост в страната. Корупцията не беше единствената причина. Докато едноименният отдел в Капитол бе обрал каймака, тукашният приютяваше утайката от най-безхарактерните и некадърни полицаи в Главното управление.

— Това трябва непременно да се промени — бе заявил Дънкан. — Успехът или фиаското на един отдел „Убийства“ е сред ключовите фактори за общественото доверие в полицията. Затова възлагам тази задача на един от най-добрите ми хора. На теб, Дъф.

Дънкан определено знаеше как да поднесе на служителите си лоши новини по вдъхновяващ начин.

Дъф простена. Върху бюрото му се беше натрупала купчина доклади. Струваха по-малко и от хартията, върху която бяха напечатани. Представляваха подробни разпити на гости в „Инвернес“. Всички разказваха една и съща история: нито видели, нито чули нещо друго освен адската буря. Дъф си даваше сметка, че хората му мълчат, защото се боят от гнева му, но му беше все едно. Не държеше подчинените му да го харесват. Ако страхът им действа мотивиращо, толкова по-добре.

— Значи, охранителите са нанкали като младенци, така ли излиза? Изморени от дългия работен ден. Кой от тук присъстващите идиоти гласува за тази версия?

Никаква реакция.

— А кой не вярва в нея?

— Не като младенци, а като упоени — обади се Кейтнес, току-що влетяла в залата. — Простете за закъснението, но трябваше да взема това. — Тя размаха сноп листове — най-вероятно поредния доклад.

Кейтнес звучно шляпна листовете върху масата. „Съдебна медицина“ — пишеше най-отгоре.

— Кръвните проби на Хенеси и Андрианов показват наличие на бензодиазепини, и то в количество, достатъчно за дванайсетчасов сън.

Кейтнес седна на един от свободните столове.

— Телохранители вземат приспивателни? — усъмни се Дъф.

— В по-малки дози само отпускат нервната система — поясни един от следователите в дъното на стаята и се залюля на стола. — Когато ти предстои да извършиш покушение срещу началника си, малко или много те тресе шубе. Голяма част от банковите обирджии вземат бензодиазепини преди удар.

— И точно затова оплескват нещата — обади се друг следовател в бял пуловер с поло яка и презраменен кобур. Кожата около носа му потреперваше.

Разнесе се краткотраен смях.

— Какво ще кажеш, Кейтнес? — попита Дъф.

— Без да съм специалист по изграждане на версии, ми се струва ясно като бял ден: охранителите са имали нужда от нещо да намали напрежението, но поради липса на опит с такива препарати са ги предозирали. По времето на самото убийство успокоителното е дало желания ефект.

Рефлексите им още са били бързи, нервното напрежение е спаднало. Чистите прорези показват, че ръката им не е трепнала. После обаче транквилантът ги е замаял, започнали са да залитат, да падат, оплескали са се с кръв и накрая са заспали в креслата.

— Нищо ново под слънцето — обади се пуловерът с поло яка. — Веднъж сгащихме двама надрусани банкови обирджии, захъркали в колата с плячката на червен светофар. Не се бъзикам. Престъпниците са такива глупаци, че можеш да…

— Да не се отплесваме — прекъсна го Дъф. — По какво съдиш, че рефлексите им са били още бързи, Кейтнес?

Тя сви рамене.

— Човекът, нанесъл на Дънкан първата прободна рана, е успял да отдръпне ръката си навреме, без кървавата струя да го опръска. Наш експерт установи, че следите по дръжката на кинжала са от кръв, бликнала на фонтан, а не от течаща, капеща или впоследствие размазана кръв.

— В такъв случай подкрепям заключенията ти — кимна Дъф. — Някой да има възражения?

Пълно мълчание.

— Всички ли са съгласни?

Безмълвни кимвания.

— Добре, да приемем, че това го уточнихме. Сега да обсъдим другия неизяснен въпрос: самоубил ли се е Малком. — Дъф стана. — В предсмъртното му писмо се казва, че „Норс Райдърс“ заплашили да посегнат на дъщеря му, ако не им помогне да ликвидират Дънкан. И аз питам: защо Малком ще изпълнява исканията на Свено и компания и тогава ще слага край на живота си, вместо да се обърне към Дънкан с молбата да настанят дъщеря му в обезопасена, тайна квартира? В нашата професия заплахите не са рядкост. Е, как ще коментирате?

Следователите се взираха в пода, един в друг или през прозореца.

— Никакви предположения? Вие сериозно ли? Цял отдел без нито един…

— Малком е знаел, че Свено има свои хора в полицията — обади се онзи, който се люлееше на стола. — Свено е щял да стигне до дъщеря му, независимо къде я скрият.

— Ето че поне поставихме някакво начало — прегърбен, Дъф започна да снове напред-назад. — Да предположим, че според Малком спасението на дъщеря му минава през подчинението му пред исканията на Свено. Или през смъртта на Малком, защото тогава Свено не би имал причина да убива дъщеря му. Следите ли мисълта ми?

Никой от присъстващите не загряваше накъде бие.

— В такъв случай, щом Малком — както става ясно от писмото — не намира сили да живее — било заради опасността да изгуби дъщеря си, било заради вината за убийството на Дънкан — защо Малком не се е самоубил още в самото начало? Така е щял да спаси и дъщеря си, и Дънкан.

Следователите го гледаха смаяни.

— Може ли… — обади се Кейтнес.

— Слушаме те, комисар Кейтнес.

— Въпросът ти е логичен, но човешката психика функционира малко по-различно.

— И как по-точно? Не виждам как по друг начин би могъл да разсъждава човек в положението на Малком. Затова версията за самоубийството му издиша. Въз основа на наличната информация човешкият ум много прецизно претегля плюсове и минуси и в крайна сметка взема решение, чиято логика е неопровержима.

— Ако е толкова неопровержима, тогава защо понякога ние, хората, се разкайваме? И то без да сме получили нова информация.

— Разкайваме се?

— Да, комисар Дъф. — Кейтнес го погледна право в очите. — Разкаянието е чувство, възникващо у човека, когато той съжалява за една или друга своя постъпка. Не е изключено Малком да е сложил край на живота си, подтикнат именно от разкаяние.

— Разкаянието е симптом на заболяване — поклати глава Дъф. — Айнщайн е дефинирал доказателството, че един човек е луд, ако преизчислява определено уравнение с надеждата да получи различен резултат.

— Явно е грешал, защото ние, хората, често стигаме до отговори, различни от първоначалните. Не защото наличните данни са се променили, а защото сме се променили ние, хората.

— Хората не се променят!

Дъф забеляза как присъстващите се поразбудиха и наостриха уши. Явно усещаха, че спорът между него и Кейтнес вече не касае само смъртта на Малком.

— Възможно е Малком да се е променил — настоя Кейтнес. — Не е изключено смъртта на Дънкан да го е променила.

— Не е изключено и друго: да е оставил предсмъртното писмо, да е хвърлил значката си в морето и да е офейкал — отбеляза Дъф. — Това също е човешка черта.

Вратата се отвори. Влезе полицай от „Наркотици“.

— Дъф, на телефона. Става дума за Малком. Държат да говорят лично с теб.

Лейди застана насред стаята и се загледа в спящия мъж в нейното легло. В тяхното легло. Минаваше девет, тя отдавна закуси, а тялото под копринените чаршафи още не даваше никакви признаци за живот.

Седна на леглото, погали го по бузата, по гъстите черни къдрици и леко го разтърси. Изпод клепачите се появиха две бели ивици.

— Директоре! Време е да ставаш. Градът гори!

Тя се засмя. Макбет изпъшка и се обърна на хълбок с гръб към нея.

— Колко е часът?

— Много.

— Сънувах, че е неделя.

— Май доста неща си сънувал.

— Да, проклетата…

— Какво?

— Нищо. Насън чух камбани за буря. Църковни камбани призоваваха към покаяние, изповед и детско кръщене.

— Колко пъти да ти повтарям да не споменаваш тази дума.

— Кръщене ли?

— Макбет!

— Извинявай!

— До пресконференцията остават по-малко от два часа. В полицията сигурно вече се чудят къде се бави началникът.

Макбет спусна крака през ръба на леглото. Лейди го спря, обхвана лицето му с длани и се взря в очите му. Зениците изглеждаха нормални. Тя отскубна едно заблудено косъмче от веждата му.

— Нали не си забравил за вечерята довечера? — Лейди продължаваше да оглежда критично веждите му.

— Не е ли неприлично — толкова скоро след кончината на Дънкан?

— Нима да вдигам банкет. Целта е да поддържаме контакти. Пък и нали трябва да се храним, любов моя.

— Кой ще дойде?

— Всички поканени. Кметът, част от колегите ти. — Един сив косъм се изплъзна между дългите й червени нокти. — Ще обсъдим спазването на законите за хазартната дейност. В днешния вестник на първа страница излезе статия, че в „Обелиска“ се практикува проституция, организирана от самото казино, и че по закон то трябва да бъде затворено.

— Каква полза, че редакторката ти е приятелка и пише по твоя поръчка, като никой не чете вестника?

— Няма, наистина. Сега обаче мъжът ми е директор на полицията.

— Ох!

— Сивите коси отиват на шефовете. Днес ще се обадя на фризьора ми да го питам ще може ли да ти боядиса дискретно косата по слепоочията.

— Слепоочията ми не се виждат.

— Ще те подстрижем малко и ще се виждат.

— Абсурд!

— Може кметът Туртел да смята, че градът му заслужава полицейски директор с достолепен вид, а не с външност на хлапак.

— Да не си се разтревожила?

Лейди сви рамене.

— Обикновено кметът не се меси в полицейската йерархия, но все пак формално той назначава шефа на полицията. Трябва да се застраховаме, че няма да му хрумне някоя щуротия.

— Как?

— Може да се наложи да се снабдим с оръжие, ако Туртел, противно на очакванията, реши да се прави на интересен. Не мисли сега за това, любов моя.

— Добре. Като каза оръжие…

Тя спря да оглежда веждите му. Знаеше какво предвещава този тон.

— Премълчал ли си нещо от мен, любов моя?

— Банко…

— Какво за него?

— Почвам да се чудя дали мога да му имам доверие; дали не си плете кошницата — своята и на Флинс. — Макбет си пое дъх — знак за Лейди, че предстои да чуе най-същественото: — Вчера Банко не е убил Малком, а го е изпратил в Капитол. Оправда се с обяснението, че пощадявайки живота на Малком, се предпазваме от излишни рискове.

Той чакаше нейната реакция и тя го знаеше. За негова изненада Лейди не изглеждаше втрещена. Тя се усмихна:

— Моментът не е подходящ да се стъписваме. Според теб какво крои Банко?

— Заплашил Малком и той нямало да гъкне — така твърди. Аз обаче си мисля, че двамата са влезли в заговор, от който Банко ще спечели повече, отколкото ако стане мой заместник.

— Скъпи, допускаш ли наистина добрият стар Банко да таи амбиции за директорското място?

— Не, не. Банко винаги е бил от хората, които предпочитат да следват, а не да предвождат. Но таи големи амбиции за сина си. Аз съм само петнайсет години по-голям от него. Докато дойде време да се оттегля от директорския пост, Флинс ще остарее и посивее. Виж, друго ще е, ако поста сега заеме мъж на възрастта на Малком. След някоя и друга година ще се пенсионира и Флинс ще се намърда на неговия стол.

— Изморен си и си затормозен от мислене, скъпи. Банко е прекалено лоялен и не би постъпил така. Сам си ми казвал, че за теб би горял и в ада.

— Беше лоялен към мен. Какъвто бях към него и аз. — Макбет се изправи и застана пред голямото огледало в златна рамка на стената. — Но ако човек погледне по-задълбочено, тази двустранна лоялност е облагодетелствала повече Банко. Май така излиза. Защото той все играеше ролята на хиената: стъпва в следите на лъва и намазва от чуждата плячка. Аз го назначих за мой заместник в Спецотряда, пак аз го направих заместник-шеф в „Оргкрим“. Като се замисля, богато и пребогато съм го възнаградил за услугите, които ми е направил.

— Още една причина да не се съмняваш в неговата лоялност, скъпи.

— Преди и аз така смятах. Но очите ми се отвориха… — Макбет смръщи чело и пристъпи към огледалото. Долепи длан до стъклото, сякаш проверяваше дали вътре има нещо. — Обичал ме е като син, бащинската му любов обаче е преминала в омраза, след като е пил от отровата на завистта. Задминах го по кариерната стълбица и вместо той да ми е началник, стана мой подчинен. Освен да се подчинява на заповедите ми, е бил принуден да търпи и безмълвното пренебрежително презрение на своята плът и кръв — на Флинс. Той е виждал как баща му прекланя глава пред използвача Макбет. Някога вглеждала ли си се в кафявите предани очи на куче, което маха с опашка, вдигнало глава към теб с надеждата да го нахраниш? Не смее да мръдне от мястото си и чака, защото така е дресирано. Ти му се усмихваш, галиш го по главата, без да виждаш омразата зад покорството. Не подозираш, че при удобен случай то ще ти се нахвърли и ще ти прегризе гръкляна. Един се гътне, друг го глътне. После ще те зареже наръфан в някой мръсен коридор.

— Скъпи, какво ти става?

— Точно това сънувах.

— Гони те параноя. Банко ти е истински приятел! Ако възнамеряваше да те прецака, щеше да разкаже на Малком за коварните ти схеми.

— Грешиш. Банко ще си остави козовете за най-накрая. Първо ще очисти мен, опасния убиец, после ще съдейства на Малком да се върне и да заеме директорския пост. Нечуван подвиг! Как да възнаградим такъв герой и семейството му?

— Наистина ли вярваш на тази измишльотина?

— Не просто вярвам, а съм сигурен, че е точно така. — Макбет се бе наклонил съвсем близо до огледалото. Носът му докосваше стъклото и го запотяваше. — Виждам какво кроят тези двамата. Банко и Флинс. Трябва да ги изпреваря, но как? — Извърна се рязко към Лейди. — Как? Единствена моя, трябва да ми помогнеш. Трябва да помогнеш на двама ни.

Лейди скръсти ръце. Колкото и фантасмагорично да звучаха разсъжденията на Малком, не бяха съвсем лишени от логика. Не беше изключено да е прав. А дори и да грешеше, Банко така или иначе беше негов съучастник и свидетел, който би могъл да го изпържи. Колкото по-малко хора са замесени, толкова по-добре. Пък и каква реална полза можеха да извлекат те всъщност от Банко и Флинс? Никаква. Лейди въздъхна. Джак казваше, че когато играеш блекджек и картите ти наброявай по-малко от дванайсет точки, си искаш още една карта. Защото нямаш какво да губиш.

— Покани ги довечера в казиното — предложи тя. — Така ще стане по-лесно.

— Тук ли ще…?

— Не, не. В „Инвернес“ станаха достатъчно убийства. Още едно и разследващите ще ни вдигнат мерника. А и не ми се рискува да подплашим клиентите. Трябва да се случи, докато пътуват за насам.

Макбет кимна.

— Ще ги помоля да дойдат с колата под предлог, че разчитам след вечерята да закарат двама от гостите ни до дома им. Знам по кой маршрут ще минат и ако ги предупредя да са точни, ще имам представа в коя минута къде се намират. Ей, ти, жена на моите мечти…

Тя се досещаше за продължението, докато той я прегръщаше, но не се обади.

— … обичам те повече от всичко на този свят… и на отвъдния.

Дъф завари момчето, седнало върху „пушка“ за швартоване на кораби на самия край на кея. Дъждът беше спрял и през бялата облачна пелена отгоре проникваше повече светлина от обикновено. Ала в далечината над фиорда нова кавалкада от синьосиви облаци се готвеше да препусне към Дъф, яхнала северозападния вятър. Единственото сигурно нещо в този град.

— Казвам се Дъф. Ти ли се обади за Малком?

— Жесток белег. — Момчето понагласи превръзката над окото си. — Дочух, че вече не си шеф на „Наркотици“. Вярно ли е?

— Нали било спешно. Казвай.

— Винаги е спешно, господин наркошефе.

— Предпочитам да побързаме. Развържи си езика.

— Ако ти си развържеш кесията.

— Я, каква била работата! Наближи ли времето за следващата доза?

— Трябваше да я взема преди два часа. Щом лично шефът ми идва на крака, значи работата е дебела. Ще ми кихнеш пари за следващите десет дози.

— Или ще изчакам трийсет минути и ще ми изпееш всичко на половин цена. А след още трийсет ще се навиеш почти за без пари…

— Не отричам, господин наркошеф, но кой от нас бърза повече? Сутринта прочетох във вестника за оня пич Малком. Познах го на снимката. Бил се удавил, така пишеше. Заместник-директор на полицията, важна клечка. Сериозно нещо.

— Снасяй, момче, а аз ще ти платя колкото струват показанията ти.

Едноокият се засмя тихо.

— Sorry, господин наркошефе, но вече не хващам вяра на ченгета. Ето ти малък анонс. Събуждам се след дрямка. Седя ей там, между контейнерите, където човек може да се боцне и да си трепери на спокойствие, без да го оберат. Та седя си аз там скрит и виждам Малком от другата страна на канала. Е, наркошефе? Първата доза е безплатна, но за втората се бръкваш дълбоко. Нали си я чувал тая приказка? — Момчето се засмя.

— Не съм сигурен, че успя да ме зарибиш — възрази Дъф. — Ние знаем, че Малком е бил тук, защото намерихме колата му.

— Но не знаете с кого е дошъл.

Горчивият опит бе научил Дъф, че надушат ли възможност да изкарат пари без труд, наркоманите много охотно развързват торбата с лъжите. От друга страна обаче, зависимите по принцип предпочитат по-опростени схеми за измама. Този си беше дал твърде много труд: позвъни в Главното управление с настояването да говори с някой шеф, а после кисна цял час под дъжда, докато чакаше Дъф. При това — в случая — нищо не гарантираше рентиране на „инвестицията“.

— Да не би да познаваш човека, с когото е бил Малком? — попита Дъф.

— Лично — не, но съм го виждал.

Дъф си извади портфейла. Отдели няколко банкноти и ги подаде на момчето.

— Първо мислех да звънна на Макбет — призна то, докато броеше парите. — Ама ми щракна, че няма да ми повярва, като му кажа за кого става дума.

— Негов близък ли е?

— Да. Онзи негов приятел, дъртият, с бялата коса.

— Банко ли? — Дъф неволно се задъха.

— Не му знам името, но съм ги виждал заедно в чакалнята на Централната гара.

— И за какво си говореха Банко и Малком?

— От такова разстояние не ги чувах.

— Тогава… поне обърна ли внимание на интонацията? Приятелски ли разговаряха, или се караха?

— Трудно ми е да отговоря. Дъждът барабанеше по контейнерите, а те двамата стояха с гръб към мен. Нищо чудно да са се карали. По едно време дъртакът размаха патлак, но после се успокои, качиха се във волво „РУ“ и отпрашиха. Дъртакът седна зад волана.

Дъф се почеса по главата. Тайно съглашение между Банко и Малком?

— Много са. — Момчето му подаде една банкнота.

Дъф го изгледа изпитателно. Наркоман да връща ресто? Той дръпна рязко банкнотата от пръстите му.

— Снесе ми това не само за да изкараш пари за дозата, нали?

— А?

— Нали каза, че във вестника си прочел колко сериозен е случаят. Вярно е. Ако се беше обадил с тази информация на журналист, щеше да избиеш десет пъти по-голям хонорар. Значи, или Хеката те праща да пускаш партенки, или имаш някаква друга, задна цел.

— Върви по дяволите, наркошефче.

Дъф го сграбчи за яката и го вдигна от „пушката“ за швартоване. Момчето беше леко като перце.

— Хубаво ме чуй. — Дъф се опита да не вдишва противния дъх на наркомана. — Ще те прибера на топло и ще видиш как ще запееш друга песен, като те натисне абстиненцията и ти просветне, че ти предстоят две денонощия в ада. Ако искаш да се измъкнеш, незабавно ми обясни защо се свърза с мен. Имаш пет секунди. Четири…

Момчето се взираше студено в Дъф.

— Три…

— Проклето, шибано ченге, направо си…

— Две…

— Окото.

— Едно…

— Окото, казах!

— Какво за него?

— Искам да ви помогна да пипнете онзи, дето ми отне окото.

— Кой е той?

Момчето изсумтя.

— Онзи, дето ви праща за зелен хайвер. Още ли не сте загрели, че зад цялата работи стои той? Един-единствен човек в целия град е способен да убие полицейски директор и да му се размине: Невидимата ръка.

— Хеката ли?

Четиринайсета глава

Макбет шофираше по калния път между старите фабрични халета. Сивата понеделнишка облачна покривка висеше ниско над комините и не се виждаше от кои се вие дим и от кои — не. Табели „ЗАТВОРЕНО“ висяха пред порти, завързани с вериги — същински железни панделки.

Пресконференцията мина безболезнено. Безболезнено, защото Макбет се яви прекалено надрусан, за да усети каквото и да било. Постара се да седи отпуснат, облегнат назад, със скръстени ръце и остави Ленокс и Кейтнес да отговарят на въпросите с изключение на адресираните персонално към него. Тях той парираше с „в момента не мога да коментирам“ и придружаваше отказа си с изражение, което създаваше впечатление, че разполагат с доволно количество информация и упражняват пълен контрол над ситуацията. Спокойствие и уравновесеност — ето това се надяваше да е излъчвал. Полицейски директор, недосегаем за околната истерия. На изкрещян въпрос „Нима жителите нямат правото да знаят…“ той се усмихна отегчено и снизходително.

По-късно Кайт, радиожурналистът с характерното „р“, коментира в предаването си, че по време на пресконференцията директорът се прозявал отегчено, демонстрирал незаинтересованост и все си гледал часовника. Майната му на Кайт.

В отдел „Охранителна полиция“ пък, обратното, окачествиха новия директор като много деен, защото лично се отби и пренасочи колите от Втори район запад към Първи район изток. Обясни, че е крайно време патрулите да обхождат и кварталите на обикновените хора; така към обществото се изпраща важен сигнал: полицията не бди само над „престижните“ квартали.

Кайт може да беше кисел, но Банко остана много доволен от поканата за вечеря и най-вече от настояването на Макбет да доведе и Флинс.

— Хубаво е момчето да свиква да общува с важни клечки — подчерта Макбет. — А междувременно ти си помисли какво предпочиташ: да оглавиш Спецотряда, „Оргкрим“ или да ми станеш заместник.

— Аз ли?

— Не се стресирай, Банко, само си помисли. Нали?

Банко се засмя тихо в слушалката. Добродушен както винаги. Сякаш в главата му не се върти нито една лоша мисъл. Навярно просто не изпитва угризения заради лошите си помисли. Е, довечера предателят щеше да се изправи пред своя създател и унищожител.

На вратата към клубните помещения на „Норс Райдърс“ не пазеше никой. Явно не разполагаха с достатъчно персонал, че да поставят охрана.

Макбет слезе от колата и влезе вътре. Спря и се огледа. Обзе го чувството, че години са изминали, откакто двамата с Дъф нахълтаха в същата тази стая. Продълговатата маса я нямаше, до бара стояха трима мъже в кожени якета с емблемата на клуба и с увиснали шкембета и две жени с навирени цици. Едната държеше бебе. То риташе под мускулестата й ръка, татуирана с името „ШОН“.

— Колин, това не е ли…?

— Същият — отговори мъжът до нея — мустакат плешивец. — Той рани Шон.

Макбет си спомняше името от доклада. Странно как непрекъснато забравя имената на хора, с които се запознава, но не и вписаните в служебната документация. Шон. Онзи път пазеше на вратата; Макбет заби кинжала си в рамото му. Този тип още лежеше в следствения арест.

Мъжете се взряха в Макбет с изумление и гняв. Той си пое дъх. В увисналата тишина се чуваше скърцането на дюшемето под стъпките му, докато върви към бара. Вече се разкайваше за изсмърканата линийка адска смес на тръгване от Главното управление, защото наркотикът го правеше склонен към необмислени рискове. Думите, излезли от устата му, само потвърдиха колко е прав в преценката си:

— Я какво мъртвило! Ама къде са се дянали всички? А, да, вярно: или в пандиза, или в моргата. Един „Глендоран“, моля.

Макбет забеляза как погледът на бармана се стрелна встрани. Знаеше, че атаката ще дойде отляво и все още разполага с цялото време на света. Поначало Макбет имаше бързи рефлекси, но след доза адска смес ставаше като муха: можеше да се прозине, да се почеше по гърба и да си погледне часовника с изумително мудния секундарник, докато ръката, замахнала да го удари, лети във въздуха. Точно преди мустакатият Колин да го цапардоса, Макбет отскочи назад и юмрукът, прицелил се в прясно подстриганото му слепоочие, потъна във въздуха. Макбет нанесе страничен удар с лакът. При сблъсъка не усети почти нищо, само чу хрущене на хрущял и трополене от съборени столове.

— С лед — уточни Макбет.

После се извърна настрани — точно навреме, за да види, че онзи е свил пръстите на дясната си ръка и се готви за удар, изпънал назад дясното си рамо. Макбет пресрещна полетелия към него юмрук. Но вместо очаквания звук от удар с пестник се чу глух хрясък — кокалчетата на Колин бяха срещнали рикасото[5]. Последваха проточените му вопли, когато откри, че кинжалът е пронизал целия му юмрук и е потънал в китката. Макбет изтръгна рязко кинжала.

— … и малко сода.

Мустакатият се свлече на колене.

— Какво е това, за бога? — разнесе се глас.

Идваше от страничната врата към гаража. Появи се мъж с голяма брада и кожено яке с по три нашивки на всяко рамо. Държеше пушка със скъсена цев.

— Поръчка — отвърна Макбет и се обърна към вцепенения барман.

— За какво? — Онзи се приближи.

— За уиски. И за още нещо.

— Какво е другото?

— Привет, Сержанте. Ти въртиш бизнеса в отсъствието на Свено, нали? Впрочем, той къде се е покрил този път?

— Казвай за какво си дошъл и дим да те няма, проклето ченге.

— Не искам да обиждам заведението ви, но има какво да се желае от обслужването. Да обсъдим въпроса на спокойствие някъде отзад, Сержанте?

Мъжът го изгледа продължително и свали пушката.

— Вече няма как да навредите на това място.

— Знам. Свено ще хареса поръчката, гарантирам.

Стените на малкия кабинет на Сержанта бяха облепени с плакати на мотоциклети и покрити с рафтове, отрупани с резервни части. В кабинета имаше бюро, телефон, поставки за листове. И стол за посетители.

— Не се настанявай твърде удобно, ченге.

— Искам да дам заявка за мокра поръчка.

Дори да беше шокиран, Сержанта не го показа.

— Сбъркал си адреса. Вече не вършим такива неща за полицията.

— Значи, слуховете са верни? Случвало се е да пречупвате тоя-оня по поръчка на хора на Кенет?

— Ако няма друго…

— Само че този път няма да очиствате конкурент. — Макбет се наведе напред на стола. — А две ченгета. В замяна веднага ще освободя хората ти от ареста и обвиненията срещу тях ще паднат.

— И на какво основание? — повдигна вежда Сержанта.

— Процедурни грешки по делото. Изгубени улики. Такива неуредици се случват непрекъснато. Щом директорът на полицията заяви, че едно дело няма да тръгне в съда, значи няма да тръгне.

— Продължавай. — Сержанта скръсти ръце.

— Първият, набелязан за ликвидиране, е онзи, дето се погрижи пратката, от която щяхте да си вадите хляба, да се озове във фиорда. Старши инспектор Банко. — Макбет видя как Сержанта кимна леко. — Другият е бъдещо ченге, което един ден ще потапя наркопратки.

— И защо ги искаш мъртви?

— Има ли значение?

— Обикновено не питам, но тук става дума за ченгета. Ще се вдигне голяма патърдия.

— Не и в този случай. Известни са ни връзките на старши инспектор Банко с Хеката. Просто не можем да ги докажем. Затова се налага да се отървем от него по друг начин. Този е най-добрият, смятаме ние.

Сержанта кимна. Макбет беше очаквал това обяснение да му вдъхне доверие.

— Как да сме сигурни, че ще спазиш твоята част от сделката?

— Ще ти кажа. — Макбет присви очи и огледа еротичния календар над главата на Сержанта. — В бара има петима свидетели, които могат да разкажат как директорът на полицията Макбет е дошъл тук лично с молбата да изпълните негова поръчка. Нали не очакваш да ви дам повод да ме разнасяте?

Сержанта се отпусна назад върху стола и облегалката се удари в стената. Оглеждаше изпитателно Макбет, докато проръмжаваше и си подръпваше брадата.

— Кога и къде искаш да бъде извършено убийството — в случай че се наемем?

— Тази вечер. Знаеш ли къде се намира възвишението „Бесилката“ във Втори район запад?

— Там са обесили прапрадядо ми.

— По главния път точно над уличките, където богаташите пазаруват, има голямо кръстовище.

— Сещам се.

— Мишените ще пътуват в черно волво „РУ“. Ще се намира близо до кръстовището между шест и половина и седем без десет. Най-вероятно в седем без четвърт, защото шофьорът държи на точността.

— Хм. В района бъка от патрулки.

— Тази вечер ще е различно — усмихна се Макбет.

— Сериозно? Ще си помисля и преди четири ще имаш отговор.

Макбет се изсмя.

— Искаш да кажеш, че Свено ще си помисли. Извади химикалка да ти издиктувам моя телефонен номер и регистрационния номер на волвото. А, да не забравя…

— Какво?

— Искам главите им.

— Моля?

— Главите на двете ченгета. Искам да ми ги донесете.

„Ти луд ли си?“ — изразяваше физиономията на Сержанта.

— Клиентът иска обратна разписка — уточни Макбет. — При последната поръчка да пратят някого на оня свят не си поисках. Груба грешка, защото не изпълниха дословно указанията ми.

Едва в късния следобед Дъф успя да вземе решение.

От сутринта главата му гъмжеше от въпроси, но те се придвижваха мъчно по мозъчните му канали. Едва-едва кретаха и автомобилите по шосето пред Дъф в момента. По моста „Кенет“ още се бавеха с ремонта на мантинелата и трафикът на изток беше пренасочен към Стария мост. Автомобилната колона се извиваше чак до Втори район. Дъф пъплеше от кръстовище на кръстовище, а то повдигаше въпроса „Накъде? Надясно, наляво или направо?“.

Дъф се чувстваше изправен и пред тежък вътрешен кръстопът. Да информира ли Макбет и ръководството какво узна от наркоманчето на кея?

Или да премълчи? Защото не беше изключено едноокото хлапе да е излъгало или Банко да успее да опровергае обвиненията. Какви ще бъдат последствията за Дъф, ако в тази и бездруго объркана ситуация набеди незаслужено Банко, който благодарение на Макбет се бе превърнал в един от силните на деня?

Дъф можеше, естествено, да изложи получената информация, без да се ангажира с мнение и да остави Ленокс и Макбет да преценят доколко е достоверна. Но така щеше да се лиши от възможността да натрупа точки, като лично закопчае и разобличи Банко. А в момента Дъф имаше въпиюща нужда да лъсне професионалния си имидж.

От друга страна, след фиаското на товарното пристанище Дъф не можеше да си позволи още една издънка. Заради онзи провал се сбогува с „Оргкрим“, а при следващ гаф като нищо щеше да се прости и с „Убийства“.

С това терзанията му не свършваха. Останеше ли Макбет за постоянно на поста директор, шефският стол в „Оргкрим“ се овакантяваше и при правилно изиграни карти Дъф имаше добри шансове да си го върне.

Чудеше се дали да не се посъветва с Кейтнес, но това би значело да й разкрие какво знае. А направи ли го, оттам нататък няма как да продължи да пази новата информация в тайна. Щеше да се наложи да предприеме нещо. Да рискува.

Накрая Дъф избра път без сериозни рискове. Ако надеждите му се оправдаят, ще пожъне лаври.

Свърна по малкия железопътен мост и спря на площадката пред скромната бетонна къща на отсрещната страна. Краткото разстояние между Главното управление и дома на Банко му отне повече от четирийсет и пет минути.

— Дъф. — Банко отвори секунди след като посетителят позвъни. — Какво има?

— Явно отивате на празненство.

— Да. Тъкмо се колебая дали да го взема. — Банко вдигна кобура със служебния пистолет.

— Остави го тук. Само ще ти издува сакото. Този възел обаче не е никак подходящ.

— И защо? — Банко наведе глава и опря брадичка в яката на бялата риза в напразен опит да види възела на вратовръзката си. — От петдесет години все така я връзвам.

— Така бедняците си връзват вратовръзките, Банко. Ела да ти покажа как да…

Банко отблъсна ръката му и закри възела с длан.

— Аз съм си беден човек, Дъф. Мислех, че си дошъл да искаш помощ, а не да предлагаш.

— Така е, Банко. Може ли да вляза?

— Ако беше дошъл по-рано, щях да те поканя да изпием чаша кафе, но за жалост ни сварваш на вратата. — Банко остави кобура върху рафта за шапки отзад. — Флинс! — извика той към стълбите.

— Идвам! — чу се отгоре.

— Да излезем навън — предложи Банко и си закопча палтото.

Застанаха под козирката над циментовото стълбище, боядисано в бяло. Дъждът звънтеше по тръбите на улуците. Банко предложи цигара на Дъф. Той отказа. Банко запали.

— Днес ходих на товарното пристанище — подхвана Дъф. — Едно момче, наркоман, поиска да говори с мен. Има само едно око. Разказа ми как изгубил другото.

— Как?

— Един ден я закъсал за дрога, но бил на червено. Мотаел се из Централната гара и забелязал възрастен мъж с бастун, обкован със злато. Опитал се да изпроси от него някой петак.

— Старецът да не е бил Хеката?

— Спрял и разлюлял пред очите му пликче. Било пълно с първокачествена адска смес — току-що сварена, топла-топла. Момчето щяло да я получи при две условия. Първо, да отговори кое сетиво най се бои да изгуби. Момчето веднага отговорило „зрението“. Тогава старецът поставил и второто условие: да пожертва едното си око.

— Без съмнение Хеката.

— На въпроса на момчето защо му е чуждо око, Хеката отговорил, че понеже има всичко, държи да лиши купувача от най-ценното за него. Какво толкова, добавил. Искам само половината ти зрение — че и по-малко. Помисли само колко повече ще цениш другото си — вече единствено — око. Когато губиш, не знаеш какво печелиш.

— Не разбирам такива хора.

— Аз също, но те съществуват. Жадуват за самата власт повече, отколкото за евентуалните привилегии от нея. Предпочитат да притежават безполезното дърво, вместо ядливите му плодове. Само и само за да се поперчат, че е тяхно. А после да го отсекат.

Банко издуха кълбо дим.

— Как постъпил младежът?

— Някакво лице с неопределен пол, жена мъж, придружаващо Хеката, му помогнало да си извади окото. Когато после си бил дозата, цялата болка изчезнала. Наркотикът заличил всички белези, изтрил всички болезнени спомени. Момчето описа преживяването като сюблимно; и до ден-днешен не съжалява за решението си. Непрекъснато копнее да изпита същото блаженство отново и отново.

— Има ли и друга цел?

— Да. Да отмъсти на онзи, който му е отнел окото.

— Да се нареди на опашката от преследвачи на Хеката.

— Според мен това момче ще ни помогне да го заловим.

— И как точно ще ни помогне един окаян роб на наркотиците?

— В така нареченото предсмъртно писмо на Малком той хвърля вината върху „Норс Райдърс“. Според младежа обаче зад цялата история стои Хеката. И зад писмото, и зад убийството на Дънкан. Хеката и Малком са се сдушили и действат в комбина. А вероятно има замесени и други полицаи.

— В наши дни това е много популярна теория. — Банко изтръска пепел от цигарата си и си погледна часовника. — Плати ли му за нея?

— Не. Платих му обаче за друга информация. В деня на изчезването на Малком момчето го видяло на кея заедно с теб.

На път към устата на Банко цигарата замръзна във въздуха. Той се засмя.

— С мен? Как ли пък не.

— Момчето описа убедително и външността ти, и колата ти.

— На кея не съм бил нито аз, нито колата ми. Не ми се вярва да си похарчил обществени средства за подобни врели-некипели. Кой блъфира — ти или наркоманчето?

Лъхна ги студен вятър и Дъф потрепери.

— По думите на момчето Малком бил в компанията на възрастен мъж, чест спътник на Макбет. Мъжът дошъл с волво „РУ“. Носел пистолет. На мое място ти нямаше ли да платиш за тази информация?

— Само ако съм отчаян. — Банко изгаси угарката в парапета от ковано желязо. — Впрочем, не, дори тогава не бих го направил — при положение че се опитват да натопят мой колега.

— Защото за теб лоялността е на пиедестал, нали?

— Полицейската общност е немислима без професионална лоялност.

— Докъде се простира твоята лоялност към системата?

— Аз съм просто устроен човек, Дъф. Не разбирам накъде биеш.

— Щом си толкова лоялен към службата, предай ни Малком. В името на общността. — Дъф посочи сивата пелена от мъгла и дъжд пред тях. — В името на този град. Къде в Капитол се укрива убиецът на Дънкан?

Банко духна фаса и от него се посипа пепел. После го прибра в джоба на палтото си.

— Нищо не знам за Малком. Флинс! Прощавай, господин комисар, но закъсняваме, а сме канени на вечеря.

Банко се спусна по трите стъпала и излезе под дъжда. Дъф го последва.

— Говори с мен, Банко! Виждам, че те мъчи вина и гузна съвест. Не си зъл, не си и подлец. Някой по-висшестоящ те е вкарал в грях. Доверил си се на неговата преценка. А той те е предал. Трябва да заловим Малком!

— Флинс! — извика Банко към къщата, докато отключваше автомобила си.

— Или искаш да ни завърти спиралата на хаоса и да се отприщят анархистични настроения? Нашите предци строяха железопътни линии и училища. Ние строим бардаци и казина.

Банко се качи в колата и натисна два пъти клаксона.

Вратата на къщата се отвори, Флинс, издокаран в костюм, излезе на стълбите и се позабави, докато си отвори чадъра.

Банко смъкна прозореца, навярно за да не се запотява предното стъкло. Дъф провря ръце и натисна прозореца, за да го свали още малко, докато говореше през тесния процеп:

— Чуй ме, Банко. Ако си признаеш, не мога да ти помогна кой знае колко. Това ти е ясно. Но ти обещавам, че бъдещето на Флинс няма да пострада. Няма да бъде третиран като син на предател, а като син, чийто баща се е пожертвал за града си. Давам ти дума.

— Здравейте. Вие не сте ли комисар Дъф?

Дъф се изправи.

— Здравей, Флинс. Същият. Приятна вечер.

— Благодаря!

Дъф изчака Флинс да се качи във волвото и Банко да запали. Тогава тръгна към колата си.

— Дъф!

Той се обърна.

Банко беше отворил вратата.

— Не е каквото си мислиш.

— Така ли?

— В полунощ ела при Бърта.

Дъф кимна.

Волвото потегли, мина през портата и потъна в мъглата.

Петнайсета глава

Лейди изкачи последните метални стъпала пред вратата към плоския покрив на „Инвернес“. Отвори и се взря в мрака. Чуваше се само шепотът на дъжда. Навяваше мисълта, че всичко и всички си имат тайни. Лейди се канеше да влезе обратно, но светкавица озари покрива и тя го видя. Стоеше до ръба и гледаше надолу към улица „Спестовна“, която минаваше зад казиното. Преди Лейди да убеди градската управа в необходимостта да се вземат мерки, проститутките, разхождащи се по оскъдно осветената улица, не просто предлагаха плътта си, а често и обслужваха клиентите си в някой пасаж, в коли, върху коли или направо опрени на близка стена. Говореше се, че навремето, когато тук се помещавало Централното железопътно управление, началникът поръчал да зазидат всички прозорци към улицата, за да не се разсейват служителите му от разврата навън.

Лейди си разтвори чадъра и се приближи до Макбет.

— Какво правиш тук, любов моя? Целият си вир-вода. Търсих те. Гостите ще пристигнат всеки момент.

Тя плъзна поглед по черните гладки стени. Същински стени на крепост. Лейди познаваше всеки метър от тази улица. И това беше достатъчна причина да остави прозорците зазидани.

— Какво интересно има долу?

— Бездна. И страх.

— Ох, скъпи, не бъди толкова черноглед.

— И защо?

— Какъв е смисълът от всичките ни победи, ако не ни носят усмивки?

— Спечелихме едва няколко битки, войната тепърва предстои. А мен още отсега ме разяжда страх, появил се неизвестно откъде. Предпочитам да се сражавам с въоръжена рокерска банда, вместо с тази змия. Одраскахме я, но не сме я убили.

— Стига де, скъпи. Вече никой не може и с пръст да ни бутне.

— Виждам Дънкан там, долу. И му завиждам. Мъртъв е, осигурих му покой. А той ми носи само безпокойство и кошмари.

— Заради дрогата е, нали? Тя ти докарва кошмари.

— Любов моя…

— Помниш ли какво каза за Колъм? Адската смес побърквала хората. Трябва да спреш да я вземаш, иначе ще пропилееш всичко, което спечелихме! Чуваш ли? Нито зрънце повече от тази дрога!

— Кошмарите не са само насън. Сержанта ми се обади. Сключихме сделката. Нали не си забравила за чудовищното злодеяние, което готвим довечера? Нали още помниш, че човекът, който ми е бил като баща, моят най-добър приятел, предстои да бъде убит?

— Стига толкова по тази тема. Решеното — решено. Няма смисъл да се умува повече. Оттук нататък, имай предвид, адската смес няма да ти вдъхва утеха и кураж, а ще иска да й се отплатиш с душата си. Затова спри! Сложи си вратовръзка, любов моя. И усмивка — хвана ръката му. — Хайде, да вървим да ги сразим с чара си!

Седнала във фотьойл с чаша червено вино, Кейтнес слушаше трополенето на дъжда по капандурата и гласа на Кайт по радиото. Той коментираше какви опасности крие фактът, че директорът на полицията на практика разполага с повече власт, отколкото един демократично избран кмет. „Заслугата“ — поясни Кайт — е на Кенет, прекроил градската законова уредба така, че да работи за него.“ Гърленото „р“ на журналиста допадаше на Кейтнес. Харесваше й и спокойният му глас, и смелостта му да парадира с ерудиция и интелект. Ала най-много й харесваше опозиционното му поведение. Кайт се обявяваше срещу Кенет, срещу Туртел, дори срещу Дънкан, сам той противник на статуквото.

Такава нагласа неминуемо те обрича на изолация. А кой би искал да е самотен?

Няколко пъти й хрумна да изпрати анонимно писмо до радиостанцията на Кайт, за да изрази задоволството си от съществуването на толкова принципни хора като него, хора, нагърбили се със задачата да бдят като кучета пазачи. Момент… Пак някакъв шум пред вратата. Кейтнес намали радиото. Ослуша се напрегнато. Ето го пак. Промъкна се на пръсти до вратата и долепи ухо. Познато скърцане. Кейтнес отключи.

— Дъф, какво правиш тук?

— Ами… стоя. И мисля. — Заровил ръце в джобовете на палтото си, той се олюля и големите му обувки проскърцаха.

— Защо не позвъни?

— Позвъних, но… явно звънецът не работи.

Тя отвори широко вратата, но Дъф продължаваше да стои отвън. Явно се колебаеше.

— Защо си толкова намръщен?

— Намръщен ли съм?

— Извинявай. Знам, че в момента нямаш причини да си весел. Ще влезеш ли, или ще си вървиш?

Погледът му блуждаеше неспокойно.

— Може ли да постоя до полунощ?

— Разбира се. Влизай де. Замръзвам.

Сержанта отпусна ръце върху кормилото на своя мотор хонда „СВ450 Black Bomber“. Купи си го преди по-малко от пет години и при добър терен успяваше да вдигне сто и шейсет километра в час. И въпреки това моторът му се струваше вече остарял, след като на пазара се появи новият супермодел хонда „СВ750“. Сержанта си погледна часовника. Следобедният час пик беше отминал. Мракът подрани, но Сержанта стоеше до шосето и виждаше всяка кола, идваща от кръстовището до „Бесилката“. Свено им изпрати подкрепление от южния клон на групировката. Трима техни местни членове, представящи се като братовчеди, се метнаха на моторите и пристигнаха в града за по-малко от три часа. В момента стояха в готовност пред колонките на бензиностанцията по-нагоре по улицата, от която се очакваше да се появи колата, и дебнеха. По-надолу по улицата, от другата страна на кръстовището, Сержанта виждаше Колин, качил се с монтьорски кънки до контролера[6] на единия светофар на кръстовището. Единственото им развлечение досега беше моментът на пробата: Колин пъхна отвертка и започна да бърника. Зелената светлина неочаквано и без никакво предупреждение стана червена. Изсвириха спирачки. Само след секунда пак светна зелено, двигателите колебливо и предпазливо вдигнаха оборотите и автомобилите потеглиха несигурно, а Сержанта премига с фаровете, за да даде знак на Колин, че експериментът е успешен.

Сержанта пак си погледна часовника. Седем без петнайсет.

Свено не взе решението веднага, но — според Сержанта — не от колебливост, а от предпазливост. Предположението му се потвърди, когато тримата братовчеди от юг спряха пред вратата на клуба. Един чопър[7] „Харли Дейвидсън“ с високо кормило, един „Харли FL 1200 Електра Глайд“ и един съветски „Урал“ с кош и стойка за картечница. Мотористът върху „Глайд“-а носеше и меч — не закривен като сабята на Свено, но годен да свърши същата работа.

Седем без четиринайсет.

— Флинс…

Нещо в тона на баща му подтикна Флинс незабавно да го погледне. Банко беше спокоен както винаги, но Флинс знаеше, че когато гласът му звучи толкова равно, нещо не е наред. Преди години — Флинс беше на седем и баща му се прибра от болницата след свиждане при мама — Банко произнесе името му със същия зловещо спокоен глас.

— Кажи, тате?

— Малка промяна в тазвечершните планове.

Банко мина в съседната лента зад форд „Галакси“.

— И в плановете за следващите няколко дни.

— Добре…

— Заминаваш за Капитол. Още тази вечер.

— За Капитол ли?

— Случи се нещо. У теб ще възникнат въпроси, момчето ми, но точно сега няма да получиш отговор. Оставяш ме пред „Инвернес“ и продължаваш. Връщаш се вкъщи, събираш си най-нужните вещи и потегляш към Капитол. Карай с постоянна, разумна скорост и ще пристигнеш по някое време утре. Ясно?

— Да, но…

— Без въпроси. Ще останеш там няколко дни, а може и седмици. Както знаеш, майка ти наследи малък апартамент. Той пустее. Извади бележника от жабката.

— Онази гарсониера, която мама наричаше „свърталище на плъхове“ ли?

— Да. Нищо чудно, че така и не успяхме да я продадем. За щастие — бих добавил в сегашния момент. Адресът е улица „Кожарска“ шейсет и шест в Шести район. Намира се до нощен клуб „Делфин“. На третия етаж отдясно. Записа ли?

— Да. — Флинс откъсна листа и върна бележника в жабката. — Но ще ми трябва ключ. Как иначе ще вляза?

— Пуснах там да живее мой братовчед, Алфи. Толкова е стар и глух, че не знам дали ще чуе звънеца. Ще измислиш решение в движение.

— Тате?

— Да?

— Това има ли нещо общо с появата на Дъф? Той ми се стори доста… напорист.

— Има, но не ме разпитвай повече, Флинс. Ще отседнеш там. Вземи си учебници да не скучаеш. Няма да звъниш на никого, няма да пращаш и писма. Никому нито дума къде се намираш. Просто направи каквото ти казвам, а аз ще ти известя, когато стане безопасно да се прибереш.

— Ти в безопасност ли ще бъдеш тук?

— Разбра, нали?

Флинс кимна.

Известно време пътуваха мълчаливо. Захабената гума на чистачките скърцаше върху предното стъкло и сякаш се опитваше да им каже нещо.

— За мен не бери грижа — настоя Банко. — Не обръщай внимание какво ще пишат във вестниците през следващите няколко дни. Най-вероятно ще са пълни лъжи. Освен Алфи в гарсониерата живее още един човек и май спи на дюшек на пода. Ти се разположи на дивана — ако плъховете не са го изяли.

— Много смешно. Сигурен ли си, че си в безопасност?

— Не се безпокой…

— Червено е!

Банко удари спирачка и едва не се натресе в задната броня на форда отпред, явно също забелязал промяната в светофара в последния момент.

— Вземи си пари, колкото да ти стигнат за няколко седмици. — Банко подаде на сина си дебел протрит портфейл.

Флинс издърпа няколко банкноти.

— Много дълго се задържа това червено… — промърмори Банко.

Флинс надникна в огледалото за обратно виждане. Зад тях се точеше дълга колона. Няколко мотоциклета се откъснаха от нея и тръгнаха успоредно на подредените един зад друг автомобили.

— Странно — отбеляза Банко със същия прекалено спокоен глас. — Червено свети и за колите по напречната улица. И то от няколко минути.

— Тате, задават се мотоциклети.

Банко прикова поглед в огледалото, настъпи газта, завъртя рязко волана надясно и отпусна съединителя. Старото волво поднесе по мокрия мазен асфалт, но се отдели от колоната. Джантите се удариха в бордюра, волвото ожули форда, двата автомобила изкрещяха сякаш от болка, волвото отнесе огледалото на форда и се провря покрай него.

От кръстовището се надигна мощен грохот. Светофарът светна зелено за движещите се по напречната улица.

— Тате, спри!

Бащата обаче не го послуша. Настъпи газта до дупка. Прелетяха през кръстовището и се разминаха на косъм с камион отляво и автобус отдясно. От двете страни се разнесе какофония от клаксони, Флинс погледна в огледалото. Волвото се понесе бясно към центъра, а воят зад гърба им заглъхна. Техният светофар най-сетне беше светнал зелено. Мотоциклетите прекосяваха кръстовището.

Макбет стоеше здраво стъпил върху солидните каменни плочи пред главния вход на казино „Инвернес“ и въпреки това имаше чувството, че земята под краката му се люлее. Пред него мъж с наднормено тегло се мъчеше да се измъкне от задната седалка на лимузина. Портиерът на казиното, облечен в червена униформа, държеше вратата на колата и разпънат чадър и видимо се колебаеше дали да протегне ръка и да издърпа дебелака, или да пощади достойнството му. Най-сетне гостът успя да се справи сам. Лейди мигом се спусна към него.

— Нашият любим… моят любим кмет! — засмя се тя и го прегърна. „Никак не лесна работа“ — помисли си Макбет и чу собствения си идиотски смях, докато гледаше как тънките ръце на Лейди обвиват гърба на Туртел, целият в паласки. — Всеки път ми се струваш все по-готин и по-мъжествен — изчурулика Лейди.

— А ти, Лейди, ставаш все по-красива и все по-умела лъжкиня. Макбет…

Макбет стисна подадената му десница и с удивление забеляза как палецът му потъва и се изгубва между две тлъсти гънки.

Младеж с кафяви очи, гладка кожа, красив като девойка и на вид още тийнейджър слезе от задната врата и заобиколи лимузината с разкършена походка. Усмихна се смутено на Туртел, сякаш очакваше помощ.

— Кой е този млад господин? — поинтересува се Лейди.

— Синът ми.

— Шегаджия! Ти нямаш деца. — Лейди го тупна закачливо по ревера.

— Извънбрачният ми син — поправи се Туртел, прегърна младежа през кръста и смигна дяволито на Макбет. — Открих го съвсем наскоро. Приликата е очевидна, нали, Лейди?

— Винаги си бил голям хитрец, скъпи кмете. Да му дадем някакво име?

— Как ви се струва Каси Туртел-младши? — Кметът засука мустака си а ла Салвадор Дали и избухна в гръмък смях.

— Заповядайте вътре да се освежите с питие — покани ги домакинята.

Двамата гости влязоха, а Лейди се приближи до Макбет.

— Не го е срам, перверзникът му с перверзник — промърмори той. — Мислех Туртел за почтен мъж.

— Почитат го, а другото няма значение, скъпи. Властта ти дава свободата да правиш каквото си искаш, без хората да изгубят уважението към теб. Е, сега поне се усмихваш.

— Така ли?

— Ухилил си се като зелка. — Лейди разцъфна в сияйна усмивка срещу току-що спрелия пред входа автомобил. — Обери си малко усмивката, скъпи. Това е Янович, капитолски инвеститор в недвижими имоти.

— Поредният лешояд, който ще изкупи фабриките ни на безценица ли?

— Разглежда казина. Поздрави го учтиво и при удобен случай го увери, че уличната престъпност в града е намаляла.

Флинс изкрещя инстинктивно и се наведе, когато задното стъкло се пръсна.

— Колко са? — попита спокойно баща му и свърна рязко надясно по павирана уличка.

Флинс се обърна. Ревът от мотоциклетите зад тях се усилваше, сякаш ги преследваше разярен дракон.

— Пет или шест — извика Флинс. — Дай ми пистолета си!

— Оставих го вкъщи. Дръж се здраво!

Извъртя волана, гумите се удариха в бордюра, волвото подскочи и забърса ъгъла на шикозен бутик. Банко зави наляво по още по-тясна пресечка, Флинс схвана каква тактика е възприел баща му. В тесните еднопосочни улички нямаше опасност мотоциклетите да се изравнят с волвото и на бърза ръка да им видят сметката. Но те приближаваха неумолимо. Зад волвото се разнесе трясък, Флинс още не се беше научил да различава оръжията по изстрелите, както умееше баща му, ала този път се досети, че стрелят с ловна пушка — по-добре, отколкото с…

По каросерията на волвото затрещя градушка.

… автомат.

Бащата направи поредния остър завой — решително, все едно знае къде отива. Бяха навлезли в търговската част на града, но магазините бяха затворени, а улиците — почти безлюдни в дъжда. Дали Банко наистина знаеше изход от този лабиринт? Сякаш в отговор Банко свърна внезапно надясно и подмина табела с лоши новини.

— Тате, задънена улица!

Банко не реагира.

— Тате!

Банко продължаваше да шофира най-невъзмутимо, вперил напред съсредоточен поглед, с ръце, вкопчени здраво във волана. Чак сега Флинс забеляза кръвта. Стичаше се по главата на баща му и се вливаше под ризата. Бе попила в бялата яка и я бе обагрила в розово. На мястото, откъдето извираше кръвта, нещо липсваше, Флинс отмести поглед към арматурното табло. Ето защо Банко не му отговаряше. Ухото му лежеше залепено за таблото — окървавено парче бледо парче кожа.

Флинс погледна през предното стъкло. И видя края — и в пряк, и в преносен смисъл. Задънената улица свършваше в масивна дървена сграда. Първият етаж бе опасан от голяма, частично осветена витрина. Летяха право към нея, а Банко явно нямаше намерение да обира скоростта.

— Колана, Флинс.

— Тате!

— Веднага.

Флинс сграбчи колана, опъна го пред гърдите си, закопча го и само миг по-късно предните гуми се удариха в бордюра и го преодоляха. Предницата се вряза в средата на витрината. Прелетяха през рехава завеса от стъкло, която охотно ги пропусна, Флинс се сепна изненадано. Стана му ясно, че нещо не е както трябва, че е преживял някакво прекъсване. Явно беше припаднал. В ушите му се носеше адско пищене. Баща му се беше килнал напред, опрял чело във волана, и не мърдаше.

— Тате! — разтърси го Флинс. — Тате!

Никаква реакция. Предното стъкло беше натрошено, а върху капака нещо блестеше, Флинс премига, докато се увери, че е точно онова, на което прилича: пръстени, колиета, гривни. Отпред на стената със златисти букви пишеше „БИЖУТЕРИЯ „ДЖЕЙКЪБС И СИНОВЕ“. Бяха се натресли в проклето златарско ателие. Пищенето не идваше от главата му, а от алармената система. Аларма… кражби… Просветна му, че при взлом алармите във всички банки, казина и по-големи бижутерски магазини автоматично подават сигнал в телефонната централа на Главното управление. Оттам веднага разпращат съобщение до всички патрули в района. Значи все пак Банко съвсем неслучайно бе избрал да се блъснат точно тук.

Флинс се опита да откопчае предпазния си колан, но не успя. Колкото и силно да дърпаше, металната пластина отказваше да излезе от закопчалката.

Сержанта седеше върху мотоциклета, броеше секундите и гледаше колата, влязла до половината в магазина отпред. Алармата заглушаваше всички звуци, но по пушека, излизащ от ауспуха, Сержанта разбра, че двигателят работи.

— Какво чакаме? — попита мъжът върху „Електра Глайд“-а. В диалекта му имаше нещо дразнещо. Изговаряше „р“-тата като „й“. — Да влизаме и да ги довършим.

— Ще почакаме още малко — настоя Сержанта и продължи да брои. Двайсет и едно, двайсет и две…

— Колко още?

— Достатъчно, за да се уверим, че поръчителят ще спази обещанието си. Двайсет и пет, двайсет и шест…

— Пфу! Пйедпочитам да пйиключим по-бъйзо с тази касапница и да се махна от този шибан гйад.

— Още малко.

Сержанта го изгледа спокойно. Този тип беше колкото двама мъжаги. Широк като врата на плевня. Имаше мускули навсякъде, дори по лицето. А носеше детска шина за зъби. Сержанта се досещаше за причината. В затвора много престъпници се вманиачаваха по вдигане на тежести и се тъпчеха с анаболни стероиди. От това мускулите на челюстите им ставаха толкова големи, че зъбите им се изкривяваха. Двайсет и девет, трийсет… Трийсет секунди и никаква сирена.

— Действай — каза Сержанта.

— Мейси.

Мутрата извади от колана си дългоцевен револвер „Колт“, а от ножницата — меч, слезе от мотоциклета и тръгна към волвото. Безмилостно одра с меча стената и стълб с табела „Паркирането забранено“. Сержанта изгледа гърба на коженото му яке. Пиратско знаме с череп върху пречупен кръст. Стил: нула. Въздъхна.

— Прикривай го с пушката, Колин.

Колин поглади мустака си с превързаната си ръка, „пречупи“ късоцевката и пъхна два патрона.

Сержанта видя, че зад прозорците отсреща се появиха няколко лица, но сирени не се чуваха. Само монотонният настойчив вой на алармата, когато мъжът влезе в магазина, разбит от волвото. Стиснал меча под мишница, с другата си ръка отвори вратата към пасажерското място отпред и насочи револвера към седналия вътре. Сержанта инстинктивно стисна зъби в очакване на изстрела.

Флинс дърпаше ожесточено колана, но проклетата пластина се бе заклещила и не излизаше от закопчалката. Не можеше да се измъкне по друг начин, освен да извие тялото си така, че да се изхлузи. Сгъна колене към брадичката, за да се опита да се изтласка към седалката на баща си. В същия миг видя мъж да влиза в магазина с меч и револвер. Твърде късно беше да се измъква, Флинс дори не успя да се изплаши.

Вратата на пасажерското място отхвръкна навън, Флинс забеляза да проблясват зъбна шина и вдигнат револвер. Схвана, че дори да ритне, няма да успее да нарани мъжа. В отчаянието си протегна крак към вратата. Стандартна обувка не би могла да се провре под вътрешната дръжка на вратата, но дългата заострена муцунка на Макбетовия трандафор лесно се плъзна отдолу, Флинс се взря в черната вечност на револверното дуло и рязко дръпна вратата с крак. Тя прищипа провряната китка. Револверът тупна глухо върху пода на колата.

Флинс чу ругатня. Пресегна се и затръшна вратата с една ръка, докато с другата търсеше опипом револвера.

Вратата пак се отвори. Типът с шината беше вдигнал меча над главата си. Ръката на Флинс шареше по пода, под седалката. Къде, за бога, се бе изтърколил проклетият револвер? Шината явно схвана, че отворът е недостатъчен, за да нанесе посичащ удар; можеше единствено да намушка младежа в колата. Изтегли лакътя си назад, насочи върха към Флинс и се засили, Флинс сви крак и го ритна. Мъжът полетя назад, строполи се по гръб и строши един стъклен плот.

— Колин — въздъхна Сержанта. — Влез и сложи край на тази трагикомедия.

— Слушам, шефе.

Преди да слезе от мотора, Колин пак провери ще може ли да дръпне спусъка с ръката, намушкана от Макбет.

Флинс престана да се извива и да се гърчи. Осъзна, че е в капан, от който измъкване няма. Затова лежеше странично върху седалката. Проследи с поглед как мъжът с меча се изправи зад строшения плот. Парчета стъкло се посипаха от широките му рамене. Този път нападателят подходи по-предпазливо. Застана така, че Флинс да не може да го ритне, и хвана здраво меча. Флинс се досети къде се прицелва: в онази част от тялото му, където ще нанесе най-големи поражения, без сам той да пострада. В слабините му.

— Скапан гйад — просъска Шината, плю върху острието, изтегли ръка назад, пристъпи крачка напред и оголи стиснатите си зъби.

Приглушеното топло осветление в магазина проблесна в шината му и тя заприлича на аксесоар от ателието, Флинс вдигна револвера и стреля. Видя как по лицето на нападателя се изписа изумление, после в зъбите му зейна черна дупка и мъжът се строполи.

Нежното, деликатно изпълнение на пианиста галеше слуха на Макбет.

— Скъпи гости, партньори, колеги и приятели на заведението — поде той и огледа заобикалящите го лица. — Макар че все още не са дошли всички, искам от името на тази жена, която всички вие познавате и от която всички се страхувате… — с приглушен, дискретен смях той кимна към Лейди —… да ви приветствам с добре дошли и да ви помоля да вдигнем тост, преди да седнем на масата.

Колин спря, когато видя, че братовчедът от юг рухна на пода. Трясъкът от изстрела се чу въпреки воя на алармата. Колин видя как през прозореца на колата се подаде ръка с револвер. Той реагира мигновено: изпразни едната цев. Улучи. Светлата вътрешна страна на вратата се обагри в червено, прозорецът се пръсна, револверът тупна върху пода на магазина.

С бързи крачки Колин тръгна към колата. Адреналинът изостряше неимоверно сетивата му. Забелязваше лекото потреперване на ауспуха. Направи му впечатление, че през строшеното задно стъкло не вижда тиловете на двамата мъже отпред. Долови дори звук, който едва-едва се чуваше заради воя на алармата: проскърцването на скоростния лост. Мамка му…

Колин измина последните крачки до вратата бегом. На пасажерската седалка отпред костюмиран младеж бе заел странна, разчекната поза. Пристегнат от предпазния колан, бе изпънал окървавената си ръка и левия си крак към мястото на шофьора, опрял глава върху волана без признаци на живот. Колин вдигна пушката. В същия миг се разнесе рев на форсиран двигател. Колата се понесе бясно назад. Отворената врата блъсна Колин в гърдите, но той успя да сграбчи горната й част с лявата си ръка. Волвото изскочи от магазина. Колин не се пусна. Още стискаше пушката в ранената си дясна ръка, ала за да стреля в купето, трябваше да мушне дулото под лявата…

Флинс успя да достигне с левия си крак педалите, избута краката на баща си, натисна съединителя и премести скоростния лост на заден ход. После повдигна леко пета от съединителя и натисна газта с върха на обувката си. Отворената врата на пасажерското място забърса някакъв тип, който се хвана за нея и сега пътуваше с тях. Излязоха от магазина и продължиха на заден ход. Флинс не виждаше абсолютно нищо, но даде пълна газ. Оставаше да се надява да не се забият в нещо.

Мъжът, хванал се за вратата, се опитваше да направи нещо. Флинс зърна дуло на пушка под мишницата му. В следващия миг се разнесе изстрел.

Флинс премига.

Мъжът изчезна. Нямаше я и вратата, Флинс надникна през предното стъкло и видя мъжа и вратата, смачкани около стълб с табела „паркирането забранено“.

Забеляза странична улица.

Стъпи върху спирачката и натисна съединителя, преди двигателят да угасне. Надникна в огледалото. Четирима мъже тъкмо слизаха от мотоциклетите си и се насочваха към него. Моторите бяха паркирани един до друг и запушваха тясната уличка. Волвото нямаше как да мине през тях. Флинс хвана скоростния лост и чак сега забеляза, че ръката му кърви. Опита се да премести лоста на първа предавка, но той заяде, сигурно защото не беше успял да натисне добре съединителя. Мамка му, мамка му. Двигателят се давеше и хъхреше, още малко и щеше да издъхне. В огледалото Флинс видя, че онези са извадили пистолети. Не, автомати. Дотук беше. Край. В този миг му хрумна нещо странно: колко жалко, че няма да си вземе последния изпит по право, след като най-сетне разби шифъра и схвана основната идея, разликата между грешно и незаконно, между морал и правило. Между власт и престъпление.

Усети топла длан върху ръката си, стиснала скоростния лост.

— Кой държи волана, момче? Ти или аз?

Погледът на Банко беше леко премрежен, но той се беше изправил върху седалката и стискаше кормилото. В следващия миг старческият глас на двигателя изрева продрано и колата потегли по мокрия паваж, докато зад нея автоматите пукаха и тракаха, все едно китайци гърмят бомбички за Нова година.

Макбет гледаше Лейди. Тя седеше през две места от него и разговаряше оживено със сътрапезника си — Яно някой си. Имотна акула от Капитол. Лейди свойски беше поставила длан върху ръката му. Миналата година на мястото на имотната акула седеше един от най-влиятелните индустриалци в града. Тогава той се радваше на вниманието на Лейди. Тази година обаче закриха фабриката и собственикът не беше поканен.

— Двамата с теб трябва да си поговорим — заяви Туртел.

— Съгласен. — Макбет се обърна към кмета, който тъкмо натъпкваше вилица, накамарена с телешко, в широко отворената си паст. — За какво по-точно?

— Как така за какво? За града, разбира се.

Макбет наблюдаваше с удивление как гушата на кмета се нагъва като хармоника, докато той дъвче.

— За благото на града — добави Туртел и се усмихна.

Сякаш беше казал виц. Макбет съзнаваше необходимостта да се съсредоточи върху разговора с кмета, ала въпреки усилията си не съумяваше да събере мислите си и да ги задържи на земята. Сега например се чудеше дали майката на телето е още жива. И дали по някакъв начин усеща, че в момента ядат детето й.

— Притеснява ме онзи радиожурналист, Кайт — каза Макбет. — Разпространява злонамерени слухове и явно си е поставил за цел да ни дискредитира. Как се неутрализира такъв човек?

— Журналист — забели очи кметът. — С тях трудно се излиза на глава. Отговарят само пред редакторите си. И макар тези редактори на свой ред да се отчитат пред медийни собственици, които се интересуват само от печалби, журналистите са твърдо убедени, че служат на по-висша цел. Костеливи орехи са те. Не се храниш, Макбет. Нещо тревожи ли те?

— Мен ли? Ни най-малко.

— Наистина ли? При положение че убиха директора, заместникът му е в неизвестност и цялата отговорност изведнъж се стовари върху твоите плещи? Ако ти не си разтревожен, аз ще се разтревожа!

— Нямах това предвид. — Макбет погледна към Лейди с надежда тя да му се притече на помощ, защото седеше от другата страна на Туртел, но в момента тя разговаряше със сътрапезницата си отляво — финансова съветничка към градската управа или нещо подобно.

— Извини ме. — Макбет стана.

Лейди му хвърли въпросителен, леко притеснен поглед. Той се отправи припряно към рецепцията.

— Дай ми телефона, Джак.

Администраторът постави апарата пред него. Макбет набра централата на Главното управление. Вдигнаха на петото позвъняване. Това много време ли беше, или малко, при положение че звъниш в полицията? Макбет не знаеше, не се бе замислял по въпроса. Оттук нататък обаче щеше да му се налага да обръща внимание и на такива подробности.

— Обажда се старши инспектор Макбет. — Трябваше да повиши и званието си, за да съответства на поста му. — Свържете ме с „Патрули“.

— Готово.

Чу, че прехвърлиха обаждането му към вътрешна линия. Отново се разнесе сигнал за свободно. Макбет си погледна часовника. Нещата определено ставаха бавно.

— Напоследък не те виждам в игралната зала, Джак.

— Вече не работя като крупие, сър. Престанах след… след онази вечер.

— Разбирам. Такива преживявания оставят травма за цял живот.

Джак сви рамене.

— Не само това е причината. Като администратор ме бива повече. Не е трагедия.

— Но като крупие не печелеше ли повече?

— Когато се чувстваш като риба на сухо, парите губят значение. Рибата не може да диша и умира, дори до нея да има пълна торба с пари. Ето това вече е трагедия, сър.

Макбет не успя да му отговори.

— Сектор „Патрули“. Добър ден — обади се глас от слушалката.

— Обажда се Макбет. През последния час да сте получавали сигнали за стрелба в района на възвишението „Бесилката“?

— Не. Какво се е случило?

— Гост на казиното спомена, че минал оттам и чул силен пукот. Сигурно някоя кола е пукнала гума.

— Най-вероятно.

— Значи, във Втори район запад е спокойно?

— Имаме данни само за едно проникване с взлом в златарско ателие, сър. В момента колегите пътуват към местопроизшествието.

— Ясно. Е, лека вечер.

— И на вас, старши инспекторе.

Макбет затвори. Прикова поглед в килима, в причудливите тъкани завъртулки и цветя. Преди не им беше обръщал внимание, но сега сякаш се опитваха да му кажат нещо.

— Сър?

Макбет вдигна глава. Джак изглеждаше притеснен.

— От носа ви тече кръв.

Макбет докосна горната си устна и погледна пръстите си. Увери се, че администраторът казва истината, и забърза към мъжката тоалетна.

Банко настъпи газта надолу по шосето. Вятърът ги брулеше през отвора, образувал се след падането на пасажерската врата. Подминаха „Обелиска“. Още малко и щяха да стигнат до Централната гара.

— Виждаш ли ги?

Не чу какво му отговори Флинс.

— По-високо!

— Не.

Банко беше оглушал с дясното си ухо или защото ушният канал се бе напълнил с кръв, или защото куршумът бе отнесъл не само ушната мида, но и слуха му. Ала не това го безпокоеше в момента. Погледна бензиномера. През последните четири-пет минути, откакто се измъкнаха от търговския район, стрелката забележимо се бе преместила по-надолу. Автоматите, чието тракане бе чул сравнително безобидно, бяха пробили резервоара. И това не безпокоеше Банко. Разполагаха с достатъчно бензин да се доберат до „Инвернес“ и да се скрият там.

— Кои са тези типове, тате? И защо ни преследват?

Отпред се появи Централната гара.

— Не знам, Флинс. — Банко се съсредоточи върху пътя и дишането си.

Трябваше да диша, да поема въздух в дробовете си. И да продължава. Да не спира, преди да е обезпечил безопасността на Флинс. Само това имаше значение. Само това и нищо друго. Не го притесняваше, че пътят се размива пред очите му.

— Някой е знаел, че ще минем точно оттам, тате. Онзи светофар беше умишлено развален. Знаели са точно кога ще прекосим кръстовището до „Бесилката“.

Същото бе минало и през ума на Банко. Ала сега то нямаше значение. Важното беше, че подминаха Централната гара и пред тях се виждаха светлините на казино „Инвернес“. Оставаше само да спре пред главния вход и да се погрижи Флинс да влезе вътре невредим.

— Виждам ги, тате. Зад нас са на около двеста метра, че и повече.

Ако не ги забави задръстване, преднината щеше да им бъде достатъчна. Ех, да имаше сега буркан и сирена, по-лесно щеше да си разчисти пътя. Банко се втренчи в „Инвернес“. Буркан. Стане ли твърде напечено, ще мине направо през Работническия площад. Сирена. Нещо заседна в гърлото му. Една мисъл се загнезди в ума му.

— Чу ли сирени, Флинс?

— Какво?

— Сирени на патрули. Чу ли сирени горе до златарското ателие?

— Не.

— Сигурен ли си? Във Втори район запад винаги гъмжи от патрули.

— Сигурен съм. Не чух нито една.

Банко усети как го връхлитат болка и мрак.

— О, не — прошепна той. — Не, Макбет, момчето ми…

Сграбчи волана и зави наляво.

— Тате! Нали уж отивахме в „Инвернес“!

Банко натисна клаксона, даде газ, изнесе се вляво и изпревари колата отпред. Усети как парализираща болка сковава гърба му и плъзва към гърдите. Още малко и дясната му ръка щеше да откаже. Куршумът едва ли бе оставил голяма дупка в облегалката, но го бе ранил. Ето това го притесняваше.

Пред тях се намираше товарното пристанище, а зад него се простираше морето, обгърнато в тъма.

Оставаше обаче една последна възможност.

Макбет се погледна в огледалото над умивалника. Кръвотечението беше спряло, но той се досещаше на какво е симптом: лигавицата му е увредена от прекомерен прием на дрога. Налагаше се да направи пауза. Друго беше на млади години. Тогава организмът му понасяше безропотно всевъзможни издевателства. Ала сега, продължи ли да се друса със същите темпове, носът му ще започне да го боли и да кърви и да му докара зверски световъртеж. Да, определено трябва да спре за известно време. Тогава защо, докато си мисли това, навива на руло банкнота? Допря я до края на линийката прах върху плота. Бе принуден да направи изключение. В този критичен момент се нуждаеше от наркотик. Трябваше да се разправя със затлъстелия перверзен кмет, от една страна, и от друга — с бандитите от „Норс Райдърс“, които явно не бяха успели да спазят уговорката. Напрягаше го и Лейди. Не я възприемаше, разбира се, като проблем. Тя беше началото и краят, неговото раждане, неговият живот и смърт. Стимулът му да съществува. Любовта й наистина го изпълваше с трепетно щастие, ала и с болка, замислеше ли се какво може да му бъде отнето. Той вдиша, всмука жадно наркотика навътре, навътре — чак до мозъка. Погледна се в огледалото. Лицето му се изкриви до неузнаваемост. Косата му побеля. Устните му станаха женски, начервени. Белег проряза диагонално лицето му. Под брадичката му се образуваха гънки. Сълзи изпълниха очите му и потекоха по страните му. Непременно трябва да спре. Беше виждал хора, изсмъркали такива количества дрога, че накрая се налагаше да им поставят носови протези. Трябва да спре, преди да е станало твърде късно, докато още има спасение. Да спре и да мине на инжекции.

Сержанта виждаше, че се приближават към задните фарове на волвото. Даде още газ. Знаеше, че другите трудно ще смогнат на темпото му, макар неговият двигател да беше само 450 кубика. Върху мокър мазен асфалт опитът и нюхът са по-важни от мощността. Затова с огромна изненада забеляза в огледалото настигащ го мотоциклет. Позна го. Червеният „Индиан Чийф“ мина толкова близо до Сержанта, че върхът на рога едва не го перна. Мотоциклетът го изпревари, проблесна сабя. Откъде се бе появил? Как бе разбрал? Как винаги разбираше, че се нуждаят от него? Сержанта намали. Нямаше намерение да оспорва челното място на Свено пред колоната.

Банко минаваше по маршрута, по който бяха преследвали съветския камион. Предприе няколко рисковани изпреварвания, но те само временно увеличиха преднината пред мотоциклетистите. Не след дълго те щяха да я стопят. Банко обаче се надяваше времето да му стигне. Пред тунела дървена бариера и табела оповестяваха, че мостът е затворен поради ремонт. Предницата на волвото връхлетя върху бариерата и я разтроши. Разхвърчаха се стърготини. Светлината от предните фарове проби мрака в тунела. Банко шофираше с една ръка, другата лежеше безжизнена в скута му. Вече виждаха изхода, но тогава чуха сприхавото бъбрене на навлизащите в тунела мотоциклети.

Банко удари спирачка преди острия завой на моста, после пак натисна газта.

Изведнъж се озоваха навън. Внезапно се възцари тишина. Небето беше ясно, а под лунната светлина фиордът блещукаше в бакърен оттенък ниско долу под тях. Чуваше се само как двигателят на волвото работи с максимална мощност. Изведнъж изсвистяха гуми — Банко удари спирачка насред моста, там, където някога се издигаше статуята на Кенет, и отби встрани. Вятърът развяваше червената ограничителна лента, опъната от „Пътно строителство“, след като „ЗИС“-ът отнесе мантинелата. Флинс се извърна изумен към баща си. Той освободи от скорост и се наведе да пререже колана на сина си с джобен нож.

— Какво… — промълви Флинс.

— Бензинът ни изтича, сине. Слушай ме внимателно. Никога не съм обичал да те назидавам, знаеш го, но искам да ти кажа нещо…

Банко се наведе към вратата от своята страна, сви колене и се извъртя на седалката, както преди малко Флинс бе направил в опит да се изхлузи изпод колана.

— Можеш да станеш какъвто си поискаш, Флинс. Затова не ставай какъвто бях аз: лакей на лакеи.

— Тате…

— И никога не падай по гръб.

Опря подметки в рамото и хълбока на сина си. Видя, че Флинс се опитва да се хване за нещо, но го изрита с всичка сила. Флинс изкрещя — и от негодувание, и от страх. С такъв крясък се беше родил. Но и тогава, и сега изхвръкна навън като тапа, с прерязана пъпна връв, сам-самичък в големия свят, оставен на произвола на съдбата си.

Банко изпъшка от болка, намести се на седалката, включи на скорост и потегли към своята участ.

Слезе от моста, измина три километра и бензинът му свърши. Вече му дишаха във врата. Колата едва се тътреше. На Банко му се приспа и той отпусна глава назад.

Студът бе обхванал гърба и стомаха му и бе започнал да сковава и сърцето. Мислеше си за Вера. Най-сетне заваля — дъжд от олово. Оловото надупчи каросерията, седалките, тялото на Банко. Той се взираше през страничното стъкло в планината. И там, почти на върха, видя онова, което, погледнато от града, приличаше на апотеоз на злото. Но оттук се виждаше точно каквото беше: разпятие, озарено от лунна светлина. Беше толкова близо. Сочеше пътя. Дверите се разтвориха.

— Постепенно вдигане на летвата — промърмори Банко. — Постепенно издигане…

Шестнайсета глава

Дъф слушаше как ускорения дъх на Кейтнес постепенно се нормализира. Освободи се от обятията й и се обърна към нощното шкафче.

— Какво става, Пепеляшке? — прошепна тя. — Да не наближава полунощ?

— Имаме време, но тази вечер не бива да закъснявам.

— Откакто дойде, поглеждаш часовника през половин час. Толкова ли нямаш търпение да си тръгнеш?

Той пак се обърна към нея. Обви тила й с длан.

— Друга е причината, красавице. Просто с теб изгубвам представата за време.

И леко я целуна по устните. Тя се засмя тихо.

— Бива те да сваляш звезди, Ромео. Но аз доста мислих.

— Плашиш ме.

— Престани. И стигнах до извода, че те обичам.

— Плашиш ме.

— Стига де. Не ми стига да те виждам от дъжд на вятър. Не искам всеки път да се изпаряваш като недосънуван сън.

— И аз не искам, скъпа, но…

— Стига вече с тези „но“-та. Все обещаваш да й кажеш за нас, но неизменно изниква по някое „но“ и ти отлагаш намерението си. Оправдаваш се с нея, с децата, с…

— Съображенията ми са основателни, Кейтнес. Разбери! Имам семейство, а семейството…

— … включва отговорност, от която не мога да избягам — цитира го тя. — А защо не помислиш за мен? Не съм забелязала да си тръгваш оттук с гузна съвест.

— Отлично знаеш, че не е вярно. Пък и ти си млада, пред теб са толкова възможности.

— Възможности? Какво искаш да кажеш? Та аз обичам теб!

— Просто в момента Мередит и децата са изцяло зависими от мен. Дай да изчакаме децата да поотраснат още една година, тогава всичко ще стане по-лесно и…

— Не! — Кейтнес стовари длан върху завивката. — Искам да й кажеш още сега, Дъф. Между другото, за пръв път я наричаш с името й.

— Кейтнес…

— Мередит — хубаво име. Отдавна й завиждам за него.

— Защо изведнъж се разбърза така да обявим връзката си?

— През последните дни получих просветление. Ако искаш нещо, не чакай някой да ти го даде. Трябва да бъдеш твърд, дори безскрупулен, но по-добре да отсечеш отведнъж. Повярвай ми, не ми е никак лесно да искам от теб да пожертваш семейството си. Ще пострадат невинни, а това не ми е в природата.

— Именно, Кейтнес. Не ти е в природата. Откъде тогава ти хрумна това за отсичането отведнъж?

— Дъф — тя седна по турски в леглото, — обичаш ли ме?

— Да! Боже мой, да.

— Тогава ще го направиш ли? Ще го направиш ли заради мен?

— Чуй ме, Кейтнес…

— Мередит ми харесва повече.

— Любов моя, обичам те безумно. За теб бих умрял. Да, за теб бих дал живота си, без да се замисля, но тук не става дума само за моя живот.

Дъф поклати глава. Пое дъх, за да продължи, но го издиша безмълвно. Отсечи отведнъж. Дошло ли му беше времето да го направи? Мисълта го озадачи. Нима, без да го съзнава, през цялото време се бе опитвал да се отдалечи от Кейтнес и да се върне у дома във Файф? Дъф пак си пое дъх.

— Майка ми е починала при раждането ми; пожертвала е живота си за мен. Простила се със своя, за да живея аз. И макар по природа да съм като нея — склонен да жертвам живота си в името на любовта — обичта към децата ми е най-силна. Самата мисъл да поставя моите желания над потребностите на моите деца, да им отнема семейството заради моя егоизъм, заради любовта ми към друга жена, за мен е равносилно на гавра с паметта на майка ми.

Кейтнес запуши с длан устата си. Очите й се наляха със сълзи, а от гърлото й се отрони сподавено ридание. Тя скочи и излезе от спалнята.

Дъф стисна очи. Просна се върху възглавницата. После стана и отиде при Кейтнес. Намери я в дневната. Стоеше под капандурата и гледаше нагоре, гола и ослепително бяла под неоновата светлина отвън. Вадичките дъждовна вода по прозореца приличаха на сълзите, стичащи се по бузите й.

Той застана зад нея и прегърна голото й тяло.

— Само кажи и си тръгвам — прошепна в косите й.

— Не плача, защото не мога да те имам само за себе си, Дъф. Плача заради коравото ми сърце. Докато ти, ти си човек с истинско сърце, любов моя. Човек, на когото едно дете може да разчита. Не мога да не те обичам. Прости ми. Щом няма начин да получа всичко, поне ми дай колкото можеш да ми отделиш от чистото си сърце.

Дъф мълчаливо продължаваше да я държи в прегръдките си. Целуваше шията й. Хълбоците й се раздвижиха. Той се замисли за уговорката си с Банко: срещата при локомотива. До полунощ обаче оставаше много време.

— Казино „Инвернес“. Разговаряте с Джак.

— Добър вечер, Джак. Дай ми Макбет.

— В момента е на официална вечеря. Какво да му…

— Извикай го, Джак.

Пауза.

Сержанта погледна мотоциклетите, обградили телефонната кабинка. Дебели змии дъждовна вода се виеха надолу по стъклото, изкривяваха и изопачаваха формите, но въпреки това гледката му се струваше несравнима по красота. Двуколесни и яхналите ги братя.

— Ще го помоля, сър. Кой се обажда?

— Просто му кажи, че е онзи, когото очаква.

— Разбира се, сър.

Сержанта чакаше. Прехвърли тежестта на другия си крак. Премести кървавия пакет от едната мишница под другата.

— Да, моля.

— Добър вечер, Макбет. Обаждам се само да съобщя, че рибата е в мрежата, но малкото рибе се измъкна.

— Къде отиде?

— Вероятността да е оцеляло е едно на хиляда. Според мен можем да сме спокойни, че лежи мъртво на дъното на морето.

— И?

— Рибешката глава е на път. Признавам, ти се издигна в очите ми, Макбет. Малцина притежават небцето и стомаха да се насладят на такъв деликатес.

Макбет затвори, вдиша дълбоко няколко пъти и се хвана за плота.

— Зле ли ви е, сър?

— Нищо сериозно, Джак. Малко ми се зави свят.

Макбет отблъсна мислите и картините една по една.

Приглади костюма, нагласи вратовръзката и се върна в ресторанта.

Гостите разговаряха и вдигаха наздравици, но настроението беше вяло. Навярно този тип хора не купонясват шумно и освободено като бойците от Спецотряда. Възникваше обаче и въпросът дали смъртта на Дънкан не хвърля по-тежка сянка върху казиното, отколкото на Лейди й се щеше да си признае. Макбет видя, че някой е седнал на мястото му. Навярно придружителят на Туртел, предположи той. В отсъствието на Макбет кметът е съзрял удобна възможност да го повика при себе си. Изведнъж обаче Макбет си даде сметка, че е сгрешил, и се закова зад стола си. Сърцето му спря.

Банко.

На мястото му седеше Банко.

— Какво има, скъпи? — Лейди се беше обърнала и го гледаше изненадано. — Няма ли да седнеш?

— Мястото ми е заето.

И Туртел се извърна.

— Хайде, Макбет, сядай.

— Къде?

— Как къде? На стола ти — отвърна с недоумение Лейди. — Какво те притеснява?

Банко завъртя глава на сто и осемдесет градуса като бухал и Макбет изкрещя, вторачен в дълбокия дъгообразен разрез през врата на бялата яка. От раната бликаше кръв. Все едно вино плисна през ръба на препълнена чаша, в която някой продължава да налива.

— Кой… кой ти го причини? — простена Макбет, сграбчи с две ръце врата на Банко и започна да притиска раната, за да спре кръвта. Тя обаче продължаваше да шурти между пръстите му като разредено вино.

— Какво те прихваща, скъпи? — засмя се пресилено Лейди.

Банко отвори уста.

— Ти. Беше. Сине мой — произнесе той монотонно, а лицето му остана безизразно като кукла на вентролог.

— Не!

— Видях. Те. Директоре. Чакам. Те. Директоре.

— Млъкни! — Макбет стисна още по-силно.

— Ще ме удушиш, Мракбес.

Ужасен, Макбет си дръпна ръцете като опарен. Някой го сграбчи за лакътя.

— Идвай — нареди Лейди. Той понечи да се отскубне, ала тя просъска в ухото му: — Веднага! Докато още си директор на полицията.

Хвана го под ръка, сякаш тя го следва, а не обратното, и двамата отплаваха от ресторанта под погледите на гостите.

— Какво ти става? — просъска тя, след като се заключиха в апартамента си.

— Не го ли видя? Не видя ли Банко? Седеше на моя стол!

— Божичко, надрусан си и халюцинираш! Да не искаш кметът да си помисли, че директорът на неговата полиция е умопобъркан?

— Неговата полиция?

— Именно Туртел ще одобри назначението ти, Макбет. Настаних ви един до друг, защото очаквах поне да не опровергаеш, че си точният човек за този пост. Ох, пусни ме!

— Господин кметът само ще си изпати, ако реши да ми подлива вода. Мога още утре да го тикна в затвора. И да няма за какво, ще измисля. Аз съм директор на полицията, момиче! Даваш ли си сметка какво означава това? Командвам шест хиляди души, две хиляди от които въоръжени! Цяла армия, любов моя!

Макбет забеляза, че погледът й омекна.

— Това вече е друго нещо — прошепна тя. — Възвръщаш си разсъдъка, любими.

Той продължаваше да стиска тънката й изящна китка, но ръката й започна да се движи в джоба му.

— Ето това вече наистина си ти.

— Хайде да…

— Не, не сега. — Тя си извади ръката. — Имаме гости. Искам да ти подаря нещо по случай новия пост.

— Какво?

— Погледни в нощното шкафче.

Макбет го отвори и извади калъф. Вътре лежеше лъскав кинжал. Вдигна го срещу светлината.

— Сребро?

— Планирах да ти го подаря след празненството, но може да ти потрябва още сега. Само среброто има силата да умъртвява призраци.

— Благодаря, любов моя.

— Моля. Сега ми кажи, че Банко е мъртъв.

— Мъртъв е.

— Добре. Ще скърбим по-късно. Сега ще се върнем при другите и ти ще обясниш, че изпълнението отпреди малко е наша стара закачка. Да вървим.

В единайсет и десет Кейтнес още лежеше в леглото, а Дъф се беше облякъл и стоеше до кухненския плот. Направи си чай. Намери лимон в хладилника, но единственият чист нож беше пригоден по-скоро за издълбаване, отколкото за рязане на тънки резени. Дъф заби върха в кората и оттам пръснаха ситни капчици. В този час на нощта щеше да стигне до Бърта за по-малко от трийсет минути. Не бива да закъснява. Съдейки по поведението на Банко, той искаше да си излее душата, да се освободи от бремето на… на какво? На вината? Или просто да сподели какво знае? Банко не беше предводител, а последовател, изпълнител. Съвсем скоро Дъф щеше да узнае кои са другите замесени. Въоръжен с тези сведения, щеше да… Телефонът на стената до корковата дъска изведнъж наруши тишината.

— Звъни! — извика той.

— Чух, ще вдигна оттук! — отвърна Кейтнес от спалнята.

Тя имаше апарат във всяка стая: едно от нещата, които го караха да се чувства възрастен заедно с нея. С Мередит вероятно бяха малко старомодни, но смятаха, че един телефон е достатъчен за домакинството. Няма нищо лошо да се раздвижиш малко, за да вдигнеш.

Дъф взе кухненска кърпа и си избърса ръката. Заслуша се в гласа на Кейтнес, за да прецени какъв разговор води; кой й звъни в този късен час. Мередит, хрумна му неочаквано. Бързо отпъди нелепата мисъл. Второто предположение се загнезди по-продължително. Любовник. Друг любовник, по-млад. Или по-скоро ухажор, кандидат. Някой, който се спотайва на заден план, готов да се отзове, ако Дъф не задоволи потребностите й. Ето я причината за внезапния натиск от нейна страна. Дъф обаче не просто не се поддаде на ултиматума й. Опитът й да диктува условията пропадна. Тя се озова в губеща позиция и се видя принудена да отстъпи. Докато размишляваше, Дъф си даде сметка, че донякъде му се иска наистина да й се обажда ухажор. Странни същества сме ние, хората.

— Ще повториш ли? — помоли Кейтнес с делови, леко разтревожен глас. — Идвам веднага. Обади се на другите.

Определено я търсеха по служба. Навярно от групата за оглед.

Дъф чу как тя трескаво започна да се облича в спалнята. Надяваше се местопрестъплението да не е по пътя към Файф, за да не се налага да я кара дотам. Усети щипане по опакото на дланта си. Облиза мястото, докато гледаше лимона. Сокът беше потекъл по едно от ожулванията, получени, когато плонжира върху асфалта по време на злополучната акция срещу „Норс Райдърс“. Дъф постоя така две-три секунди, после издърпа ножа от лимона и пак го заби: този път отривисто и бързо. Пусна ножа мигновено и си дръпна ръката, но пак усети щипане. Излизаше, че е невъзможно. Няма начин да намушкаш някого, без да те опръска кръв — колкото и бързо да си дръпнеш ръката.

Кейтнес влезе с тежки стъпки в кухнята. Носеше черно лекарско куфарче.

— Станало ли е нещо? — попита Дъф, като видя изражението й.

— Обадиха се от Главното. Заместникът на Макбет от Спецотряда…

— Банко? — Дъф усети как гърлото му се стяга на възел.

— Да. — Тя издърпа едно чекмедже. — Намерили са го близо до моста „Кенет“.

— Как така намерили? В смисъл…?

— Да. — Тя ровеше припряно.

— Как… — Напираха твърде много въпроси и Дъф безпомощно се хвана за главата.

— Още не знам, но полицаите на мястото казаха, че колата му е направена на решето. А главата му я няма.

— Какво означава „няма я“? Отсекли ли са я?

— Ще стане ясно. — Кейтнес извади чифт бели латексови ръкавици от чекмеджето и ги пъхна в куфарчето. — Ще ме закараш ли?

— Нали ти казах, имам среща…

— Не каза къде точно. Щом ще те забавя…

Той пак погледна ножа.

— Ще дойда с теб — заяви. — Ще дойда, разбира се. Оглавявам „Убийства“. Този случай е по-важен от другите ми ангажименти.

Дъф се обърна и запрати ножа с всичка сила в корковата дъска. Той се превъртя оборот и половина около оста си, дръжката му се удари в дъската и ножът издрънча върху кухненския под.

— Какво се опитваш да направиш? — попита Кейтнес.

Дъф се взираше замислено в ножа.

— Нещо, което се постига с усилени тренировки. Да вървим.

Седемнайсета глава

— Какво мога да направя за теб, Ситон? — попита Макбет.

Слънчевите лъчи, току-що намерили пролука в облаците, сега проникваха през мръсните прозорци в кабинета на полицейския директор и падаха върху бюрото, върху снимката на Лейди, върху календара, който показваше, че е вторник, и върху скицата на картечницата „Гатлинг“. Слънцето озаряваше и лъсналото плешиво теме на мършавия, жилест полицай.

— Трябва да ви назначим охрана — обясни Ситон.

— Така ли? Каква охрана?

— Човек, способен да пребори злото със зло. Дънкан се движеше с двама охранители. След кончината на Банко, вечна му памет, налице са всички основания да предполагаме, че вие сте следващият, директоре.

— И кой ми е вдигнал мерника?

Ситон погледна леко въпросително Макбет.

— „Норс Райдърс“. Доколкото разбрах, екзекуцията на Банко е тяхно дело?

Макбет кимна.

— Очевидци във Втори район видели мотоциклетисти, част от тях с якета на „Норс Райдърс“, да стрелят по волво, озовало се в златарско ателие. Това, предполагаме, е била колата на Банко.

— Ако Малком наистина е бил замесен, възможно е заплахата за директора да идва отвътре. Нямам доверие на нашите така наречени ръководни кадри. Например, за мен Дъф е човек без морал и нравствени устои. Колкото до заплахите извън Управлението, заподозрян, разбира се, е и Хеката.

— Хеката е бизнесмен. Подозренията в убийство не се отразяват добре на бизнеса. Виж, Свено има мотив, по-силен от бизнес интересите.

— Отмъщение.

— Именно. Доброто старо отмъщение. Част от икономическите ни експерти подценяват склонността на човека да следва най-примитивните си инстинкти и отдават всичко на желанието му да извлече търговска печалба. Когато партньорът на вид паяк, наречен черна вдовица, лежи върху гърба на женската, преситен и изтощен от любовни ласки, той знае, че предстои да бъде изяден. Знаел го е и преди това. И въпреки това не е могъл да се въздържи. Същото важи и за Свено.

— Значи се боите по-малко от Хеката?

— Днес разпоредих ресурсите да се разпределят по-разумно и вместо всичко живо да е впрегнато в лова на вещици, в какъвто се превърна преследването на Хеката, част от кадрите да се заемат с разрешаването на други, по-наболели проблеми в града.

— Като например?

— Например, че едно от казината с най-съмнителна репутация подлага на пладнешки обир почтени, отрудени хора. Там посягат на последните им спестявания. Но да се върнем на въпроса за охраната. Мои предшественици доста са си патили от некадърни гардове, аз обаче не съм забравил смелата ти и ефективна намеса, когато ме нападна онова куче в дома на Кодор. Затова ще помисля още малко, Ситон. Готвех те за малко по-друг тип задача. Всъщност не е чак толкова по-различна от това, за което ти, доколкото разбирам, ме молиш да ти поверя.

— Къде възнамерявате да ме преместите?

— Сега изпълнявам длъжността директор, а Банко си отиде и Спецотрядът остана без ръководител. Ти, Ситон, си най-възрастният и най-опитният.

— Благодаря, директоре, оказвате ми неочаквана чест и доверие. Уви, не съм сигурен дали съм ги заслужил. Не съм нито политик, нито лидер.

— Знам, знам. Ти си куче пазач, което се нуждае от дресьор и стопанин. Спецотрядът ще ти даде възможността да бъдеш точно това. Ще се изненадаш колко подробно са разписани инструкциите за действие. На мен не ми се налагаше да разсъждавам за друго освен как точно да поваля престъпник. С оглед на убийствата от последните дни е ясно, че заемащият директорския стол оттук нататък ще бъде застрашен и Спецотрядът ще трябва да се грижи за безопасността му.

— Да разбирам ли, че Спецотрядът ще поеме охраната на директора на полицията?

— Не очаквам подобна разпоредба да срещне недоволство, което да не може да бъде лесно потушено. Тъкмо с един куршум ще убием два заека. Ще изпълним и твоето, и моето желание. Какво ще кажеш, Ситон?

По охладнялата си буза Макбет усети, че слънцето се е скрило. Навярно именно внезапно падналият мрак в стаята подтикна Ситон да понижи глас в заговорнически шепот:

— Съгласен съм, стига да получавам преки и подробни нареждания лично от вас, господин директоре.

— Инструкциите, които ще получаваш, мой лоялни Ситон, ще бъдат пределно ясни. Като заговорихме за потушаване на протести, да ти кажа. Току-що поръчах две картечници „Гатлинг“. — Подаде схематичното изображение на Ситон. — С експресна доставка. Излиза малко по-скъпо, но след два дни ще са при нас. Как ти се струва?

Ситон плъзна поглед по чертежа и бавно кимна.

— Разкош — отговори той. — Истинска красавица.

Дъф се прозина. От ясно небе пътуваше към тъмни облаци.

Юън го събуди, скачайки върху леглото в гостната, следван от сестра си.

— Тате, прибрал си се!

Закусиха в кухнята под полегатите лъчи на слънцето откъм езерото. Мередит помоли децата да не се карат кой да седне на коленете на баща си, а да се нахранят, за да не закъснеят за училище. И въпреки това тя не успя да им се скара с онзи строг глас, който използваше, когато им правеше сериозна забележка. В очите й се прокрадваше усмивка.

Дъф подмина местопрестъплението. Надупченото волво вече бе вдигнато оттам, а кръвта по асфалта — измита. Кейтнес и хората й действаха експедитивно и снеха наличните веществени следи. Когато снощи пристигна там, самият Дъф нямаше какво друго да стори, освен да установи очевидното: Банко е бил застрелян и обезглавен. От Флинс нямаше следа, но Дъф забеляза, че предпазният колан на пасажерската седалка е прерязан. Можеше да означава какво ли не. На този етап не им оставаше нищо друго, освен да обявят сина на Банко за издирване. Затвореният мост възпрепятстваше преминаването на автомобили по този пътен участък, следователно не се очакваше да се появят свидетели. Затова след час Дъф реши, така и така е изминал половината път към вкъщи, да се прибере да пренощува във Файф.

Там лежа и размишлява под акомпанимента на щурците. Схвана, но все още се затрудняваше да го проумее. Стигна до прозрението не по пътя на съпоставянето на отделните известни му факти. Не сглоби пъзела, съединявайки наличните парченца. На мисълта го наведе една-единствена подробност. Ножът за хляб в кухнята на Кейтнес. А после останалите елементи сами се появиха и се наместиха. Заспа и призори децата го събудиха с изненадващата си атака.

Дъф мина по Стария мост — тесен и невзрачен в сравнение с моста „Кенет“, но солидно направен. Според мнозина щял да надживее новия.

Проблемът беше към кого да се обърне.

Не просто кой разполага с достатъчно власт, влияние и лостове за действие, а кой е благонадежден, кой не е замесен.

Подкара към подземния паркинг на Главното управление. Процепът в облачната покривка се стесни и краткото посещение на слънцето приключи.

Дъф влезе. Ленокс надигна глава от пишещата машина.

— Наближава обяд, а ти се прозяваш, все едно току-що си станал.

— За последен път: истинска ли е? — попита Дъф и посочи къса дървена пръчка с прикрепен към нея ръждясал цилиндър. Ленокс я използваше за преспапие.

Дъф се отпусна върху стола до вратата.

— За последен път — въздъхна Ленокс. — Наследих я от дядо ми. Цапардосала го по главата, докато лежал в окопите при Сом по време на Първата световна война. За щастие, както виждаш, немецът забравил да изтегли връвта. Дядовите другари много се смели на тази история.

— Твърдиш, че са се смели?

— Според дядо колкото по-лошо ставало, толкова повече се смеели. Той го наричаше смеха на войната.

— Нещо ме будалкаш, Ленокс. Хора като теб не държат необезопасени гранати по бюрата си.

Началникът на звено „Антикорупция“ се усмихна, докато продължаваше да трака по клавишите.

— Дядо я държеше на видно място в дома си. Напомняла му много важни неща: преходността на живота, игрите на случайността, безсмъртието на самата граната и човешката некадърност.

— Нямаш ли секретарка да се грижи за бумащината? — попита Дъф.

— Започнах сам да си пиша писмата и лично да ги пускам. Вчера от администрацията на главния прокурор ми съобщиха, че едно от писмата ми явно е било разпечатано и пак залепено, преди да пристигне при тях.

— Не съм шокиран. Благодаря, задето ме прие веднага.

— Ама че си официален. По телефона така и не ми каза по какъв въпрос искаш да говорим.

— И съвсем умишлено не го направих. Както вече отбелязах, никак не съм изненадан, че отварят писма.

— Да не подозираш, че ни подслушват?

— Нищо не подозирам, Ленокс. Просто съм съгласен с теб, че в сегашната ситуация няма смисъл да се поемат рискове.

Ленокс кимна бавно и наклони глава настрани.

— И въпреки това, любезни ми Дъф, идваш точно за това, нали?

— Може и така да се каже. Знам кой е убил Дънкан. Имам и доказателства.

Ленокс мигом изпъна гръб и столът изскърца. Комисарят се оттласна от пишещата машина и опря лакти в бюрото.

— Затвори вратата.

Дъх протегна ръка и бутна вратата.

— Какви доказателства? Категорични ли? Защото противоречивите доказателства са нож с две остриета…

— Интересно, че точно сега споменаваш думата „острие“… — Дъф взе ножа за писма от бюрото на Ленокс и го претегли в дланта си. — Както добре знаеш, на пръв поглед и двете местопрестъпления потвърждават водещата версия.

— Изразът „на пръв поглед“ показва, че според теб сме се заблудили.

— Точно така. — Дъф постави ножа за писма напречно върху показалеца си — образува се кръст. — Ако имаш намерение да убиеш човек с кинжал, няма ли да хванеш кинжала здраво, та, в случай че не улучиш голям кръвоносен съд при първото пробождане, да го намушкаш повторно?

— Бих постъпил точно така, предполагам — потвърди Ленокс, докато се взираше в ножа.

— А ако пробиеш сънната артерия от първия път, както знаем, че е станало с Дънкан, от раната ще изригне кървав фонтан на няколко тласъка, после налягането ще падне, сърцето ще спре да бие и кръвта вече само ще се процежда от раната.

— Следя мисълта ти.

— Кинжалът, който открихме у Хенеси обаче, беше целият омазан в кръв, имаше дълбоки отпечатъци от пръстите му, а дланта на Хенеси също беше силно окървавена. — Дъф посочи дръжката на ножа за писма. — Следователно бодигардът не е държал дръжката, когато от врата на Дънкан е изригнал обилен кървав фонтан, а я е хванал по-късно — след като вече е била окървавена. Или някой е притиснал насила ръката му около дръжката. Защото този някой не е намушкал Дънкан, а е запратил кинжала към врата му от разстояние.

— Разбрах те — кимна Ленокс и се почеса по главата. — Но какво значение има дали е бил намушкан от упор, или е бил прободен от летящ кинжал? Резултатът е един и същ.

Дъф му подаде ножа за писма.

— Опитай се да го забиеш в корковата дъска.

— Ама…

— Давай.

Ленокс се изправи. До дъската имаше около два метра.

— Вложи сила — посъветва го Дъф. — За да забиеш цялото острие на кинжал в човешки врат, е нужна сила.

Ленокс запрати ножа. Той се удари в дъската и падна на пода.

— Опитай още десет пъти. — Дъф вдигна ножа и пак го постави върху показалеца си. — На бас за бутилка хубаво уиски, че няма да успееш дори да одраскаш корка с върха му.

— Съмняваш се не само в способностите ми, а и в късмета ми, така ли?

— Ако ти бях дал небалансиран нож, тоест нож с тежка дръжка или тежко острие, шансовете ти щяха да са по-големи. Но точно като кинжалите, с които е бил убит Дънкан, и този нож е балансиран. С такъв нож само професионалист би могъл да улучи целта. А никой от колегите не е чувал охранителите на Дънкан да са се занимавали професионално с хвърляне на ножове. Честно казано, познавам само един човек с такива способности. Навремето замалко да направи кариера на цирков артист. Този човек присъстваше в „Инвернес“ онази вечер.

— Кой е той?

— Мъжът, на когото поверихме „Оргкрим“. Макбет.

Ленокс не помръдваше, вторачен в точка от челото на Дъф.

— Да не казваш, че…

— Точно това казвам. Директорът Дънкан е бил убит от Макбет. Пак Макбет най-хладнокръвно е отнел живота на невинните охранители.

— Мили боже. — Ленокс се тръшна върху стола. — Обсъди ли го с Кейтнес и криминалистите?

Дъф поклати глава.

— Още при огледа те забелязаха кръвта по дръжката на кинжала, но си я обясняват с бързите рефлекси на убиеца. Пуснал е кинжала мигновено, предполагат те. Не им хрумна, че кинжалът може да е бил хвърлен. Съвсем естествено, все пак това умение се среща рядко. На всичкото отгоре само най-близките колеги на Макбет знаят колко е ловък с ножовете.

— Ясно. Трябва да го запазим в пълна тайна. Никому нито дума. — Ленокс преплете пръсти и си захапа кокалчетата. — Наясно ли си в какво положение ме поставяш, Дъф?

— Да. Сега знаеш каквото знам и аз. Връщане назад няма. Главата ти е на дръвника заедно с моята. Извинявай, че не ти дадох възможност сам да решиш, но какво друго можех да направя? Часът на истината удари, Ленокс.

— Няма две мнения. Ако казаното от теб е истина и Макбет действително е такова чудовище, не можем само да го раним. Това би го направило два пъти по-опасен. Нужно е да го повалим с един-единствен решителен удар.

— Да, но как?

— С предпазливост и хитрост, Дъф. Ще трябва да си помисля, а понеже не съм гений, ще отнеме време. Хайде да се видим пак, но не тук, защото в Управлението и стените имат уши.

— В шест на Централната гара — предложи Дъф и стана. — До Бърта.

— Стария локомотив? Защо точно там?

— Там се бях уговорил с Банко. Канел се е да ми каже онова, което вече и сам узнах.

— Емблематично място, значи. Доскоро.

Макбет се взираше в телефона върху бюрото си.

Току-що проведе разговор със Свено.

Тялото му потреперваше конвулсивно. Имаше нужда да вземе нещо. Не какво да е. А точно определено. Нещо силно.

Посегна към бомбето, подарък от Лейди. Докато минаваше през приемната, Присила му се усмихна.

— Колко ще отсъствате, господин директоре?

Макбет я назначи за своя секретарка. Уреди всичко за по-малко от два часа. Възнамеряваше да уволни старата секретарка на Дънкан, но от Личен състав му обясниха, че в обществения сектор дори директорите не могат просто така да изритат някого, и той я прехвърли в друг отдел.

— Час, най-много два — отговори Макбет.

— Ще казвам два часа на които се обадят.

— Добре, Присила.

Качи се в асансьора и натисна копчето за първия етаж. „На които се обадят.“ Не „ако някой се обади“. Защото телефонът просто прегряваше. Звъняха ръководители на отдели, съдии, членове на градската управа. Той не знаеше с какво се занимават половината от тях, освен да го тормозят с въпроси, чиято цел му убягваше, затова Макбет бързаше да ги отсвири с обяснението, че по другата линия го чака обаждане. Журналисти. Смъртта на Дънкан. Изчезването на Малком. Още един мъртъв полицай. Синът му — в неизвестност. Нима новото ръководство изпуска положението от контрол, питаха те. Може ли директорът да им гарантира, че…? Без коментар, повече информация ще получите по време на следващата пресконференция, насрочена за…

А сега и неприятности със Свено.

Вратите на асансьора се отвориха, двама униформени полицаи, тръгнали към кабината, се заковаха намясто и се отдръпнаха назад. Правилото директорът на полицията да се вози в асансьора сам бе въведено от Кенет. Дънкан го отмени, но преди Макбет да покани полицаите да се качат, вратите се затвориха и кабината го понесе надолу.

По тротоара навън Макбет бутна по невнимание човек, зачел се във вестник. Беше облечен в сив шлифер и веднага промърмори „прощавай, Макбет“. Обяснение за готовността му да поеме вината за съприкосновението Макбет откри, виждайки собствената си физиономия на първа страница. „ЩУРМАНЪТ ХВАЩА РУЛЯ.“ Нелошо заглавие. Допускаше да го е предложила Лейди. Онази редакторка беше същински пластилин в ръцете й.

Макбет нахлупи ниско бомбето и тръгна с бързи крачки. Точно сега, около обяд, в града се образуваха такива тапи, че по-бързо щеше да стигне до Централната гара пеша. Пък и не му се искаше някой да забележи лимузината на полицейския директор близо до онзи съмнителен район.

Един господ знае как Свено бе убедил Присила да го свърже с началника. Той започна да говори с Макбет, без да се представи. Нямаше и нужда. Такъв глас не се забравя, чуеш ли го веднъж. Пластмасовата слушалка завибрира от басовите честоти. Свено припомни на Макбет обещанието му незабавно да освободи членовете на „Норс Райдърс“ от ареста. Оттогава беше минало половин денонощие. Макбет отвърна, че не става толкова лесно; необходимо е съдията и адвокатите да подпишат куп документи, защото срещу арестантите вече е повдигнато обвинение. Увери обаче Свено, че спокойно може да започне да обмисля приветствената си реч; след два дни хората му ще са на свобода.

— Забавяне с цели два дни — отбеляза Свено. — Повече отсрочки няма да получиш. Вържеш ли ми тенекия, вдругиден, точно в единайсет часа, един от хората ми ще се обади в дома на градски съдия — името му засега не казвам — и ще направи самопризнание, че е замесен в убийството на Банко. Ще обясни откъде сме знаели и маршрута, и часа.

— Един от пилотите ти камикадзе ли?

— Разполагаме и със седмина свидетели, че лично си посетил клуба ни.

— Успокой топката и мисли за речта си, Свено. Вдругиден в петнайсет и трийсет ще ти докараме твоите момчета пред входа на клуба.

С това разговорът приключи.

В подножието на стълбището към Централната гара Макбет се огледа. Забеляза мъж в сив шлифер, но не онзи, в когото се блъсна, а друг. Бомбето скриваше лицето на Макбет, а и той беше само един от многото добре облечени господа, които всеки ден изкачват на бегом тези стълби, за да си купят едничкото средство, годно да им осигури начин да се справят с ежедневните трудности.

Макбет застана на обичайното място: в коридора, до стълбите към тоалетната. Днес онзи изпаднал младеж не се виждаше. Макбет запристъпва нетърпеливо от крак на крак. Гладът се обади още преди няколко часа, но едва сега, когато броени минути го деляха от въжделената цел, абстиненцията го разтресе здравата.

Този, който му трябваше, се появи едва след десет минути, те обаче му се сториха едва ли не цял час. Държеше бял бастун — защо ли?

— Искам две пликчета — съобщи Макбет.

— Трябва да се срещнеш с един човек — отвърна Стрега. — Сложи си ги. — Тя му подаде тапи за уши и хибрид между водолазни очила и очила за работа с оксижен. Подобен модел носят слепците.

— И защо да го правя?

— Защото иначе няма да получиш адска смес.

Той се поколеба. Не, всъщност не се колебаеше, просто забави отговора си. Беше готов да направи и челна Стойка, ако поискат. Стъклата на очилата бяха покрити с непрозрачен слой боя и през тях не се виждаше абсолютно нищо. Стрега го хвана за лакътя и го завъртя няколко пъти — навярно за да изгуби ориентация. После мушна бастуна в ръката му и го поведе.

През следващите десет минути вървяха под дъжда. Наблизо минаваха хора и автомобили: тапите за уши не изолираха изцяло околните шумове. Стрега му помогна да се покатери върху циментова повърхност, висока около метър и половина, после продължиха по ситен чакъл или пясък. Отново се качиха върху циментова повърхност и влязоха в затворено помещение: съдеше по въздуха, който стана по-топъл и по-сух. Сложиха го да седне на стол. Някой извади тапите от ушите му и го предупреди да не сваля очилата.

Макбет чу приближаващо се почукване. Трак-трак. Спря пред него.

— Съжалявам, че се наложи да те доведа по този начин. — Гласът звучеше изненадващо благо и ласкаво. Като че ли говореше възрастен човек. — Но с оглед на създалата се ситуация ми се стори най-добре да се срещнем лице в лице. Е, вярно, ти моето не го виждаш, но на твое място бих се радвал, че е така, Макбет.

— Значи имаш намерение да ме пуснеш да изляза жив оттук.

— Не си гениален, но умът ти щрака. Затова се спряхме на теб.

— Защо съм тук?

— Защото сме обезпокоени. Преди да те изберем, ние, разбира се, знаехме за любовта ти към психоактивните вещества, но не сме предполагали, че тя ще ти размъти мозъка чак дотам. Накратко, искаме да разберем дали може да се разчита на теб, или е по-добре да те заменим.

— С кого?

— Ти за неповторим ли се мислиш? Новият пост, надявам се, не те е главозамаял. Нали осъзнаваш, че не е нищо повече от прах в очите; без мен ти си нищо. Дънкан си въобразяваше, че може да ме заобиколи, дори да ме надвие. И ти ли храниш такива илюзии, Макбет?

Макбет стисна зъби и преглътна гнева си. Взема си пликчетата и се маха оттук. Вдиша дълбоко.

— Аз виждам нещата така: и ти, и аз извличаме полза от съвместното ни сътрудничество, Хеката. Не отричам — възможно е ти да си в дъното на събитията, улеснили пътя ми до директорския пост. В замяна аз ще ликвидирам Свено, ще разчистя пътя ти и ще се погрижа полицията да не те закача и да не застрашава установения от теб монопол.

— Хм. Значи, не изпитваш морални скрупули?

— Изпитвам, но съм прагматик. Във всеки голям град има пазар за продавачи на мечти като теб. Ако не си ти, ще е Свено. Ако не е той, ще е някой трети. Партньорството ни не допуска появата на други, навярно по-лоши продавачи на дрога. Възприемам те като средство, чрез което да изградя по-доброто бъдеще на този град.

Старецът се засмя глухо.

— Думи на Лейди ли чувам? Леки и сладки, но не засищат. Намирам се на кръстопът, Макбет. За да избера накъде да поема, трябва да оценя годността ти. Вестниците използват метафората за щурмана, поел руля след капитана. Ето, сега корабът ти е попаднал в буря. Дънкан, Банко и един курсант са екзекутирани. Кодор, Малком и двама охранители са мъртви и заподозрени в корупция. Твоят кораб вече е физическа и морална развалина, Макбет. Затова, ако ще ти помагам, трябва да знам конкретно как възнамеряваш да го изведеш до спокойни води.

— Виновниците ще бъдат заловени и наказани.

— Радвам се да го чуя. И кои са виновниците?

— Ясно е като бял ден: „Норс Райдърс“. Принудили са Малком и охранителите да им станат съучастници.

— Добре. В такъв случай двамата с теб излизаме чисти от цялата история. Но какво ще правим, ако Свено успее да докаже, че не е замесен в убийството на Дънкан?

— Нещо ми подсказва, че няма да успее.

— Хм. Добре звучи. Само се надявам да намериш силата да осъществиш заявените намерения, Макбет.

— Бъди сигурен, Хеката. Разчитам и ти да удържиш на думата си.

— Какво искаш да кажеш? Та аз ти проправих път до директорския стол. Не направих ли достатъчно?

— Не, защото съм изложен на опасности. Всички са ме взели на прицел, кой с пистолет, кой с думи: съдии, журналисти, престъпници, а навярно и колеги. Телефонът ми не млъква. А се оказва, че дори е възможно посред бял ден да бъда отвлечен и отведен на непознато място.

— Спецотрядът не те ли пази?

— Не съм сигурен дали мога да се осланям на тях. Нужна ми е по-сериозна закрила.

— Разбирам. Ето какво ще ти отговоря: отдавна се ползваш с моята защита. Просто не си я видял.

— Къде е?

— Не мисли за това. Стига ти да знаеш, че Хеката пази инвестициите си много зорко. Никой, абсолютно никой в този град не може да те нарани, докато си мой, Макбет. Гарантирам с името си.

— Никой ли?

— Кълна се, и косъм няма да падне от красивата ти глава. Ще те изхвърлят от директорския кабинет чак когато старата Бърта потегли отново. Това не ти ли стига, Макбет?

— Тези обещания ме успокояват.

— Добре. Последно: пази се от комисар Дъф.

— Защо?

— Той знае, че ти си убил Дънкан.

Би трябвало да изпита ужас. Страх. Паника. Ала в съзнанието му имаше място единствено за познатия омразен глад.

— За твой късмет засега само един човек е запознат с откритието на Дъф.

— Кой?

— Същият, който по мое нареждане лансира и пробута кандидатурата ти за шеф на „Оргкрим“. И то толкова манипулативно, че Дънкан възприе идеята за своя.

— Кой е той?

— Виж сам.

Завъртяха го. Проскърца стол. Свалиха му очилата.

Макбет се огледа. Намираше се в ярко осветена стая с еднопосочно стъкло. Напомняше шумоизолираните зали за разпит в Управлението: разпитваният не вижда и не чува какво става отвън. Това помещение обаче беше оборудвано като лаборатория: стъклени колби, епруветки, маркучи, отвеждащи към голям казан. Контрастираше комично с модерната апаратура наоколо и напомняше на Макбет за комиксите, в които канибали готвят хора. На стената зад казана висеше предупредителна табела „ПУШЕНЕТО ЗАБРАНЕНО“. Пред казана, до стъклото, в шезлонг седеше блед червенокос мъж. Единият ръкав на ризата му беше навит нагоре, лицето — обърнато към тавана, устата — отворена, очите — притворени. Седеше толкова близо до Макбет, че той виждаше как сините ириси потреперват изпод наполовина прихлупените клепачи. Една от сестрите китайки държеше спринцовката, чиято игла бе забита в ръката на комисар Ленокс.

— Ленокс пося идеята в главата на Дънкан — поясни ласкавият глас зад Макбет. — Идеята да назначи човек извън елита, човек, в чието лице гражданите ще припозная представител на своята прослойка.

— Ленокс е лобирал за мен пред Дънкан?

— Ленокс, разбира се, е подчертал, че Дънкан не може да избере теб, защото не притежаваш формалната квалификация за длъжността и си прекалено народен човек. Само по този начин можеш да изманипулираш дебелоглав инат с голямо его.

— Значи просто си казал „хоп“ и Ленокс е скочил?

— А Ленокс на свой ред каза „хоп“ и Дънкан скочи. — Зад Макбет се разнесе гълголещ смях, все едно някой наливаше уиски. — Често описват човешката психика като непроходим лабиринт, но всъщност тя има широки булеварди, по които човек лесно се ориентира. Ленокс е на заплата при мен повече от десет години. Предан труженик е той.

Макбет се опита да види отражението на мъжа зад гърба си, но в стъклото видя само Стрега. Образът на Хеката сякаш не беше подвластен на физичните закони. Но той стоеше там, защото Макбет чу гласа му съвсем до ухото си:

— Когато кажа „хоп“, скачаш.

— Какво искаш?

— Да убиеш Дъф.

Макбет преглътна.

— Дъф е мой приятел. Знаеш го.

— Банко ти беше като баща. Това обаче не те спря. Необходимо е Дъф да умре. Намерил съм ти нов приятел. Нарича се „power“[8].

— Нямам нужда от нови приятели.

— Напротив, имаш. Адската смес те разклаща и обърква. Получаваш халюцинации, нали?

— Не знам дали и случващото се в момента не е халюцинация. Какво представлява power?

— Нов и същевременно древен продукт. Адската смес е неговият заместител за бедняците. Power е седем пъти по-силен и наполовина по-малко вреден. Изостря и укрепва сетивата. Ето това е нужно за днешните времена.

— Предпочитам адската смес.

— Предпочиташ да останеш директор на полицията.

— Този нов наркотик… предизвиква ли зависимост?

— Казах, че съществува от дълбока древност. Просто ще замести онова, към което вече си развил зависимост. Е, какво решаваш? Дъф срещу power?

Макбет видя как главата на Ленокс се оброни върху гърдите. Стрега прошепна нещо. Другата сестра отпусна облегалката на шезлонга назад и се върна при казана.

— Дай ми го.

— Моля?

Макбет си прочисти гласа.

— Казах да ми го дадеш.

— Чу го — обърна се Хеката към Стрега.

Тракането на бастуна се отдалечи. Сложиха му очилата и светът наоколо изчезна.

Осемнайсета глава

— Красива е, нали? — попита Ленокс и погали черната машина.

— Не — поклати глава Дъф. — Бърта е много неща, но не и красива.

Ленокс се засмя и погледна дланта си, почерняла от сажди.

— Всички я наричат Бърта, но цялото й име е Бърта Бърнам. Локомотивът е наречен на чернокоса готвачка, единствената, работила през всичките години на строежа на железопътната линия оттук до Капитол.

— Откъде си толкова осведомен?

— Дядо ми участвал в строителните работи.

— Дядо ти е въртял чука и е мъкнел траверси?

— Не, разбира се. Бил е сред спонсорите на изграждането на линията.

— Това вече ми звучи по-логично. — Дъф погледна към примамливата светлина на „Инвернес“ в следобедния сумрак.

— В нашия род е пълно с банкери. Аз съм, така да се каже, черната овца. Ти от какъв род произлизаш, Дъф?

— От съвсем обикновен.

— На полицаи?

— Докъдето поглед стига.

— Познавам и други с фамилията Дъф в града, но нито един полицай.

— Когато се преместих тук, приех името на дядо ми по майчина линия.

— А той е…

— Почина. После ме настаниха в сиропиталище. Оттам в Полицейската академия.

— Щом не си оттук, защо не се записа в Академията в Капитол? Тя е по-добра. Впрочем, както и времето и въздухът.

— Защото едрите риби се подвизаваха именно тук. „Норс Райдърс“, Хеката…

— Ясно. Много си искал да оглавиш „Оргкрим“, нали? — Да.

— Ами шефският стол там пак е вакантен. След като уличим Макбет за убийството на Дънкан, сам ще избереш кой отдел да оглавиш. Ще ни величаят като спасителите на града, Дъф.

— Дали? Наистина ли мислиш, че на някого му пука? — Дъф посочи забързаните минувачи, които гледаха час по-скоро да се шмугнат в сенките, на сигурно място.

— Разбирам какво имаш предвид, но не бива да подценяваме средностатистическия гражданин.

— Съществуват два начина да се справиш с даден проблем, Ленокс. Като го разрешиш или като го игнорираш. Кенет научи този град да се справя по втория начин. Апатия към корупцията и прехвърляне на отговорността върху колектива. Погледни ги как бягат като хлебарки на светло.

— Презрян град с презрени граждани и въпреки това си склонен да рискуваш всичко?

Дъф поклати примирено глава.

— За бога, Ленокс, защо реши, че го правя заради града? Градът е просто глупаво клише, което важните клечки използват, за да прилапат някой ръководен пост. По-добре ми разкажи докъде я докара след последния ни разговор.

— Говорих със съдия от Капитол…

— Нали се разбрахме да не говорим с никого!

— Успокой се, Дъф. Не съм разкривал подробности, освен че се касае за корупция на високо ниво. Съдията е надежден. Това е важното. Не е от града и е извън пипалата на Макбет, Свено и Хеката. В качеството му на съдия на федерален съд има правото да включи в случая и федералната полиция — начин да прескочим Главното управление, а обвинението ще бъде повдигнато в Капитол, където Макбет няма връзки. След три дни съдията има ангажимент в нашия град и се съгласи да се срещнем при пълна дискретност.

— Как се казва?

— Джоунс.

Ленокс забеляза, че Дъф го гледа изпитателно.

— Ларш Джоунс. Какво има?

— Зениците ти са като на наркоман.

Ленокс облиза нервно устни и се засмя.

— Така е, когато си наполовина албинос. Очите ми са чувствителни към светлината. Неслучайно всички от рода ни предпочитат служба на закрито.

Дъф потрепери зиморничаво в палтото. Пак погледна към „Инвернес“.

— Значи, след три дни. Какво ще правим дотогава?

— Ще кротуваме — сви рамене Ленокс. — Ще се спотайваме. Ще… не се сещам за трети синоним.

— Само при мисълта за следващата среща с Макбет изтръпвам.

— Защо?

— Защото не ме бива за актьор.

— Никога ли не си лъгал?

— Лъгал съм, но винаги са ме хващали.

— И вкъщи ли? — стрелна го закачливо Ленокс.

— Дори синът ми, който след два дни навършва девет, разбира кога татко му го праща за зелен хайвер. А Макбет ме познава по-добре от всеки друг.

— Странно, като си помислиш. Двама толкова различни човека да са толкова близки приятели.

— Ще се чуем по-късно. — Дъф погледна на запад. — Ако тръгна веднага, ще хвана залеза над Файф.

Ленокс се загледа в същата посока. Колко далновидно го е подредила природата, хрумна му. Дъждовните облаци скриват от погледа ти, че зад тях има още, и човек винаги се надява скоро времето да се оправи.

— Имам чувството, че най-лошото мина — каза Макбет, пресегна се, взе запалката от нощното шкафче и поднесе огънчето към цигарата. — Оттук нататък ни чакат само хубави неща, любов моя. Постигнахме целта си. Градът е в наши ръце.

Лейди лежеше с длан върху гърдите си и усещаше как сърцето й тупка бързо под копринения чаршаф.

— Любов моя — подхвана тя, все още задъхана, — ако страстта ти в леглото е показателна за силата, която набираш в професията си…

— Мхм?

— … значи сме непобедими. Даваш ли си сметка колко те обичат хората? Клиентите в казиното те наричат спасител на града. Прегледа ли вестниците? Днес в „Дневник“ на първа страница излезе статия, която предлага на следващите избори да се кандидатираш за кмет.

— Да не я е написала твоята приятелка, редакторката? — засмя се Макбет. — Ти ли й заръча?

— Не, не. Статията е по повод предстоящите кметски избори. Коментира се, че Туртел няма нито един достоен съперник и затова ще бъде преизбран въпреки ниския си рейтинг.

— Как да има висок рейтинг, като е бил лакей на Кенет.

— Твоето име се споменава сред потенциалните личности, които биха могли да оспорят поста на Туртел. Какво ще кажеш?

— Да се кандидатирам за кмет? Аз? — Макбет се разсмя и се почеса по ръката под лакътя. — Не, благодаря. Имам си доволно голям кабинет, а и в момента разполагаме с предостатъчно власт да постигнем целите си. — Нокътят остърга дупчица в кожата. Power. Инжектира си го. Рекламата не преувеличаваше.

— Прав си, любов моя — съгласи се Лейди. — Но все пак не отхвърляй категорично тази възможност. Изчакай мисълта да отлежи и, кой знае, може след няколко дни да погледнеш на нещата по друг начин. Впрочем, сутринта Джак прие пратка за теб. Донесъл я мотоциклетист. Тежък, много старателно опакован пакет.

Макбет очакваше кръвта да се смрази в жилите му, но това не стана. Сигурно благодарение на новия наркотик.

— Къде го остави?

— На рафта за шапки в гардероба ти — посочи тя.

— Благодаря ти.

Той бавно си допуши цигарата, докато тя заспиваше до него. После впи поглед в масивната кафява врата на дъбовия гардероб. Отпусна глава на възглавницата и започна да издиша клъбца дим под лунното сияние от прозореца. Наблюдаваше как колелцата се гънат и усукват подобно на ориенталски танцьорки. Не се страхуваше. Спецотрядът бдеше над неговата сигурност, Хеката — също. Боговете на съдбата бяха благосклонни към него. Надигна глава и пак погледна гардероба. Оттам не се чуваше нито звук. Призраците си бяха отишли. И навън цареше тишина. По прозореца не трополяха капки. Нали казват, че след дъжда винаги изгрява слънце. Че любовта те очиства от кръвта на битката. Че след греха идва опрощението.

Деветнайсета глава

— Добро утро на всички — поздрави Макбет и обходи с поглед насядалите около заседателната маса. — Само дето утрото не е добро, а второто, откакто Банко не е между нас. От трийсет и шест часа убийците му се разхождат безнаказано на свобода. Да го почетем с минута мълчание.

Дъф затвори очи.

Не беше свикнал да вижда Макбет толкова сериозен — Макбет, който посрещаше всеки ден и всеки човек с неизменна усмивка; и в слънце, и в дъжд, независимо познава ли го, или не. Така посрещна и Дъф, когато се запознаха в сиропиталището. По дрехите и по прическата му непременно бе схванал колко са различни, но му се усмихна, все едно, независимо от повърхностните несходства, двамата изконно си приличат, нещо ги свързва и ги побратимява. Но Макбет навярно създаваше такова усещане у всички хора с тази своя открита, безрезервна усмивка. Тя говореше за наивна увереност, че хората са добронамерени, и още навремето караше Дъф да се чувства стар, закоравял циник. Какво ли не би дал той за такава усмивка, която да огрява всички наоколо и да ги заразява с лъчезарност.

— Дъф? — прошепна някой в ухото му.

Той се обърна и се вгледа право в ясните зелени очи на Кейтнес. Тя кимна към края на масата. Макбет го гледаше с очакване.

— Помолих те да ни запознаеш с последните новости около разследването, Дъф.

Дъф се поизправи на стола, покашля се, усети как се изчервява. И заговори. За свидетелите, видели членове на „Норс Райдърс“ и — съдейки по емблемите на кожените им якета — на още една рокерска банда да стрелят по волвото в златарското ателие „Джейкъбс и синове“; за якето и портфейла на Флинс, намерени до брега под моста „Кенет“. Труп обаче още нямало. Кейтнес разясни обстойно какви веществени доказателства са открити. Те потвърждавали вече известното им: бандата на Свено е убила Банко, а вероятно и Флинс.

— Налице са улики, че Свено лично е участвал в екзекуцията на Банко — обади се Дъф. — До волвото е намерена угарка от пурета.

— Много хора пушат пурети — възрази Ленокс.

— Говорим за „Давидоф Лонг Панателас“.

— Знаеш какви пурети пуши Свено? — попита с вдигната вежда Ленокс.

Дъф не отговори.

— Не можем да допуснем това — взе думата Макбет. — Защото градът няма да ни го прости. Убийството на полицай се смята за нападение срещу целия град. Ако ръководството, присъстващо в тази стая, иска и утре да се ползва с доверието на града, трябва да се случи нещо още днес. Няма място за колебание. За да не рискуваме и други полицаи да изгубят живота си, е нужно да атакуваме ва банк. Това е война и се налага да използваме военна риторика. А, както е известно, по време на война най-красноречиво говорят куршумите. Затова назначих нов началник на Спецотряда и в устава за борба с организираната престъпност разширих правомощията на бойците по отношение на употребата на оръжие.

— Прощавай, какъв е тази устав?

— Скоро ще го прочетете. В момента тече финална преработка.

— И кой го е съставил? — поинтересува се Кейтнес.

— Комисар Ситон — новият ръководител на Спецотряда — обяви Макбет.

— Написал е устава сам, без нашето…

— В момента се налага да се действа — прекъсна я Макбет. — А не да се изпилват формулировки. Съвсем скоро ще видите резултата и съм убеден, че ще го одобрите като мен. И като целия град.

— Но…

— След като уставът е готов, ще можете да го коментирате, разбира се. С това оперативката приключва. Да се хващаме на работа, колеги! — И тя се появи. Усмивката. — Дъф, може ли за малко?

Разнесе се колебливо стържене на столове.

— Свободна си, Присила. Само затвори вратата, ако обичаш.

Всички излязоха. Дъф си пое дъх в очакване на неприятности.

— Ела, седни по-близо — подкани го Макбет.

Дъф стана и се премести на стола до директора. Опитваше се да не издава колко е напрегнат, да диша спокойно, да не допуска тикове. Да не мисли, че се намира на една плюнка разстояние от мъжа, погубил Дънкан.

— Ще те питам нещо — подхвана Макбет. — Отговори ми честно.

Дъф усети как гърлото му се стяга на възел, а сърцето му се раздумква лудешки.

— Мисля да поверя „Оргкрим“ на друг. Това ще те разочарова, знам, но…

Дъф само кимна. Чувстваше устата си силно пресъхнала, чудеше се ще успее ли да издаде глас.

— Но искам да ти предложа да станеш мой заместник, Дъф. Какво ще кажеш?

Дъф се покашля.

— Благодаря — промълви с дрезгав глас.

— Да не си болен? — Със загрижен вид Макбет сложи ръка върху рамото му. — Или си разочарован? Знам колко много искаше да оглавиш „Оргкрим“. Разбирам, предпочиташ оперативна длъжност, а не да помагаш на нескопосан новоизлюпен началник да не сгази лука. — Макбет се усмихна невинно и Дъф се постара да му отговори подобаващо. — Ти си мой приятел, Дъф, и искам да те държа наблизо. Какво гласеше онази поговорка?

— Коя?

— Обикновено ти си по поговорките, но все едно. Ако толкова настояваш за „Оргкрим“, ще си помисля. Още нищо не съм казал на Ленокс. Много си пребледнял, да ти донеса ли чаша вода?

— Няма нужда, добре съм. Само съм малко уморен. Преди акцията на пристанището не мигнах цяла нощ, а след убийството на Дънкан съвсем не ме хваща сън.

— Но си само малко уморен?

Дъф се замисли и поклати глава.

— Всъщност доста. Мислех да те помоля за двудневен отпуск. Вярно, в момента тече важно разследване, но Кейтнес ще…

— Ама разбира се, Дъф, иска ли питане! Каква полза има ездачът да пришпорва коня си, ако накрая го умори? Прибери се във Файф. Поздрави Мередит от мен и й кажи, че поне два дни ще пазиш леглото. Това е — вярваш или не — заповед от директора.

— Благодаря.

— Стига си ми благодарил, Дъф. Предупреждавам те, че ще проверя лично дали си стоиш във Файф.

— Добре.

— След три дни те чакам с отговор дали приемаш да те назнача за мой заместник.

— Дадено.

От кабинета Дъф отиде право в тоалетната и повърна.

Ризата му беше подгизнала от пот. Чак час по-късно, когато най-сетне шофираше по Стария мост, пулсът му се нормализира.

Лейди прекоси ресторанта и игралната зала. Преброи деветима посетители. Опита се да се успокои с мисълта, че точно в тази част от деня, непосредствено след обяд, посещаемостта винаги е най-ниска. Отиде до рецепцията при Джак.

— Някой да се е настанил днес в хотела?

— Все още никой, госпожо.

— Все още? Очакваме ли гости по-късно?

— Резервации няма — усмихна се със съжаление той.

— Отби ли се в „Обелиска“, както те помолих?

— Разбира се, госпожо.

— И как беше?

— Пълно мъртвило.

— Лъжеш ме, Джак.

— Вярно е, госпожо.

Лейди не успя да сдържи смеха си.

— Винаги си ми бил голяма утеха, Джак. Според теб убийствата ли са причина клиентелата да намалее?

— Възможно е. Но няколко души се обадиха с молбата да резервират именно стаята, където е убит Дънкан. В краен случай стаята на охранителите му.

— Пълно е с болни мозъци. А това ме подсеща за нещо. Искам да се поразровиш около младежа, с когото дойде Туртел. Разбери на колко години е.

— Да не би да подозирате…?

— Да се надяваме, че е над шестнайсет — за негово добро. А за наше — да е под шестнайсет.

— Защо ви е необходима тази информация, госпожо?

— Просто трупам боеприпаси, Джак. По закон кметът назначава директора на полицията и макар че градоначалниците обикновено следват служебната йерархия, няма как да сме сто процента сигурни, нали?

— Само за това ли ви трябва компромат?

— Не само за това. Хубаво би било Туртел да натисне Комисията по хазарта да спретне една ревизийка на „Обелиска“. Проявих търпение и опитах с добро, но ако все така няма резултати, скоро ще се наложи да обърна дебелия край.

— Ще се заема.

— Джак?

— Да, госпожо?

— Напоследък да съм ходила насън?

— Не и по време на моите нощни дежурства.

— Пак ли ме лъжеш?

— Е, снощи слязохте до рецепцията, но не можах да определя спите ли, или сте будна.

Лейди се засмя.

— Ех, Джак, Джак, защо всички не носят твоето добро сърце! Обзеха ме такива подозрения, защото сутринта намерих ключа от външната страна на вратата.

— Нещо тежи ли ви? Обикновено ходите насън, когато сте разтревожена.

— Че на този свят има ли друго, освен тревоги? — въздъхна Лейди.

— Сънувате ли пак онзи сън?

— Колко пъти да ти повторя: не е сън, а спомен.

— Простете, но няма как да знаете, госпожо. Ако ви се присънва всяка нощ, как да сте сигурна, че се е случило точно това? Сънят се наслагва върху спомена и го променя. Следователно е напълно възможно детето да е починало от естествена смърт.

— Вечният утешител! Не ми е нужна утеха. Не искам да забравям. Искам да помня. Да помня какво съм пожертвала, за да стигна дотук: да се наслаждавам на бездетния си живот всяка сутрин, когато се събуждам в легло с копринени чаршафи до мъж, когото аз съм си избрала; да слизам по стълбите на собствен дом; да се радвам на извоюван от мен живот — да ме уважават заради това, което съм, Джак.

— Никой от нас не го уважават заради това, което е, госпожо. Уважават ни заради онова, което правим. Особено ако облагодетелства силните на деня…

— Прекалено умен си за администратор, Джак.

— Именно затова един интелигентен администратор не предизвиква ничие уважение. Той е просто безобиден наблюдател, евнух и временна утеха за уважаваните.

— Радвам се, че не си станал баща, Джак. Само с теб мога да споделя как погубих бебето си, без да виждам шок и отвращение, каквито би пробудил разказът ми у някой родител. Ти си умен, толерантен мъж и се стремиш да разбереш, не да осъждаш.

— Аз и не намирам нищо осъдително в постъпката ви. Младо момиче, израснало в бедност, е изнасилено на тринайсет, забременява и ражда дете, но не успява да го опази живо, защото е сам-сама и без покрив над главата си.

— Ами ако не съм положила достатъчно усилия?

— И какво? Да пожертвате живота си заради него? Това ли имате предвид? Били сте на тринайсет, още дете, но с вече оформени възгледи. Нима е трябвало да зачеркнете бъдещето си заради едно новородено, семенце, което още не знае, че е живо, не изпитва нито копнеж, нито вина, нито срам, нито истинска любов. На практика то не е човек, а воденичен камък около шията на младо момиче, вече понесло предостатъчно житейски несгоди, фактът, че тази тринайсетгодишна девойка не е успяла да опази детето си живо, но самата тя е оцеляла, е щастие в нещастието. Защото вижте какво е постигнала тя после. Основава публичен дом. После — по-голям и по-луксозен, който обслужва всички — от директора на полицията до най-високопоставените политици в града. Продава го и купува казино. И днес — абракадабра — тя е кралицата на града.

Лейди поклати глава.

— Прекаляваш, Джак. И в представянето на мотивите ми в по-благоприятна светлина, и в опрощаването на престъпленията ми. Какво е едно казино, какво са мечтите на глупците пред живота на едно дете? Ако бях хранила по-скромни амбиции за моя живот, вероятно щях да спася нейния.

— Много амбициозна ли бяхте?

— Исках всички да ме приемат. Не, повече — да ме уважават. Дори да ме обичат. Малцина ги е споходил такъв късмет, но аз държах да съм сред тях. Цената, която плащам, е всяка нощ да преживявам загубата на детето си.

Джак кимна.

— Ако можехте да върнете времето, как щяхте да постъпите, госпожо?

— Навярно всички ние, добри или зли, сме просто роби на страстите си, Джак. Съгласен ли си?

— Не знам, госпожо, но като стана дума за страсти, още утре ще разпитам за младия приятел на Туртел.

Макбет слезе от асансьора в подземието. Постоя няколко секунди и вдиша аромата на обработена кожа, на оръжейна смазка и на мъжка пот. Погледна знамето с девиза на Спецотряда под червен огнедишащ дракон: „Преданост и братство. Калени в огън, сплотени до последна капка кръв“. Божичко, сякаш бе изминала цяла вечност.

— Улафсон! Ангъс! Ей, какви са тези глупости? Сядайте, какво ми рипате като новобранци! Къде е Ситон?

— В кабинета — отвърна Ангъс с елейния си пасторски глас. — Бог да прости Банко. С момчетата събираме пари за венец, но вие вече…

— Не съм от вас ли? Не е вярно. — Макбет извади портфейла си. — Мислех, че още си в болничен, Улафсон. Къде ти е превръзката?

— Свалих я. Лекарят смяташе, че съм скъсал раменно сухожилие и вече няма да мога да стрелям. Ситон обаче погледна и изведнъж се оправих.

— Виждаш ли. Не вярвай на лекари. — Макбет му подаде няколко банкноти.

— Много са, шефе.

— Нищо, нищо.

— Ще стигнат за ковчег.

— Вземи ги!

Макбет влезе в стария си кабинет. Всъщност представляваше работилница с оръжейни части и боеприпаси, подредени на рафтове. Пишещата машина беше преместена на стол.

— Е? — попита Макбет.

— Момчетата са инструктирани. — Ситон седеше с дебел наръчник пред себе си. — Готови са.

— А двете дами? — Макбет посочи наръчника.

— Картечниците ще пристигнат в осем в четвъртък, тоест утре. Разбрах, че сте говорили с шефа на пристанището нашият кораб да пререди опашката?

— Не можем да рискуваме дамите да закъснеят за купона. Като казах дами… За утре съм ви предвидил още една задачка.

— Добре. Къде?

— Във Файф.

Двайсета глава

В четвъртък преди обяд Файф се къпеше в слънчева светлина.

Дъф плуваше с дълги, бавни загребвания. Пореше тежката студена вода на езерото.

Дълго бе предпочитал солената вода във фиорда в града. Там се плуваше по-лесно. Всъщност странно, защото Дъф знаеше, че солената вода има по-голяма подемна сила, следователно и по-голяма плътност от сладката. Би следвало да е и по-тежка. И въпреки това доскоро предпочиташе фиорда, който на всичкото отгоре беше леденостуден и толкова замърсен, че при всяко излизане се чувстваше изцапан. Сега обаче беше чист. Стана рано, направи гимнастика върху паркета до леглото в гостната, приготви закуска за семейството, изпя песен за Малкия рожден ден на Юън, закара децата на училище и после заедно с Мередит се разходиха до езерото — едва на километър от къщата. Тя му разказа колко ябълки се очертава да има тази година и че дъщеря им получила първото си любовно писмо, за голямо нейно разочарование — от три години по-малко момче. За рождения си ден искала китара. Юън пък се сбил в училищния двор и се прибрал със забележка. С мама се разбрали да каже на татко днес след вечеря. Дъф попита това отлагане не му ли причинява още по силен стрес.

— Вече и аз не знам стресиран ли е, или весел — усмихна се Мередит. — Счепкали се с момче от горен клас. По думите на Юън големият ритнал Петер фъстъка.

— Кой?

— Най-добрият приятел на Юън.

— А, вярно. — Дъф чуваше името за пръв път.

— Юън съжалява за постъпката си, но твърди, че бил длъжен да защити приятеля си. На негово място ти си щял да постъпиш точно така. Сигурно сега тръпне в очакване как ще реагираш.

— Значи ще се опитам хем да не го насърчавам да се бие, хем да не му смачкам самочувствието. Ще порицая поведението му, но ще похваля чувството му за приятелска солидарност. Ще го убедя, че вместо да враждува, е по-добре човек да направи първата крачка към одобряването, нали?

— Отлично решение.

С Мередит се потопиха във водата и Дъф реши никога повече да не плува другаде освен в малкото им езеро във Файф.

— Ето я — изпухтя зад него Мередит.

Дъф се обърна по гръб, за да я вижда. Загреба с ръце и се изтласка с крака. Под водата тялото му изглеждаше бледо и леко зеленикаво, докато нейното, дори на тази светлина, беше златистокафяво. Той прекарваше твърде много време в града, трябваше му повече слънце.

Тя го задмина и се покатери на скалата.

Не беше обикновена скала, беше тяхната скала. Тук в един летен ден преди единайсет години бе зачената дъщеря им. Тогава се разходиха до Файф, за да се откъснат за малко от града, и съвсем случайно попаднаха на това езеро. Спряха наблизо, защото Мередит забеляза изоставена ферма, която й се стори много китна. После видяха отблясъци на вода, слязоха и след десет-петнайсет минути ходене пеша намериха езерото. Единствените живи същества наоколо бяха няколко крави. Двамата доплуваха до малкото островче, където нямаше почти никаква вероятност някой да ги види. Месец по-късно Мередит му съобщи, че е бременна, и опиянени от щастие, двамата се върнаха тук, купиха къщата между езерото и главния път, а след като се роди и второто им дете, Юън, купиха и мястото до езерото, където имаше и не твърде добре оборудвана сауна.

Дъф се покатери на скалата до Мередит. Оттам се виждаше червената дървена къщичка.

Изтегна се по гръб върху нажежения камък. Затвори очи и усети приятен гъдел по тялото си. Помисли си, че понякога си струва да изтърпиш студа, та после да изпиташ удоволствие от топлината.

— Прибра ли се, Дъф?

… че когато изгубиш нещо и пак го намериш, му се радваш още повече от преди.

— Да — отговори той.

Сянката й надвисна над него.

Докато се целуваха, той се питаше защо чак сега, а не по-рано, усеща, че женски устни, напоени със сладка вода, са по-вкусни от устни, попили солена. Навярно организмът подсказва, че сладката вода е годна за пиене, а солената — не.

После, докато лежаха прегърнати и потни от слънце и любовни ласки, той й каза, че се налага да отскочи до града.

— Добре. Супата ще е готова както обикновено.

— Ще гледам да се прибера навреме. Само искам да взема подаръка на Юън от чекмеджето в кабинета ми.

— Шпионската дегизировка, която той си пожела?

— Да. Имам да уредя и един въпрос. Не ми се ще да го отлагам повече.

Тя плъзна показалец по челото и носа му.

— Сега ли възникна този въпрос?

— Сега назря, но отдавна трябваше да го уредя.

— В такъв случай — пръстът й, който го познаваше толкова добре, погали устните му — постъпи както смяташ за редно. Ще те чакам тук.

Дъф се надигна на лакът и я погледна.

— Мередит?

— Да?

— Обичам те.

— Знам, Дъф. Просто напоследък го беше забравил.

Той се усмихна. Отново целуна мокрите й устни и стана. Засили се да скочи във водата, но в последния момент се отказа.

— Мередит?

— Да?

— Юън каза ли кой кого е набил?

— От администрацията на директора не обясниха ли защо се налага да ги транспортираме до клуба им? — попита шофьорът.

Надзирателят погледна връзката ключове, за да намери нужния за следващата килия.

— Срещу тях няма категорични доказателства. Липсват безспорни данни в подкрепа на подозренията, съответно — и основание да ги държим още в ареста.

— Какви подозрения, бе? На това подозрения ли му викат вече! Целият град знае, че онази пратка е била за „Норс Райдърс“ и че пак те стоят зад убийството на полицая и сина му. Не питам обаче защо ги пускат — такива абсурди вече не ми правят впечатление — а защо не ги оставим да се прибират сами. Когато возя затворници, обикновено ги транспортирам от един затвор в друг. Това да не е такси, че да ги караме чак до дома им!

— Нямам представа — отвърна надзирателят и отключи. — Ей, Шон! Ставай от нара. Прибираш се при жената и щерката!

— Да живее Макбет! — чу се от килията.

Надзирателят поклати глава и се обърна към шофьора.

— Докарай буса пред изхода. Там ще ги качим. Ще ви придружават и двама въоръжени полицаи.

— Защо? Нали момчетата вече са свободни?

— От администрацията на директора искат да са сигурни, че няма да създават проблеми по пътя.

— Може ли да им сложа гривни на краката?

— По правилник не е разрешено, но постъпи както прецениш. Айде бе, Шон! Вържи ги най-сетне тия обувки, нямаме цял ден!

— Ама ти сериозно ли? Да не би добрите времена на Кенет да се завръщат?

— Хехе, рано е да се каже, но има такива изгледи.

— Проблемът на Макбет са неразкритите полицейски убийства. Не се ли справи бързо, ще му припари под краката.

— Днес по радиото Кайт го нарече пълно бедствие. — Надзирателят изимитира характерното произношение на журналиста и шофьорът се разсмя.

После обаче видя татуировката върху челото на арестанта и потръпна.

— Транспорт на говеда — промърмори той, докато надзирателят тикаше мъжа в желаната посока.

Дъф се отби в кабинета си, взе подаръка за Юън и бързо излезе. В криминалистиката на третия етаж му казаха, че Кейтнес е в тъмната стаичка в гаража. Дъф слезе с асансьора и си отключи. Преди време — тогава Кейтнес живееше със съквартирантка — Дъф убеди портиера колко удобно е да му даде ключ за гаража, където се помещаваха стрелбище за балистични експерименти, химическа лаборатория, тъмна стаичка за проявяване на снимки от местопрестъпленията плюс площадка, където оставяха по-едри обекти за криминалистична експертиза, обикновено автомобили. След работно време почти никой не изгаряше от желание да продължи да кисне в усойното мазе. Тогава криминалистите обикновено се качваха в кабинетите си на третия етаж. В продължение на една година Дъф и Кейтнес провеждаха там любовните си рандевута — освен редовната седмична среща на обяд в стая 323 под името Митбаум в „Гранд хотел“. След като Кейтнес се премести в мансардата, на Дъф, странно, онези откраднати, припрени срещи започнаха да му липсват.

Отвори вратата към гаража и го лъхна студен въздух. Дъф си помисли, че за да се срещат на толкова неприветливо място, явно са били много влюбени. На пода насред помещението стоеше надупченото волво на Банко. Понеже вратата откъм пасажерската седалка беше отнесена, криминалистите бяха покрили отвора с брезент, за да опазят от нощните набези на плъховете евентуални следи в колата. Дъф спря пред тъмната стаичка и си пое дъх. Решението беше взето. Оставаше само да действа. Натисна дръжката и пристъпи в мрака. Затвори вратата. Вдъхна миризмата на амоняк от фотографски проявител, смесен с фиксаж; изчакваше зениците му да се разширят.

— Дъф? — чу се от тъмното.

Същият дружелюбен, малко плах глас го събуди по време на оперативката сутринта. Същият дружелюбен, малко плах глас го бе будил толкова сутрини в мансардата. Дъф вече нямаше да чува този дружелюбен, плах глас. Не и по същия начин, не и в романтична обстановка.

— Кейтнес, не бива…

— Рой, ще ни оставиш ли насаме?

Очите на Дъф, вече привикнали към мрака, проследиха как фотографът излиза.

— Тези видя ли ги? — Кейтнес насочи червен прожектор към три големи, още капещи току-що проявени снимки, закачени да съхнат върху простора.

На едната се виждаше колата на Банко. На другата — обезглавеното му тяло върху асфалта пред колата. Третата представляваше кадър в близък план: повърхността на порезната рана на врата му. Кейтнес я посочи.

— Според нас е била нанесена с голямо острие, каквото има сабята на Свено.

— Аха. — Дъф се взираше в снимката.

— Открихме следи от чужда кръв по гръбначния стълб. Интересно, нали?

— Какво имаш предвид?

— Свено или убиецът явно не си е измил старателно сабята и когато е минала през гръбнака ето тук — тя посочи — острието е оставило стара, засъхнала кръв по трупа. Успеем ли да установим кръвната група, може да ни е от полза при разследването на други убийства.

Стомахът на Дъф едва не се обърна и той се подпря на плота.

— Още ли ти е зле? — попита Кейтнес.

Той вдиша дълбоко няколко пъти.

— Да. Не. Просто имах нужда да се махна за малко. Трябва да поговорим.

— За какво?

По гласа й разбра, че тя вече се досеща; досетила се е още при нахълтването му в помещението. Заговорила е за снимките, за да овладее паниката си.

— За нас. Вече не можем да се виждаме.

Взираше се напрегнато в лицето й, но тъмнината му пречеше.

— С това ли се изчерпва нашата връзка? — попита задавено тя. — С виждания?

— Не. Не, права си, беше нещо повече. Още по-сериозна причина окончателно да спрем.

— И ще скъсаш с мен, ще ме зарежеш тук, на работното ми място?

— Кейтнес…

Горчивият й смях го прекъсна.

— Впрочем, какво по-подходящо място? На връзка, преминала в потайност, й отива да бъде прекратена в тъмна стая.

— Съжалявам, правя го заради…

— Заради себе си го правиш, Дъф. Не заради децата, не заради семейството, а заради себе си. Не съм срещала по-голям егоист от теб. Не се опитвай да ме убедиш, че мислиш за другите.

— Щом така искаш, добре. Правя го заради себе си.

— И защо ме напускаш, Дъф? Да не се е появила някоя по-млада, още по-наивна девойка, която няма да ти мрънка и да иска да се обвържеш с нея, да пожертваш поне малко? Е, така ще е само в началото.

— Достатъчно оправдание ли ще е, ако сложа на преден план личния си, егоистичен комфорт? Надявам се мисълта, че постъпвам правилно спрямо хората, към които имам задължения, да приспи съвестта ми. Отказвам се от теб, за да получа опрощение, защото умирам от страх да не попадна сред грешниците в деня на Страшния съд.

— И очакваш да се вредиш измежду праведниците ли?

— Не, но решението ми е окончателно, Кейтнес. Кажи ми как предпочиташ да извадя този зъб: бавно или с едно дръпване.

— Защо мъчението да приключи още сега? Ела у нас в четири.

— И какъв е смисълът?

— Да ме чуеш как плача и проклинам, как те умолявам. Тук не мога да го направя.

— Обещах на семейството ми да се прибера в пет.

— Ако не дойдеш, ще изхвърля всичките ти вещи на улицата, а после ще се обадя и ще разкажа за всичките ти любовни подвизи на…

— Тя вече знае, Кейтнес.

— … на тъста и тъщата ти. Ще им разправя как си лъгал дъщеря им и внуците им.

— Кейтнес… — Дъф едва преглътна.

— В четири часа те чакам у нас. Ако се държиш добре и ме изслушаш, ще стигнеш навреме за проклетата ви вечеря.

— Добре де, добре, ще дойда. Но не разчитай това да промени нещата.

Дъф излезе. Криминалният фотограф се беше облегнал на гаражната врата и пушеше.

— Кофти, а? — попита той.

— Моля?

— Да му отреже главата.

— Убийствата винаги са кофти, независимо как са извършени. — Дъф си тръгна.

Лейди стоеше в спалнята пред гардероба на Макбет, заслушана в шума от разхождащи се по паркета речни плъхове. Каза си, че този звук съществува само в нейната глава — килимите са твърде дебели, за да се чува как стъпват гризачи. Тези звуци в главата й скоро щяха да се превърнат в гласове. В онези гласове, от които майка й все се оплакваше, че не й давали мира; същите, дето тормозели и нейната майка, бабата на Лейди. Техни предци им говорели, заповядвали им да ходят насън посред нощ, сами да се тласкат към смъртта. Лейди страшно се изплаши, когато видя в какъв делириум изпадна Макбет по време на вечерята. Нима бе заразила с наследствената си болест единствения си любим човек?

Шумът от бягащи крачета на плъхове толкова отдавна отекваше в главата й. Отказваше да изчезне.

Оставаше й само и тя да хукне да бяга: от звуците, от главата си.

Отвори вратата на шкафа.

Издърпа чекмеджето под рафта. Вътре имаше пликче с прах. Бягството на Макбет. Дали действаше? Дали Лейди щеше да се отърве от натрапчивия шум, ако се отправи към мястото, където Макбет търси спасение? Не й се вярваше. Затвори чекмеджето.

Огледа пратката, пристигнала на рецепцията за Макбет. Пакетът беше увит в хартия, стегната с канап, а отгоре — омотан с прозрачен найлон. Наглед най-обикновен пакет. А сякаш се взираше в нея.

Пак изтегли чекмеджето и извади пликчето. Изсипа малко прах върху тоалетката, нави една банкнота на руло и — малко несигурна как точно се процедира — допря единия й край до едната си ноздра, а другия — до праха, и вдиша — и през носа, и през устата. Не й се получи и след още два неуспешни опита събра праха в линийка, пъхна навитата банкнота по-навътре в ноздрата и смръкна силно, придвижвайки долния край на книжната тръбичка по протежение на линийката прах. Изсмука го. После поседя, оглеждайки отражението си. Шумът от крачетата изчезна. Тя си легна.

— Ето ги! — извика Сержанта.

Застанал пред портата на клуба на „Норс Райдърс“, видя жълтия автобус на затвора да се задава горе по пътя. Беше точно тринайсет и трийсет. Сержанта хвърли поглед към събралите се пред клуба под ръмящия дъжд. Всички се явиха, за да посрещнат ранените, оставени по принуда в ръцете на полицията онази вечер. Дойдоха и жените: и онези с постоянен приятел сред освободените арестанти, и онези, които скачаха от цвят на цвят. Сержанта се усмихна на засмяното бебе в прегръдките на Бети. Тя се оглеждаше за своя Шон. Дори братовчедите от юг решиха да отложат заминаването си с един ден, за да присъстват на празненството, очертаващо се като паметно събитие заради двойния повод за празник. Освен че приятелите им излязоха от ареста, с убийството на Банко „Норс Райдърс“ си отмъстиха за претърпените загуби и — още по-важно — сдобиха се с нов, много силен съюзник. Защото, идвайки лично в клуба им, за да направи мокра поръчка, Макбет бе продал душата си на дявола, както се изрази Свено. А такава сделка не може да се отмени. Сега той беше в ръцете им точно толкова, колкото те в неговите. Затова Свено нареди да докарат алкохол и дрога, достатъчни да покрият „потребностите“ на среден по големина провинциален град.

Сержанта излезе на улицата и даде знак на автобуса да спре пред портата. Вътре допускаха единствено и само членове на „Норс Райдърс“, идентифицирани със стопроцентова сигурност. Така гласеше новият вътрешен правилник.

Един по един събралите се излязоха, докато стeреоуредбата в клуба дънеше „Let’s Spend The Night Together“. Някои просто влязоха, други минаха през вратата с танцова стъпка. Вътре другарите ги посрещаха с яки потупвания по гърба, а дамите — с прегръдки и сочни целувки.

— Това е чудесно, но алкохолът е вътре! — извика Сержанта.

Избухнаха възгласи и смях. Започнаха да влизат в клуба. Сержанта остана на портата и огледа още веднъж обстановката. Автобусът се спускаше по пътя. Чанг и още двама души вардеха портата. Претърсиха околните празни фабрични халета — да не би някой да ги шпионира оттам. Небето на запад сякаш започваше да синее. Вероятно беше настъпил мигът да се отпусне. Навярно Свено беше прав. Предстояха им по-светли дни.

Сержанта влезе, отказа да му сипят твърд алкохол и отпи от бирата си. Сега празнуваха, но времената все още бяха критични. Огледа се. Шон и Вети се натискаха в един ъгъл, приклещили бебето помежду си. Шантав начин да прекършиш един едва-що започнал живот, помисли си Сержанта. Но, от друга страна, нима е чак толкова лошо да бъдеш задушен от истинска любов?

— Ездачи! — провикна се той.

Намалиха музиката. Разговорите замлъкнаха.

— Днес е радостен и същевременно тъжен ден. Не сме забравили загиналите. Но за всяко нещо си има време — и за скръбта, и за щастието. Днес ще празнуваме! Наздраве!

Последваха възклицания и вдигнати чаши. Сержанта отпи здравата и избърса пяната от брадата си.

— Това е ново начало — продължи той.

— На речта ли? — извика Шон. Разнесе се одобрителен смях.

— Ние изгубихме наши хора, те — свои. Пратката от Съветския съюз потъна под моста. — Смехът секна окончателно. — Но, както ми каза по-рано днес мъжът, чието име всички знаете, „с този безумец на директорския стол ни чакат по-светли времена“.

Разнесоха се нови радостни възгласи. Сержанта усещаше, че би могъл да говори още, да каже две-три думи за клуба, за задружността, за пожертвователността. Но бе заел достатъчно място и време. Само той знаеше, че в момента Свено чака зад кулисите. Настъпи мигът на звездната му поява.

— А сега искам да дам думата на…

В последвалата драматична пауза той чу нещо. Басово, гълголещо ръмжене на камион с мощен двигател, работещ на твърде ниска предавка. По пътищата е пълно с некадърни шофьори.

— … на…

Чу се трясък. Портата изхвърча от пантите, досети се Сержанта. Някой се опитваше да засенчи звездата на вечерта.

Дъф стоеше на улицата пред сивата пететажна жилищна сграда. Погледна си часовника. Четири без пет. Времето щеше да му стигне да говори с Кейтнес, а после да спази уговорката си във Файф. Натисна звънеца.

— Качи се — обади се по домофона Кейтнес.

След разговора им в тъмната стаичка той се отби в „Зидаря“, седна в сепаре и си поръча бира. Можеше, разбира се, да поработи в кабинета си, докато чака да наближи четири, но Макбет му бе наредил да пази леглото във Файф. Дъф си изпи бирата и си поръча втора. Отвори му се възможност да поразмисли.

Сега тръгна да се качва по стълбите, но не с тътрещите се, тежки стъпки на осъден, крачещ към ешафода, а с пъргавите, леки стъпки на човек, комуто предстои трудно изпитание, ала няма да му коства главата. На човек, нетърпелив да започне живота си отначало.

Вратата към апартамента стоеше отворена.

— Влизай! — извика отвътре Кейтнес.

Той си отдъхна, като видя, че е събрала багажа му върху масичката в коридора. Тоалетен несесер. Тример. Две-три ризи и бельо. Тенис ракета — тя му я подари, защото и двамата играеха, но той така и не я бе използвал. Колие и чифт перлени обици — подарък от Дъф. Плъзна пръсти по бижутата. Тя ги носеше често.

— Тук съм — обади се Кейтнес от спалнята.

Стереоуредбата свиреше. Елвис. „Обичай ме нежно“.

Дъф тръгна към отворената врата колебливо, с натежали крака. Още оттук усещаше уханието на парфюма й.

— Дъф — леко изфъфли тя, когато той застана на прага. — Ще ти върна всичко, което си ми дал, но очаквам нещо на сбогуване.

Лежеше на леглото по черно бюстие и найлонови чорапи. И тях й ги бе купил той. Върху нощното шкафче стоеше кофичка за лед с отворена бутилка шампанско — Кейтнес очевидно се бе почерпила доволно. Жадно я погълна с очи. Беше най-красивата, най-прелестната жена, с която си бе лягал. При всяка нейна поява оставаше поразен от хубостта й, все едно я вижда за пръв път. И усещаше всяка разменена помежду им ласка, припомняше си всички техни бурни креватни изпълнения. А сега се отказваше от това. Завинаги.

— Кейтнес — промълви Дъф и усети как го задавя буца. — Скъпа, скъпа моя красива Кейтнес.

— Ела.

— Не мога…

— Можеш, разбира се. Можеше толкова време, толкова пъти, това е за последно. Поне толкова ми дължиш.

— Няма да е удоволствие. Нито за теб, нито за мен.

— Не искам удоволствие, Дъф, искам удовлетворение. Искам веднъж ти да лазиш в краката ми, да преглътнеш егото си и да се подчиниш на моите желания. Сега искам това. Само това. После си обирай крушите и се прибирай да вечеряш с онази, дето вече не я обичаш. Ела — и оттук виждам, че си готов…

— Не, Кейтнес. Не мога. Ти каза, че ще се задоволиш с толкова от сърцето ми, колкото мога да ти дам. Аз обаче не мога да ти дам трохи, Кейтнес. Тогава ще излъжа и теб, и майката на децата ми. Ти си права: не я обичам. — Пое си дъх. — Не я обичам, защото бях забравил. Но сега си спомних: обичам я, винаги съм я обичал. И преди малко ти изневерих със съпругата ми.

Видя колко силно я жегна признанието му. Тънкият фалшив слой перверзност се напука и отстъпи пред черен шок. Очите й се наляха със сълзи, тя се сгърчи, придърпа чаршафа и се покри.

— Сбогом, Кейтнес. Мрази ме, както заслужавам. Ще тръгвам.

До входната врата Дъф взе дрехите и тоалетните си принадлежности и ги пъхна под мишница. Ракетата остави; в селско имение не се играе тенис. Загледа се в обиците и колието. От спалнята се чуваха болезнените ридания на Кейтнес. Бижутата бяха скъпи. За тях бе платил суми, твърде високи за заплатата му, но сега, в ръката му, нямаха стойност. Можеше да ги даде само на заложна къща. Щеше ли обаче да понесе мисълта, че друга жена ще носи тези бижута?

Поколеба се. Погледна си часовника. Остави вещите си, взе бижутата и се върна в спалнята.

Виждайки го, тя престана да плаче. По мокрото й от сълзи лице се стичаше размазан черен грим. Тялото й се разтресе от последно ридание. Единият чорап и едната презрамка се бяха смъкнали.

— Дъф… — прошепна тя.

— Кейтнес… — едва преглътна той.

Сладка премала в стомаха, бучаща кръв в главата. Бижутата издрънчаха върху пода.

Сержанта грабна ловната пушка зад бара и притича до прозореца, а хората зад него се спуснаха към оръжейния сейф. Навън наистина стоеше камион, паркиран странично пред клуба. Двигателят работеше. Портата още висеше на предната броня. Както и размазаният Чанг. Сержанта опря приклада на рамото си и в същия миг брезентовото покривало над товарната платформа се свлече. Отдолу се показаха бойците от Спецотряда в противните си черни униформи с вдигнати оръжия. Върху платформата обаче имаше нещо още по-противно; и то буквално смрази кръвта на Сержанта. Три страшилища: две, изработени от стомана, стояха върху лафети. Захранваха ги ръчно с патрони, цевите им се въртяха и стреляха последователно, а това позволяваше картечниците да се охлаждат. Третото се намираше по средата: плешив, жилест, хърбав мъж. Сержанта го виждаше за пръв път, ала го обзе чувството, че винаги го е познавал, че неизменно се е намирал наблизо. Той вдигна ръка и извика:

— Преданост и братство!

— Калени в огън, сплотени до последна капка кръв! — отговориха му другите.

Последва проста команда:

— Огън!

Какво друго? Огън, разбира се.

Сержанта се прицели в мъжа и дръпна спусъка. Един изстрел. Последният.

От небето, през мъглата към мръсния пристанищен град в ниското падаше дъждовна капка. Летеше към капандура, под която се любеха мъж и жена. Мъжът безмълвно повдигаше и спускаше хълбоци — бавно, но мощно. Жената под него го поемаше нетърпеливо и стенеше, впила нокти в чаршафа. Грамофонната плоча отдавна бе престанала да свири сладостната си мелодия, а игличката стържеше монотонно и ритмично — точно като движенията на мъжа — по етикета на плочата с отпечатана върху него заповед „Обичай ме нежно“. Любовниците изобщо не чуваха стърженето, сякаш бяха слепи и глухи за всичко, освен за повтарящото се движение, в което бяха впримчени. Сякаш дори бяха забравили за присъствието на другия, докато яростно блъскаха тела едно в друго в опит да избият демоните от себе си, да отблъснат реалността, околния свят, града, деня и да се съсредоточат само върху тези минути, върху този мимолетен час. Капката обаче така и не стигна до прозореца над тях. Студени вихри я отнесоха на изток от реката, разполовяваща града напречно, и на юг от закритата железопътна линия, разделяща го надлъжно на две.

И капката полетя надолу към индустриалната зона, покрай угасналия комин на „Естекс“, продължи на изток към заградена, ниска дървена сграда между затворените фабрики. Там дъждовната капка приключи въздушното си пътешествие и тупна върху гол череп на хърбав мъж. Прокара бразда по челото му, увисна от късите му мигли, отрони се и потече по буза, никога невидяла истинска сълза.

Ситон не усети нито дъждовна капка, нито куршума на Сержанта. Застанал разкрачен върху товарната платформа с вдигната ръка, той беше безчувствен към всичко освен към вибрациите, докато цевите сипеха картеч; усещаше как вибрациите се предават от стъпалата към хълбоците му, как грохотът притиска тъпанчетата му. В един момент цевите започнаха да изригват картеч още по-скорострелно и тогава от приглушено тракане звукът прерасна в рев, а после — в непрекъснат вой. Същевременно клубът пред очите му се разпадаше под оловната градушка и Ситон усети и жегата, излъчвана от двете машини. Защото те представляваха точно това — адски машини с едно-единствено предназначение: лакомо да гълтат метала, с който ги тъпчат, и светкавично да го бълват през цевите си подобно на роботи булимици.

Засега стрелците не виждаха колко големи са нанесените поражения вътре, но разрушенията започнаха малко по малко да се откриват, защото падаха прозорци и врати. Цели части от стените рухнаха. На входната врата се показа жена. Част от главата й беше отнесена, но тялото й продължаваше да се тресе като от електрически ток. Ситон получи ерекция. Сигурно заради вибрациите по платформата.

Едната картечница млъкна.

Ситон се обърна към стрелеца:

— Всичко наред ли е, Ангъс?

— Свършихме си задачата! — извика му в отговор младият мъж и отметна настрани русия си перчем.

— Никой няма да спира, преди аз да дам заповед.

— Но…

— Ясно? — изрева Ситон.

— Заради Банко ли? — преглътна с мъка Ангъс.

— Нали ви казах! Заради Банко! Огън!

Картечницата на Ангъс пак затрака. Ситон обаче видя, че Ангъс е прав. Мисията беше изпълнена. Пред тях нямаше и педя площ, непревърната в решето. Всичко тънеше в разруха и смърт.

И въпреки това Ситон изчака още малко. Затвори очи, довери се на интуицията си. Наистина: беше време да дадат малко почивка на двете дами.

— Спри! — извика той.

Картечниците замлъкнаха.

От разгромения клуб се вдигна облак прах. Ситон затвори очи, вдиша въздуха. Облак от души.

— Какво става? — попита Улафсон от платформата.

— Пестим муниции — отвърна Ситон. — Следобед ни чака още една задача.

— Кървиш, шефе! Виж си ръката!

Ситон погледна якето, прилепнало към лакътя. От дупката в плата течеше кръв. Леко притисна раната с длан.

— Дреболия — подхвърли той. — Вадете пистолетите. Влизаме да преброим телата. Който открие Свено, веднага да ми докладва.

— Ако намерим оцелели? — попита Ангъс.

Някой се засмя.

Ситон избърса дъждовна капка от бузата си.

— Повтарям заповедта на Макбет: никой от убийците на Банко да не остане жив. Този отговор достатъчно ясен ли ти е, Ангъс?

Двайсет и първа глава

Мередит простираше изпраните чаршафи на верандата пред входната врата. Обичаше тази къща — селска, непретенциозна, традиционна, семпла и много практична. Чуеха ли, че тя и Дъф имат къща във Файф, хората автоматично си представяха луксозно имение. Навярно вземаха за превземка разказите й колко простичко живеят. Според техните представи жена с нейната фамилия не би се задоволила със скромен дом.

Тя изпра всички чаршафи в къщата, та Дъф да не си помисли, че е изпрала само комплекта от семейното легло. Там щяха да си легнат един до друг тази вечер. Да забравят болезнените спомени, да загърбят миналото. Да съживят някогашните чувства. Те просто бяха задрямали. При тази мисъл я обзе топлина. Интимното им преживяване на скалата преди обяд беше толкова приятно. Колкото и през първите години от връзката им. Не, дори още по-хубаво. Мередит затананика мелодия, навярно чута по радиото. Не знаеше точно какво се пее. Закачи и последния чаршаф, приглади мократа тъкан, вдъхна приятното ухание. Вятърът повдигна чаршафа и слънчевата светлина плъзна по лицето и роклята й. Топъл, приятен, лъчезарен ден. Какъвто трябва да е и животът. Обичай, работи, живей. В тези ценности я бяха възпитавали и тя още вярваше в тях.

Чу крясък на чайка, заслони очи с длан и погледна нагоре. Какво търсеше тук чайка, толкова далече от солена вода?

— Мамо!

Прането висеше на няколко реда и тя се заизвива, за да се провре с танцови движения между чаршафите. Стигна до входната врата.

— Кажи, Юън?

Синът й седеше на пейка до прозореца; опрял брадичка на ръката си, примижаваше срещу ниското следобедно слънце.

— Тате няма ли да се прибира вече?

— Всеки момент. Как върви със супата, Емили?

— Отдавна е готова — отвърна дъщерята и добросъвестно разбърка съдържанието на голяма тенджера.

Зеленчукова супа. Обикновено, питателно селско ястие.

Юън издаде напред долната си устна.

— Но той обеща да се прибере преди вечеря.

— Като си дойде, ще го обесиш за неспазено обещание — пошегува се майката и го погали по русата коса.

— Всички лъжци ли ги бесят?

— Без изключение. — Мередит си погледна часовника. Понеже само Стария мост беше отворен, най-вероятно Дъф се бе забавил заради задръстване.

— Кой? — попита Юън.

— Какво кой?

— Кой беси лъжците? — Юън гледаше отнесено, сякаш говори на себе си.

— Почтените, разбира се.

Юън се обърна към майка си.

— Значи лъжците са големи глупаци, защото те са повече от почтените и могат да ги надвият и да ги обесят.

— Чуйте! — извика Емили.

Мередит наостри уши. И наистина чу. Далечно боботене на приближаващ двигател.

Юън скочи от пейката.

— Идва си! Емили, да се скрием и да го изплашим!

— Хайде!

Децата се втурнаха в спалнята, а Мередит отиде до прозореца. Заслони очи с ръка. Изпитваше необяснимо безпокойство. Навярно просто се боеше, че онзи Дъф, който ще се прибере, няма да е същият, дето тръгна за работа оттук преди обяд.

Дъф изключи от скорост и пусна колата по инерция по наклонената чакълеста алея към къщата. Камъчетата трополяха и стържеха под гумите подобно на подземни тролове. От дома на Кейтнес Дъф кара като луд. Наруши желязно спазван досега принцип: никога да не се възползва за лични цели от подвижната сигнална светлина в жабката. Но сега я пусна и си проби път през колоната до Стария мост. Там обаче пътят ставаше толкова тесен, че дори с буркан на покрива му се наложи да се въоръжи с търпение, докато пъплеше едва-едва.

Дъф рязко натисна спирачката и троловете млъкнаха. Изгаси двигателя и слезе. Слънцето блестеше в белите чаршафи, които му махаха за добре дошъл от верандата. Мередит бе изпрала цялото спално бельо, та Дъф да не си помисли, че е изпрала само чаршафите от тяхното легло.

И макар да се чувстваше преситен от плътски ласки, мисълта го стопли. Защото с Кейтнес скъсаха окончателно. На прага, докато го изпращаше, тя избърса последната си сълза, целуна го за сбогом и каза, че вратата й вече е затворена за него. Веднъж решала ли да сложи край, повече не се обръщала назад. Някой ден вероятно друг щял да влезе през тази врата. Дъф й го пожела от все сърце. Другият ще бъде щастливец, добави кавалерски. Долу, на улицата, подскочи от облекчение, от щастие заради новопридобитата свобода. Вече нищо не го ограничаваше да бъде заедно със съпругата и децата си. Чудно нещо е животът. Чудно и прекрасно.

Тръгна към верандата.

— Юън! Емили!

Обикновено изскачаха от къщата и хукваха да го посрещнат. Но се случваше и да се скрият, за да го нападнат от засада. Дъф се запровира между прострените чаршафи.

— Юън! Емили!

Спря. Стоеше скрит между чаршафите, докато те хвърляха издължени движещи се сенки върху пода на верандата. Вдъхна уханието на сапун и сладка вода. Долови и друга миризма. Усмихна се. Зеленчукова супа. Усмихна се още по-широко при мисълта как Юън, след като си получи подаръка, ще настоява да му залепят фалшивата брада, преди да седнат на масата. Цареше пълна тишина. Атаката от засада се очакваше всеки момент.

Сенките на чаршафите бяха напръскани със слънчеви петънца.

Дъф прикова поглед в тях.

Плъзна очи надолу по себе си. Пуловерът и панталонът му също бяха осеяни с множество разположени слънчеви точици. Сърцето му прескочи. Прокара пръст по близкия чаршаф. И мигом напипа дупчица. После още една. Дъхът му секна.

Дръпна настрани чаршафа.

Кухненският прозорец беше изпочупен, стените — надупчени толкова нагъсто, че едва личаха участъци здрав бетон. Погледна през строшения прозорец. Тенджерата върху котлона приличаше на решето. Върху печката и пода бе разплискана жълтозелена супа. Още вдигаше пара.

Искаше да влезе. Трябваше да влезе. Но нямаше сили да го направи. Обувките му се приковаха към пода на верандата. Волята го напусна.

В кухнята няма никого, каза си той. Празна е. Може и останалата част от къщата да е празна. Разрушена, но празна.

Може да са слезли до сауната. Навярно не всичко е изгубено.

Отскубна се от вцепенението си и мина през отвора, където допреди часове имаше врата. Първо провери детските стаи — на Емили, после на Юън. Надникна в гардеробите, нацепени от куршуми, и под леглата. Не откри никого. И гостната пустееше. Тръгна към последната стая — семейната спалня с широкото меко двойно легло. В неделя сутрин децата идваха, лягаха при тях и четиримата се гушкаха, гъделичкаха си пръстите на краката, смееха се, бъбреха си за шантави и за съвсем обикновени неща и се боричкаха кой ще стане пръв.

Вратата стоеше на пантите, но беше надупчена като всичко в къщата. Дъф си пое дъх.

Навярно не всичко е изгубено.

Натисна дръжката и отвори.

Знаеше, че се самозалъгва. С времето бе станал много умел в това. Колкото повече тренинг трупаше в самозаблудата, толкова по-лесно виждаше нещата в нереална светлина. Ала през последните дни пелената пред очите му започна да се вдига. Сега той стоеше на прага и виждаше именно онова, което се намираше пред него. Пухеният пълнеж от разпорения матрак засипваше всичко в стаята подобно на навалял сняг. Навярно затова гледката навяваше покой. Тримата се бяха сврели в ъгъла, а майката бе обгърнала двете деца с ръце, сякаш за да ги стопли. По стената се бяха полепили окървавени перца.

Дъф си пое треперливо дъх. И от гърдите му се изплъзна ридание. Едно-единствено болезнено, яростно ридание.

Всичко беше изгубено.

Абсолютно всичко.

Двайсет и втора глава

Дъф стоеше на прага и гледаше одеялото върху леглото. Знаеше колко е безсмислено — нагази ли в перушината, само ще замърси местопрестъплението и ще унищожи евентуални веществени доказателства. Ала изпитваше непреодолима потребност да ги завие. Да ги завие за последен път. Не можеше да ги остави да седят така. Пристъпи напред и спря.

Чу звук. Вик.

Излезе заднешком и бързо се спусна към потрошения прозорец в гостната с изглед на югоизток, към езерото. Викът се повтори. Идваше отдалече и Дъф не виждаше кой вика, но гласът отекваше силно в следобедната тишина. В гласа се долавяше гняв. Повтаряше една и съща дума, но Дъф не я чуваше. Издърпа полуразпаднало се чекмедже, грабна бинокъл и го насочи към сауната. Едната леща на бинокъла беше счупена, но другата се бе отървала почти невредима и Дъф видя рус мъж да върви по тесния път. Зад него, пред сауната, стоеше камион, а върху товарната платформа — познат мъж. Ситон. От двете му страни го охраняваха две огромни месомелачки върху стойки. Дъф си спомни заръката на Макбет: поне два дни ще пазиш леглото. Това е… заповед…“ Макбет е знаел, че Дъф смята да го разобличи за убийството на Дънкан. Ленокс му е докладвал. Проклет предател. Историята за съдията от Капитол е била чиста постановка.

Видя как устата на Ситон се размърда. После звукът долетя до него.

— Ангъс! — крещеше в изстъпление Ситон.

Дъф мигом се отдръпна от прозореца — да не би стъклото на бинокъла да блесне и да го издаде. Трябваше да се махне оттук.

Над града се спусна мрак. Новината за погрома над клуба на „Норс Райдърс“ вече се разчу. В девет часа по-голямата част от градските журналисти, телевизионни и радиорепортери се събраха в зала „Скоун“. Макбет стоеше в страничната част. Пресконференцията откри Ленокс.

— Молим ви да не използвате светкавици, преди директорът на полицията да приключи с изявлението си. При желание да зададете въпрос вдигнете ръка и изчакайте да ви дадем думата. А сега на вашето внимание — гордият началник на полицията, Макбет.

Встъплението — а вероятно и слуховете за разбитата гангстерска банда — бяха причина двама-трима по-неопитни журналисти да започнат да ръкопляскат, когато Макбет се качи на подиума. Нестройните аплодисменти обаче бързо утихнаха, пресечени от многозначителните погледи на репортерите с повече стаж.

Макбет се качи и застана зад катедрата. Не, превзе катедрата. Така го почувства. Странно как нещо, предизвикващо фобиите му, а именно, да говори пред публика, сега се превърна в нещо, което не просто харесва, а дори го чака с нетърпение и копнеж. Стана негова насъщна потребност. Макбет се покашля, погледна листовете си и започна.

— Днес полицията проведе две спецоперации срещу замесените в извършените през последните няколко дни убийства на Дънкан и други полицаи. Освен убийци, тези хора са отговорни и за внасянето на най-голямата пратка наркотик, залавяна в нашия град. С радост ви съобщавам, че първата акция беше сто процента успешна. Престъпната групировка „Норс Райдърс“ вече не съществува.

Самотен вик „браво“ от залата раздра тишината.

— Въз основа на нови сведения, появили се непосредствено след освобождаването на членове на бандата от ареста, взехме решение да ги задържим отново. Още при пристигането на Спецотряда „Норс Райдърс“ открили стрелба срещу бойците и не им оставили друг избор, освен да отвърнат на удара.

— Свено сред убитите ли е? — извика някой от дъното на залата.

— Да — потвърди Макбет. — Заради нараняванията самоличността на тялото още не е установена категорично, но всички вие сте виждали това… — Макбет вдигна лъскава сабя.

Още викове „браво“. Неколцина от по-опитните журналисти се присъединиха към спонтанните аплодисменти.

— С това идва краят на цяла ера. За щастие.

— Носят се слухове, че сред убитите има жени и деца.

— Жени в зряла възраст, сами избрали да се асоциират с престъпната банда. Част от тях са криминално проявени. Нито една не е направила опит да предотврати престрелката, започната от „Норс Райдърс“. Колкото до децата, това са пълни измишльотини. Невинни жертви няма.

— Споменахте за две спецакции?

— Втората се проведе извън града, във Файф, непосредствено след първата акция, на сравнително безлюдно място. Затова не сте чули за нея. Опитахме се да арестуваме полицай, дълго сътрудничил на „Норс Райдърс“.

Много жалко е, разбира се, че в редиците си имаме такъв предател. Явно и директорът Дънкан не е бил безгрешен, поверявайки на този човек първо „Наркотици“, а после „Убийства“. Става въпрос за старши инспектор Дъф. Ние също не сме безгрешни. Решихме да действаме с мирни средства и да не застрашаваме семейството му. Разчитахме той да се предаде доброволно, без да предизвиква повече проблеми. Ръководителят на Спецотряда е тръгнал към къщата и е призовал Дъф да излезе сам и да се предаде. В отговор Дъф го е прострелял.

Макбет кимна към Ситон, настанил се под лампата най-отпред в залата, та всички да виждат превързаната му ръка.

— Още няколко сантиметра и изстрелът можеше да е смъртоносен. Инспектор Ситон получи своевременна медицинска помощ и има големи изгледи да се размине с трайни увреждания. Но в момента на самия арест той, без да знае колко сериозна е раната, е повел контраатаката. Уви, в отчаянието и малодушието си, Дъф е използвал семейството си като щит. И трагичният резултат е налице. Те се простиха с живота, а Дъф се е измъкнал зад къщата и е избягал с колата си. В момента тече акция по издирването му. Обещавам ви да го намерим и да го накараме да си понесе наказанието. Впрочем, използвам случая да обявя, че съвсем скоро инспектор Ситон ще бъде повишен в комисар.

Този път още журналисти се присъединиха към аплодисментите. След като поутихнаха, се чу покашляне и глас със стържещи „р“-та:

— Дотук добре, Макбет, но къде са доказателствата… — Мъжът произнесе последната дума бавно и с прекалено отчетлива дикция, все едно изговаря трудна чуждица. — … срещу избитите от вас хора?

— По отношение на „Норс Райдърс“ имаме свидетели — видели са ги да стрелят по колата на Банко — а разполагаме и с отпечатъци по и в колата. Кръвта по седалката на Банко съвпада с кръвните профили на част от загиналите в клуба след тазвечершната акция. От криминалистиката потвърдиха, че върху вътрешната страна на стъклото от страната на шофьора са открити отпечатъци от пръстите на… — Макбет направи пауза. — … старши инспектор Дъф.

Залата се разшумя.

— Тук искам да похваля специално групата за оглед към отдел „Криминалистика“. Беше изненадващо непосредствено след престъплението Дъф да се появи на мястото, където беше убит Банко, защото никой от „Убийства“ не бе успял да се свърже с него при опитите да му съобщят трагичната новина. Навярно се е появил с намерението да заличи пръстовите си отпечатъци и други улики, оставени от небрежност. Нашите криминални експерти обаче не позволиха на никого, на абсолютно никого да припари до тялото и така предотвратиха унищожаването на важни следи. Моите подозрения за връзките на Дъф с „Норс Райдърс“ възникнаха още по време на операцията на товарното пристанище. Тогава и в „Наркотици“, и в Спецотряда постъпиха много ясни сигнали и Дъф не можеше да бездейства. Иначе щеше да събуди подозрение, че разпъва чадър над престъпната банда. Затова той хитро предприе полицейска операция, предварително обречена на провал. Включи прекалено малко и твърде неопитни хора, и то само от своя отдел, без да потърси подкрепление от Спецотряда, каквато е стандартната практика в такива случаи. За късмет ние от Спецотряда разбрахме навреме за готвената акция и се задействахме. Смея да твърдя — без да преувеличавам нашата роля — че така сложихме началото на разтурянето на „Норс Райдърс“ и на разобличаването на комисар Дъф. За да си отмъстят за потопената пратка с наркотици и за живота на петима от техните хора, те убиха първо Дънкан, после Банко и сина му. Така сами се погребаха. Между другото, за последен път използвам чина на Дъф. В нашата полиция чиновете се смятат за почетни звания, без значение какво място в йерархията обозначават.

Макбет установи с изненада, че гневът, разтреперващ гласа му, е съвсем, съвсем искрен.

— Наистина ли смятате…

— Моля, вдигнете ръка, преди… — Ленокс понечи да прекъсне журналиста, но Макбет го спря с жест и кимна на Кайт да продължи. Няма да остане длъжен на този арогантен проклет мърморан.

— Наистина ли смятате, че проведените от вас акции не търпят никакви критики? В рамките на един-единствен следобед сте отнели живота на седем души, часове преди това освободени от ареста, на девет члена на банда, повечето с чисти досиета, и на още шест жени, а, доколкото ни е известно, те не са участвали в престъпления на „Норс Райдърс“. За капак ни съобщавате за загинало семейство от Файф. Значи, още невинни жертви. Как при това положение твърдите, че не сте допуснали нито една грешка?

Макбет погледна Кайт. Венец от тъмна коса обрамчваше голото му теме. Мустакът очертаваше втора уста около неговата — неизменно тъжна. Заклет мърморко. Макбет се питаше какво ли е отредила съдбата на този човек. Прегледа листовете си. Извади нужния. Сам си написа черновата, после Лейди и Ленокс пипнаха текста. Пое си дъх. Чувстваше се в перфектния баланс; беше си взел оптимално количество от лекарството. А сега му поднесоха сервис, идеален за разгромяващ ретур.

— Прав е. — Макбет огледа присъстващите. — Допуснахме грешка. — Млъкна и изчака да стане още по-тихо, тишината да стане непоносима, задушаваща, да закрещи за някакъв звук. Сведе очи към листа. Трябваше да вложи емоция, за да не звучи, все едно просто чете от предварително написан текст. — В демокрацията има правила. Днес те ни задължиха да освободим неколцина арестанти, членове на престъпна банда. Постъпихме съгласно правилата. — Кимна, за да потвърди съждението си. — Закони в демократичната държава дават право на полицията да арестува повторно заподозрян при появата на нови доказателства. Отново действаме в съответствие с правилата. — Още едно кимване. — Правила в демократичните държави постановяват как да реагират силите на реда, ако заподозрян окаже съпротива при арест или, както в нашия случай, открие стрелба по полицията. Действахме в съответствие с тях. — Можеше да продължи още, но и Лейди, и Ленокс го посъветваха да не пресолява манджата. Макбет вдигна показалец и поглед. — Това е всичко, което направихме. Някои го нарекоха подвиг. Други — най-ефикасната и дългоочаквана полицейска акция в мъченическата история на града. Трети — повратна точка в борбата срещу престъпността по улиците ни. — Забеляза как неговото кимване се предаде и на слушателите му. Дори чу няколко полугласни „точно така“. — От позицията на директор ще кажа, че просто си вършим работата. Не можете да искате повече от нас.

Горе, на балкона, Ленокс стоеше готов пред шрайбпроектора и следеше текста в своето копие от речта.

— Тази вечер, не крия, изричам думата „полиция“ с гордост. За бога, хора, нека поне за миг да зарежем предпазливите бюрократични формулировки. Тази вечер проведохме мащабно прочистване — факт. Платихме на Свено и на главорезите му със същата монета. Показвахме им какво чака онези, които дръзнат да посегнат на най-добрите ни кадри…

Около него просветля и той разбра, че на екрана отзад се е появила снимка на Дънкан, а след малко ще се появи и снимка на Банко и Флинс в униформа под изсъхналото ябълково дърво в градината зад къщата им.

— Но наистина допуснахме грешка. Сгрешихме, че не предприехме това прочистване по-рано! Ако бяхме действали овреме, директорът Дънкан щеше да е жив. Щяха да са живи и старши инспектор Банко, служил на този град през целия си живот, и синът му, курсант Флинс, поел по бащиния си път. — Макбет вдиша дълбоко, за да овладее треперенето на гласа си. — Но този следобед усетихме, че е настъпил нов ден. Ден, в който престъпниците нямат думата. В който гражданите се надигат и отказват да търпят повече. Ето ни сега във вечерта на този ден, ознаменуващ само началото на нова ера. Оттук нататък ще продължаваме да прочистваме улиците на града, защото кампанията ни не е приключила!

Макбет благодари за вниманието и остана прав. Посрещна на крака разразилата се буря от аплодисменти. Всички се изправиха, без да спират да ръкопляскат. Очите му се навлажниха заради непресторената реакция на иначе циничната журналистическа гилдия. Реакция в отговор на изиграния от него театър. Накрая Кайт също стана и заръкопляска, макар и малко по-вяло. Макбет се запита кое го е подтикнало за кратко да забрави за непоправимия си негативизъм. Дали Кайт бе усетил накъде духа вятърът? Виждаше, че Макбет е спечелил всеобщата любов, че е спечелил властта. Нещо повече: че не се страхува да я използва.

Макбет вървеше с големи крачки по коридора зад залата.

Power — усещаше наркотика във вените си. Хармонията още продължаваше. Не беше толкова съвършена като преди малко. Безпокойството и тревожността започваха вече да се обаждат, но за момента не му трябваше повече дрога. Тази нощ щеше да му отпусне края. Да се радва на отбрани ястия и питиета, на Лейди, на гледката над града, на всичко свое.

— Страхотна реч, директоре — обади се Ситон, който явно никак не се затрудняваше да върви в крак с Макбет.

Ленокс ги настигна тичешком.

— Беше превъзходен, Макбет! — възкликна запъхтян. — За пресконференцията специално са дошли журналисти от Капитол. Искат да вземат интервю и да ти направят снимки…

— Откажи им. — Макбет изобщо не забави ход. — Никакви триумфални интервюта и лаврови венци, преди да сме постигнали крайната цел. Нещо ново за Дъф?

— Открили колата му, паркирана точно до „Обелиска“. Половин час след като го видяхме да тръгва от Файф към града, на всички изходни пътни артерии и на летището са поставени полицейски екипи. Проверяват се и пътническите кораби. Ясно е, че е още в града. Проверихме къщата на Банко и дома на тъста и тъщата му. Не е там. В този дъжд човек трябва да има покрив над главата си за през нощта. Ще обърнем наопаки всички хотели, пансиони, приюти и бардаци. През нощта целият числен състав на полицията ще е на крак и ще търси Дъф.

— Хубаво е да търсиш, но още по-хубаво е да намериш.

— Ще го намерим. Въпрос на време е.

— Добре. Ще ни оставиш ли сами?

— Разбира се.

Ленокс спря и се смали зад гърбовете им.

— Нещо тревожи ли те, Ситон? Да не е раната?

— Не, директоре. — Ситон извади ръката си от бандажа.

— Сигурен ли си? Сержанта те простреля.

— Кожата ми зараства много бързо. Родова черта ни е.

— Значи друго те гложди.

— Две неща.

— Казвай.

— Бебето, дето го намерихме след стрелбата в клуба. Нали го взехме с нас.

— И?

— Не знам какво да го правя. Заключих го в кабинета ми.

— Аз ще се погрижа — обеща Макбет. — Второто?

— Ангъс.

— Защо?

— Не се подчини на моя заповед във Файф. Отказа да стреля и накрая си тръгна, преди мисията да е приключила. Нарече я клане; не бил постъпил в Спецотряда, за да устройва кървави бани. Според мен има опасност да ни издъни. Трябва да направим нещо.

Спряха пред асансьора.

Макбет си потърка брадичката.

— Значи според теб Ангъс е изгубил вяра. Не му е за пръв път. Казвал ли ти е, че е следвал богословски науки?

— Не, но се досещах. На врата си носи отвратителен кръст.

— Сега ти си началникът на Спецотряда, Ситон. Какво предлагаш да направим?

— Да се отървем от него, директоре.

— Да го убием?

— Сам казвате, че сме във война. По време на война предателите и страхливците се наказват със смърт. Ще постъпим, както постъпихме с Дъф. Ще го натопим за корумпиран и ще нагласим нещата, все едно е оказал съпротива при арест.

— Остави ме да помисля. В момента сме във фокуса на общественото внимание. Нужно е да демонстрираме единство и задружност. Кодор, Малком, Дъф, а сега и Ангъс. Стават много. Гражданите предпочитат мъртви престъпници пред продажни полицаи. Къде е той сега?

— Седи долу сам. Намусен е. Дума не обелва.

— Добре, ще поговоря с него, преди да предприемем каквото и да било.

Макбет откри Ангъс в общата стая на Спецотряда.

Седеше, отпуснал глава в ръцете си, и почти не реагира, когато Макбет постави върху бюрото пред него голяма кутия за обувки. Директорът седна на отсрещния стол.

— Чух какво е станало. Как си?

Никакъв отговор.

— Ти си принципно момче, Ангъс. Едно от качествата ти, които харесвам. Много държиш на принципите си, нали?

Ангъс повдигна глава и погледна Макбет с кръвясали очи.

— Виждам ги сега как горят в погледа ти — продължи Макбет. — Негодуванието стопля сърцето ти, нали? Кара те да се чувстваш достоен човек, какъвто искаш да бъдеш. Понякога обаче в името на братството е нужно да направиш жертва. В случая се иска да загърбиш принципите си, Ангъс. Да се откажеш от приятната топлина на чистата съвест, да се будиш от същите кошмари, спохождащи нас, останалите, да пожертваш най-ценното нещо за теб, както навремето Бог поискал от Авраам да пожертва сина си.

Ангъс си прочисти гърлото, но гласът му си остана дрезгав:

— Добре, но в името на какво?

— В името на дългосрочната цел. На благото на общността. В името на града, Ангъс.

— Обяснете ми как убийството на невинни допринася за благото на общността — изсумтя Ангъс.

— Преди двайсет и пет години един американски президент пусна атомна бомба над два японски града, населени предимно с деца, цивилни и невинни. Тази бомба обаче сложи край на войната. Ето с такива парадокси ни мъчи Господ.

— Лесно ви е да говорите, нали не бяхте там.

— Знам какво ти струва, Ангъс. Наскоро собственоръчно заклах невинен човек в името на общото благо. Вярно е, не спя добре нощем. Съмнението, срамът, вината са част от цената, която трябва да платим, ако наистина искаме да направим добро, а не да се къпем в безопасната приятна топлина на самодоволството си.

— Господ не съществува, а аз не съм президент.

— Така е. — Макбет отхлупи кутията за обувки. — Но понеже в тази сграда аз съм и двете, ти давам възможност да се реваншираш за грешката, допусната във Файф.

Ангъс надникна в кутията. И ужасен отскочи назад.

— Вземи го и през нощта го изгори в пещите на „Естекс“.

Ангъс преглътна, блед като смъртник.

— Т-т-това е бебето от клуба…

— Бойците на предна линия като мен и теб си дават сметка, че войната взема и невинни жертви, но онези у дома, за които всъщност воюваме, не знаят за тях. Затова е нужно да скрием тези жертви от тях — иначе може да истерясат. Нали няма да истерясваш, Ангъс?

— Аз….

— Чуй ме. Поверявайки ти тази задача, ти гласувам доверие. Можеш да я изпълниш, а можеш и да използваш бебето, за да наклепаш братята ти от Спецотряда. И въпреки риска аз ти я поверявам. Защото искам да разбера мога ли да разчитам на теб.

Ангъс поклати глава и изхлипа.

— Правите ме съучастник, за да изпитате лоялността ми?

Макбет поклати глава.

— Ти вече си съучастник. Искам просто да знам дали си достатъчно силен да поемеш и понесеш вината, без мирните граждани да узнаят каква цена плащаме, за да ги защитаваме. Едва тогава ще разбера дали си истински мъж, Ангъс.

— Като ви слушам, все едно ние сме жертвите, а не това дете. Не мога! По-добре ме застреляйте.

Макбет го погледна. Не изпитваше гняв. Вероятно защото харесваше Ангъс. Или защото знаеше, че Ангъс е безопасна игла. Но най-вече защото му съчувстваше. Макбет захлупи кутията с капака и стана.

— Почакайте. К-как ще ме накажете?

— О, ти сам ще се накажеш. Прочети девиза на знамето ни. Когато нощем се будиш, потен от кошмари, няма да чуваш писъците на детето, а думите „преданост и братство; калени в огън, сплотени до последна капка кръв“.

Взе кутията и излезе.

Макбет влезе в апартамента. До полунощ оставаше повече от час.

Лейди стоеше до прозореца, обърната с гръб. Самотна лоена свещ осветяваше стаята. Лейди беше по нощница. Макбет постави кутията за обувки върху тоалетката пред огледалото, отиде до Лейди и я целуна по тила.

— Токът спря — каза той. — Джак ще провери таблото с бушоните. Само някой от гостите да не вземе да се възползва от тъмнината и да офейка с банката.[9]

— Токът спря в половината град — отбеляза тя и облегна глава на рамото му. — Оттук видях как гасне. Какво има в тази кутия?

— Какво се държи обикновено в кутия за обувки?

— Тогава защо я носиш, все едно е бомба?

В същия момент голяма светкавица проряза небето подобно на бяла светеща вена. За миг градът блесна пред очите им. После пак потъна в мрак. Изтрещя гръмотевица.

— Не е ли красиво? — попита Макбет.

— Откъде да знам? Не ми казваш какво има в кутията.

— Говорех за града. Ще бъде още по-красив, след като Дъф остане в историята.

— Но начело все още ще е кмет, който го загрозява. Няма ли да ми кажеш какво има в кутията? — Гласът й току преспиваше, сякаш току-що бе станала от сън.

— Нещо, което трябва да бъде изгорено. Ще помоля Джак утре да го занесе в пещите на „Естекс“.

— И аз искам да ме изгорят, любов моя.

Макбет се вцепени. Какви ги говореше Лейди? Пак ли ходеше насън? Но нали сомнамбулите уж не можели да водят разговор?

— Значи още не сте намерили Дъф? — попита тя.

— Още не, но търсят под дърво и камък.

— Горкичкият. Изгуби децата си и остана сам-самичък на света.

— Някой му помага. Иначе досега щяхме да го пипнем. Ленокс нещо ме съмнява.

— Защото робува на Хеката и на неговата дрога ли?

— Защото има слаб характер. Може да се е поддал на конспиративни влияния, както стана с Банко. Не е изключено да укрива някъде Дъф. Трябва да го арестувам. От Ситон знам, че по времето на Кенет пускали ток по слабините на арестантите, ако откажат да говорят. После — пак, защото не можели да им затворят устата.

— Не.

— Не?

— Не. Арестуването на човек от ръководните ти кадри ще навреди на имиджа ти. Ти вече разобличи две гнили ябълки — Дъф и Малком. Появи ли се трета, ще заприлича на чистка. А чистките пораждат въпроси не само относно гнилите ябълки, а и относно лидера. Нали не искаме да даваме на Туртел повод да преосмисли назначението ти. Колкото до електрическия ток, в твоята част от града той още не е пуснат.

— Какво да правя тогава?

— Събуди техника да отстрани повредата.

— Днес си много заядлива, любов моя. Точно тази вечер, когато би трябвало да ми угаждаш и да ме величаеш като герой.

— А ти мен — като героиня, Макбет. Търсихте ли у Кейтнес?

— У Кейтнес ли? Откъде-накъде?

— Спомняш ли си онази вечер, когато празнувахме твоя успех на товарното пристанище? Дъф каза, че щял да пренощува у свой братовчед.

— Да.

— Ти не се ли учуди откъде момче, отраснало в сиропиталище, ще има братовчед в града?

— Не е задължително роднините на сираче да се ангажират с… — Макбет смръщи чело. — Да не твърдиш, че Дъф и Кейтнес…

— Скъпи Макбет, герою мой, ти си и си оставаш наивник, неспособен да забележи как се гледат двама тайно влюбени.

Макбет премига в мрака. После обгърна гърдите й с ръка, затвори очи и я притегли към себе си. Какво би правил без нея?

— Само когато двамата стоим пред огледалото — прошепна й той. — Благодаря, любов моя. Върви да си лягаш, а аз ще наредя на Ленокс незабавно да потеглят към Кейтнес.

— Върна се.

— Кое?

— Токът. Виж. Градът ни пак свети.

Макбет отвори очи и видя озареното й лице. После плъзна поглед надолу по телата им, оцветени в червено от неоновата фирма на „Бакарди“ върху отсрещната сграда.

— Ленокс? — Зъбите на Кейтнес тракаха от студ. Тя стоеше със скръстени ръце на входната врата на мансардата си. — Инспектор Ситон?

— Комисар Ситон — поправи я мършавият мъж, избута я и влезе.

— Какво става тук?

— Съжалявам, Кейтнес, но имаме заповед. Дъф тук ли е?

— Дъф? Какво, за бога, ще прави Дъф при мен?

— Какво ли те питаме — промърмори Ситон и даде знак на четиримата въоръжени с автомати да проверят четирите стаи. — Ако е тук, значи го криеш. Много добре знаеш, че е обявен за издирване.

— Търсете където пожелаете — сви рамене тя.

— Трогнати сме от позволението — заяде се Ситон и я огледа вулгарно.

Прииска й се да си беше сложила нещо върху тънката нощница. Той се усмихна. Кейтнес потръпна. Устата му се превърна в черта с повдигнати краища под леко полегатите очи. Приличаше на змия.

— Опитваш се да ни забавиш, нали? — попита той.

— Да ви забавя? — повтори тя с надежда той да не долови страха в гласа й.

— Сър? — обади се един от бойците. — Има врата към покрива.

— Сериозно? — беззвучно произнесе Ситон, без да сваля поглед от Кейтнес. — Интересно. Значи, докато сме се качвали по стълбите, си пуснала котката да избяга на покрива, така ли?

— Нищо подобно.

— Ти, разбира се, си наясно, че опитът да заблудиш полицията, като укриваш издирвано лице, е утежняващо вината обстоятелство, нали?

— Не ви заблуждавам, инспектор Ситон.

— Коми… — Той млъкна и си върна усмивката. — Обаче си имаш работа със Спецотряда, госпожице Кейтнес, а ние не сме вчерашни и преди да щурмуваме някоя сграда, винаги разглеждаме чертежите. — Вдигна уоки-токито към устата си: — Алфа до Чарли. Дъф да се вижда около вратата пред аварийната стълба? Край.

Краткото бучене, когато той натисна копчето за разговор, отнесе мислите й към морски вълни, разбиващи се в далечен, далечен бряг.

— Засега не, Алфа — отговориха му. — Тук имаме възможност да извършим мирен арест. Затова, моля, потвърдете дали наистина обектът трябва да бъде застрелян още при появата му. Край.

Кейтнес видя как погледът на Ситон се изпълни с ожесточение. Гласът му доби острота:

— Дъф е крайно опасен и е убил достатъчно полицаи. Заповедта идва пряко от директора и следва да се изпълнява безпрекословно.

— Слушам. Край и приключвам.

Четиримата мъже се върнаха в дневната.

— Няма го, шефе.

— Нищо ли не открихте?

Единият протегна тенисракета и бижута:

— Намерих ги на пода до вратата в спалнята.

Ситон взе ракетата и се надвеси над дланта на колегата си да огледа обиците и колието. На Кейтнес й се стори, че ги подуши. После се обърна към нея, докато цинично опипваше дръжката на ракетата.

— Голяма ракета за малка ръка като твоята, госпожице Кейтнес. Да не би да имаш навика да си хвърляш накитите по пода?

Кейтнес изправи гръб. Пое си дъх.

— Това е широко разпространен порочен навик, инспекторе: да хвърляш бисери на свинете. С времето обаче човек си взема поука. Ако сте приключили с търсенето и котката по аварийната стълба е ликвидирана, искам да си лягам. Лека нощ, господа.

Забеляза как очите на Ситон почерняха. Той зина, но замълча. Ленокс сложи ръка на рамото й.

— Прощавай за безпокойството, Кейтнес. Но като наш колега положително разбираш, че по този случай не можем да оставим необърнат камък.

Ленокс и бойците тръгнаха към вратата, ала Ситон остана.

— Макар че мръсотиите, които намираме отдолу, невинаги ни харесват. Значи той така и не ти купи годежен пръстен, а?

— Какво всъщност искаш, Ситон?

Той се усмихна с противната си усмивка.

— Какво иска човек в повечето случаи?

Обърна се и излезе.

Тя затвори вратата след тях и се облегна на нея. Къде беше Дъф? И какво всъщност му желаеше тя? Ада, в който му се падаше да се пържи, или спасението, което не заслужаваше?

Ленокс се взираше през дъждовната вода, стичаща се по предното стъкло. Заради пречупването лъчът червена размита светлина от светофара изглеждаше зигзагообразен. Копнееше тези часове, това дежурство, тази нощ най-после да свърши. Господи, как копнееше да седне в дневната, да си налее едно уиски и да си бие дозата адска смес. Не беше зависим. В никакъв случай. Не и силно зависим. Употребяваше, но не злоупотребяваше. Той държеше контрола, не дрогата. Числеше се към малцината, способни да се друсат и въпреки това да се справят и с трудна професия, и със задълженията на бащи и съпрузи. Да, дрогата всъщност му помагаше да живее нормално. Не беше сигурен дали без нея би могъл да функционира. Да балансира, непрекъснато да внимава да не изпусне някоя неподходяща реплика, да не стъпи накриво; да прави компромиси, да преглъща гадости с усмивка, да кротува, да се ослушва накъде ще задуха вятърът и да се накланя според посоката му. Ала един ден щеше да дойде неговият ред да управлява и да решава. Ако пък не дойде, има и по-важни неща. Например семейството. Все пак прави всичко именно заради тях. За да могат двамата с Шийла да живеят в просторна къща в спокоен западен квартал, да пращат трите си деца в престижно училище със здрави ценности, да ходят на заслужена почивка по Средиземноморието веднъж годишно, да плащат здравни застраховки, посещения при зъболекаря и какво ли още не. Господи, колко обича семейството си. Понякога оставяше вестника само за да ги погледа, докато заедно седят в дневната, всеки зает с нещо свое. В такива моменти си мислеше, че е благословен с подарък, какъвто не бе очаквал съдбата да му отреди. С любов. Той, по прякор Албиноса, когото всяко междучасие спукваха от бой и накрая стигна дотам да вземе бележка от лекаря, че дневната светлина не му понася, та да има оправдание през междучасията да си стои в класната стая. Може да беше бял, дребен и слаб, ала имаше голяма уста. Така спечели Шийла. Говореше високо и колкото и за двамата. А след дебюта с кокаина стана още по-приказлив. Дрогата извади по-добра негова версия: по-енергична, по-дейна, по-безстрашна. Поне за известно време. После се наложи да взема кокаин, за да не се върне към старата, лошата версия. Отскоро мина на адска смес с надежда да намери изход от еднопосочната улица, където кокаинът го бе вкарал. Вземаше максимум една доза на ден. Не повече. Някои имат нужда от пет. Неспособните да се справят с живота. Ленокс нямаше нищо общо с тях. Баща му грешеше. Ленокс притежаваше характер. И умееше да контролира ситуацията.

— Контролираш ли ситуацията?

Ленокс се сепна.

— Моля?

— Следиш ли какво остава да проверим от списъка? — обади се от задната седалка Ситон.

— Главното управление. — Ленокс се прозина. — То е последната ни спирка.

— И то каква!

— Голямо е, но според портиера Дъф има само три ключа: за „Наркотици“, за „Убийства“…

— И третия?

— За гаража на криминалистиката. Не ми се вярва да предпочете да си навлече пневмония, ако може да се скрие под бюро в сух и топъл кабинет.

Полицейското радио изпука и носов глас съобщи, че всички хотелски стаи в „Обелиска“ са претърсени, включително специалното помещение на последния етаж. От Дъф нямало и следа.

Пред служебния вход на Главното управление портиерът ги чакаше с голяма връзка ключове. Ленокс, Ситон и осмина полицаи претърсиха помещенията на „Наркотици“ за по-малко от двайсет минути. Отдел „Убийства“ им отне още по-кратко време. Провериха дори под плочите на таваните и в тръбите на вентилационната инсталация.

— Е, готово — прозина се Ленокс. — Край на работния ден, момчета. Вървете да поспите, утре продължаваме.

— Остана гаражът — напомни Ситон.

— И утре е…

— Гаражът.

Ленокс сви рамене.

— Прав си. Ще го претърсим за нула време. Момчета, прибирайте се. Ситон, Улафсон и аз ще се оправим.

Тримата слязоха с асансьора до подземния етаж заедно с портиера. Той им отключи и запали лампите. Докато токът работеше усилено, за да започнат фосфатите в луминесцентните лампи да флуоресцират, Ленокс долови звук.

— Чухте ли? — прошепна той.

— Не, но ако има нещо, ще са плъхове.

Ленокс се усъмни. Не беше шумолене, а скърцане. Като от обувки.

— Голяма напаст са — въздъхна портиерът. — Тук, в мазето, няма отърване от тях.

Светлина окъпа голямото помещение. Беше празно, ако не се брояха помощна масичка на колелца с подредени върху нея различни инструменти и волвото на Банко, закърпено с брезент, пред гаражната врата. По протежение на стената имаше пет затворени врати.

— Ако искаш да се отървеш от плъхове — поде Ситон и освободи предпазителя на автомата си, — се обаждаш на мен и ти решавам проблема. Улафсон, почваме отляво.

С изненадващо грациозни и пъргави движения плешивият мъж се придвижваше в помещението, следван плътно от Улафсон. Проверяваха вратите една по една подобно на танцова двойка със старателно измислена и отрепетирана хореография. Ситон отваряше, Улафсон влизаше с автомат, опрян на рамото, и падаше на колене, а Ситон го подминаваше. Ленокс броеше оставащите врати. Вече губеше търпение. Усещаше, че има нужда да си вземе дозата. Слава богу, последната врата. Ситон разтърси дръжката.

— Заключена е! — извика той.

— А, да. Тъмната стаичка винаги се заключва — поясни портиерът. — Снимките се смятат за доказателствен материал. Дъф няма ключ за тази стая. Поне аз не съм му давал.

— Да си вървим — подкани ги Ленокс.

Ситон и Улафсон се приближиха с наведени къси цеви на автоматите. Портиерът им отвори вратата към коридора.

Най-сетне.

Ситон протегна ръка:

— Ключа.

— Моля?

— Ключа за тъмната стаичка.

Портиерът се поколеба, хвърли поглед към Ленокс, той въздъхна и кимна. Портиерът откачи ключ от връзката и го подаде на Ситон.

— Какво прави? — попита той, след като Ситон и Улафсон подминаха волвото и се насочиха към тъмната стаичка.

— Просто си върши работата — изръмжа Ленокс.

— Не, говоря за носа му. Все едно души. Като животно.

Ленокс кимна. Явно не само на него му се струваше, че понякога Ситон се преобразява в… затрудняваше се да определи в какво. При всички случаи в нещо нечовешко.

Ситон я усещаше. Миризмата. Същата миризма долови и в къщата във Файф и в мансардата на Кейтнес. Или беше тук и в момента, или се бе измъкнал преди минути. Ситон отключи и отвори вратата. Улафсон влезе и коленичи. Когато портиерът преди малко натисна ключа за осветлението до входната врата, лампите в гаража и всички странични помещения светнаха, но тази стаичка още тънеше в мрак. И какво по-естествено. Нали беше тъмна стаичка.

Ситон влезе. Смрад на химикали замаскираше миризмата на плячката, на Дъф. Ситон напипа ключа от вътрешната страна, завъртя го, но лампа не светна. Допускаше по време на токовия удар да е изгорял бушон. Или някой да е отвъртял крушката. Ситон включи джобния си фенер. Снимки, закачени да съхнат на опънато въже, закриваха цялата стена над масата. Лъчът на фенера зашари по фотографиите. Кинжал с окървавено острие и окървавена дръжка. Дъф е бил тук — Ситон изобщо не се съмняваше.

— Ей, какво става? — извика отвън Ленокс.

Дребният страхлив албинос искаше да си иде вкъщи.

Потеше се и се прозяваше, смотаният му женчо.

— Секунда! — отвърна Ситон и изгаси фенера. — Улафсон, ела!

Отвори, пусна Улафсон и затръшна вратата зад него. Ситон се ослуша напрегнато в тъмнината. Нека Дъф се успокои, че опасността е преминала. Ситон вдигна автомата към снимките и натисна спусъка. Оръжието се разтресе в ръцете му, тракането оказа силен натиск върху тъпанчетата му. Откосът от дулото на автомата описа кръст. Ситон включи фенера, приближи се до пробитите снимки и ги отстрани.

Прикова поглед в дупките от куршуми в стената.

От Дъф нямаше и следа. Изстрелите още пищяха в ушите му. Направи му впечатление, че една от дупките е по-дълбока от останалите. По случайност два куршума бяха улучили едно и също място.

Ама разбира се.

Ситон излезе навън и се отправи към Ленокс и портиера с решителна крачка.

— Какво стана? — попита пак шефът на звено „Антикорупция“.

— Снимките нещо ме усъмниха — обясни стрелбата Ситон. — Впрочем, забравихме да проверим едно място.

— Собственото му легло? — простена Ленокс.

— Дъф разсъждава подобно на хората, попаднали под въздушна атака по време на войната. Скрил се е в кратер, издълбан от паднала бомба, вярвайки, че втора няма да улучи същото място.

— Какво по…

— Върнал се е в дома си във Файф. Да вървим!

Светлината в гаража угасна. Плъхът изпълзя пъргаво от скривалището си. Чу как вратата се затръшна и човешките стъпки се отдалечиха. Гризачът изприпка по влажния под до паркираната кола. Привличаше го кръвта на шофьорската седалка. Сладка, питателна, престояла няколко дни. Трябваше само да се провре през хвърленото отгоре брезентово покривало. Преди минути плъхът се намираше на крачка от успеха, но неканени гости му попречиха да довърши започнатото. Сега поднови работата си. Прегриза изтънелия от зъбите му брезент и се шмугна под него. Припна по пода от страната на предната пасажерска седалка, заобиколи скоростния лост и се спусна към гумената постелка пред волана. Пропълзя върху чифт големи кожени обувки. Подскочи, стреснат от проскърцването на едната. Тя се повдигна. Плъхът се изправи на задните си крачета и изсъска. Апетитната окървавена шофьорска седалка се оказа заета.

Дъф чу стъпките на бягащия плъх. Свали ръцете си, допреди малко стискали здраво волана, и усети как сърцето му вече не тупа лудешки, а бие нормално. При влизането на Ситон и хората му в гаража то се разблъска бясно и Дъф беше сигурен, че те ще чуят ударите му. Погледна си часовника. До разсъмване оставаха още пет часа. Опита се да се помести, но панталоните му бяха залепнали за зацапаната седалка. Попила кръвта на Банко, сега тя приковаваше Дъф. Ала той трябваше да се махне оттук. Час по-скоро.

Но къде да отиде? И как?

Докато бягаше, му се стори по-лесно да подкара към центъра и там да се покрие в гъмжилото, вместо да прави опити да се измъкне по междуселищния, регионалния или главния път. Остави колата на улица недалече от „Обелиска“ и влезе в казиното — освен „Инвернес“ единственото заведение в града, което работеше денонощно. Нямаше как, естествено, да наеме стая, защото Макбет първо щеше да провери всички места за пренощуване. Но можеше преспокойно да си седи пред някоя ротативка, самотен и необезпокояван също като човека пред съседния игрален автомат; да пъха монети в устата на своя „еднорък бандит“ и да се оставя бавно да го ограби. Междувременно Дъф разсъждаваше или поне се опитваше да измисли как да се измъкне. Взираше се в изображенията, менящи се в трите прозорчета пред очите му. Сърце. Кинжал. Кралска корона. Няколко часа по-късно отиде до бара и си купи бира с надежда тя да стимулира мозъчната му дейност. Над бармана висеше телевизор с намален докрай звук. Излъчваха пряко пресконференция от Главното управление. Изведнъж познато лице с бял белег, разсичащ лицето по диагонал подобно на знак за забрана, изпълни екрана. Негов портрет в близък план с надпис „ИЗДИРВА СЕ“. Дъф веднага се изниза от казиното с вдигната яка и наведена глава. Студеният нощен въздух прочисти главата му и той се сети, че гаражът на криминалистиката, някогашното му любовно гнездо с Кейтнес, е най-безопасното място за пренощуване.

Съвсем скоро обаче щеше да се развидели, а днес беше петък, делничен ден, и Дъф трябваше да се измъкне оттам, преди хората да са дошли на работа. А навън физиономията му щеше да краси всички вестникарски щандове.

Дъф бръкна в джоба на якето си. Пръстите му се плъзнаха по гланцираната хартия. Извади пакета. Колкото и да се съпротивляваше, пред очите му изникна щастливото лице на Юън при вида на подаръка мечта. От гърлото му се изтръгна неволно ридание. Спри! Не бива! Нали си обеща сега да не мислиш за тях! Можеш да си позволиш лукса да скърбиш единствено ако оцелееш.

Включи осветлението в купето, смъкна опаковъчната хартия, извади изкуствената брада, разви капачето на тубичката с лепило, изстиска малко прозрачна лепкава паста и я размаза върху брадичката и около устните си. Нанесе лепило и по вътрешната страна на изкуствената брада. Залепи си я, гледайки се в огледалото за обратно виждане. Смъкна ниско над челото си тясната вълнена шапка така, че да скрие горната част на белега. Сложи си очилата. Смехотворно широките рамки закриваха белега върху бузата и носа. В огледалото забеляза, че е мацнал лепило върху бузата си над брадата. Претършува джобовете си за салфетка, за да го избърше. Отвори жабката. Вътре имаше бележник. Извади го и понечи да откъсне най-горния лист. Разколеба се. Под лампичката в купето забеляза бразди по хартията. Някой съвсем наскоро бе написал нещо върху горния лист и го бе откъснал. Е, и какво от това? Дъф скъса листа и избърса лепилото по бузата си. Смачка листа на топка и я мушна в джоба на якето си. Върна бележника обратно в жабката.

Дотук добре.

Облегна се на седалката. Затвори очи.

Пет часа. Защо избърза да си залепи брадата? Кожата отдолу вече го дразнеше и сърбеше.

Пак започна да разсъждава усилено. Бореше се с всички сили да държи мислите си далече от Файф. Трябваше да си намери скривалище в града, защото полицаите щяха да завардят всички пътища. Всъщност Дъф не се и сещаше за потенциални убежища извън града и извън Файф. Всички хотели щяха да бъдат предупредени да внимават за човек с неговата външност. Нямаше познати извън града, склонни да предложат подслон на издирван убиец на полицай. И изведнъж си даде сметка, че всъщност изобщо няма приятели, на които да разчита да му подадат ръка. Нито тук, нито където и да било. Да, хората общуваха с него. Не демонстрираха неприязън. Просто не го харесваха. И какво да му харесват? Да не би някога да беше направил нещо в услуга на друг, нещо, което да е извън неговия интерес? Дъф имаше партньори, но нямаше приятели. И сега, когато спешно се нуждаеше от помощ и му трябваше човек, който да вложи средства в неговото спасяване, Дъф се оказваше неизгодна инвестиция; проект, обричащ на загуба всеки евентуален спонсор. Погледна жалкото си брадато отражение. Чувстваше се като преследван дивеч. Ловната дружинка го беше обкръжила и затягаше обръча. Новият копой на Макбет, Ситон, вече се зъбеше, готов да заръфа краката му. Трябваше да се махне. Но къде, къде да се шмугне подгоненото животно?

До утрото оставаха пет часа. До петък, рождения ден на…

Не! Никакво циврене! Мисли, за да оцелееш! Мъртвец няма как да отмъсти.

Трябваше да бодърства до разсъмване, а после да се скрие другаде. Например, в някоя от затворените фабрики. Не, вече обмисли тази възможност и я отхвърли. Макбет знаеше отлично къде би потърсил убежище Дъф. По дяволите, Дъф започваше да се върти в омагьосан кръг. Връщаше се там, откъдето вече бе минал, подобно на залутал се в непознат район.

Чувстваше се капнал, ала се налагаше да стои буден, докато съмне. Юън така и не навърши десет години. Мамка му! За да се разсее, разгледа приборите на таблото. Извади смачкания лист от джоба си, разгъна го и го разглади. Опита се да прочете какво е писал човекът върху горния лист. Бръкна в жабката и ровичка, докато напипа молив. Постави го легнал върху листа и започна да търка с него върху вдлъбнатините така, че графитът да оцвети в сиво листа, а те да останат бели. Написаното върху вече откъснатия лист се появи пред него: бяло на черно.

„Делфин“. „Кожарска“ 66. Район 6. Алфи. Сигурен пристан.

Адрес. В града имаше улица „Кожарска“, но не и Шести район. А само още един град в страната се поделяше на административни райони: Капитол. Кога ли е била написана въпросната бележка? Дъф нямаше представа колко време се задържат браздите, издълбани от върха на молив. И какво ще рече „сигурен пристан“?

Изгаси лампата в колата и затвори очи. Дали да не подремне малко?

Капитол. Петък. Съвсем наскоро тази комбинация му попадна някъде…

Унасяше се в сън, във видения, свързани с тези две думи, но изведнъж се сепна на седалката.

Пак светна.

Двайсет и трета глава

— С Мередит ще се женим — съобщи Дъф. Очите му грееха, все едно озарени от слънце вътре в него.

— Сериозно? Много… бързо.

— Така е! Ще ми станеш ли кум, Макбет?

— Аз ли?

— Ти, разбира се! Кой друг?

— Ами… Кога…

— На седми юли. В лятната вила на родителите й. Всичко е организирано и готово. Днес разпратихме поканите.

— Много мило да ме поканиш за кум, Дъф. Ще си помисля.

— Ще си помислиш?

— През юли… съм планирал дълго пътуване. Тогава сезонът е натоварен.

— Какво пътуване? Нищо не си ми споменавал.

— Не съм.

— Отдавна не сме се чували. Къде се изгуби напоследък? И Мередит ме пита какво става с теб.

— Така ли? Ами насам-натам. Бях малко зает.

— За къде заминаваш?

— За Капитол.

— За Капитол?

— Никога не съм ходил там. Крайно време е да разгледам столицата, нали? Казват, че била много по-хубава.

— Чуй ме, скъпи мой Макбет, ще ти скъсам самолетния билет. Недопустимо е най-добрият ми приятел да пропусне сватбата ми. Ще падне як купон! Само си помисли за всички необвързани приятелки на Мередит…

— От Капитол заминавам за чужбина. Най-вероятно ще отсъствам през целия юли.

— Ама… Да не си сърдит заради онзи кратък флирт между теб и Мередит?

— Ако не се видим известно време, ти желая хубава сватба и… на добър час.

— Макбет!

— Трябва да вървя.

— Макбет!

— Дъф, няма да забравя, че съм ти задължен за пролятата драконова кръв. Поздрави Мередит и й благодари от мое име за краткия ни флирт.

— Макбет, сър!

Макбет отвори очи. Лежеше в леглото си. Беше сънувал. И въпреки това… не бе ли произнесъл точно тези думи онзи път? Драконова кръв. Лориъл. Настина ли се бе изразил по този начин?

— Макбет!

Гласът идваше зад вратата на спалнята, съпроводен от трескаво думкане. Макбет погледна часовника върху нощното шкафче. Три през нощта.

— Сър, Джак съм!

Макбет се обърна към другата половина на леглото. Беше сам. Лейди я нямаше.

— Сър, спешно е!

Макбет отвори вратата със замах.

— Какво има, Джак?

— Тя ходи насън.

— Е, и? Нали я държиш под око?

— Този път е различно, сър. Трябва да дойдете.

Макбет се прозина, включи осветлението, наметна си халат и точно преди да излезе от стаята, погледът му падна върху тоалетката. Кутията я нямаше.

— Бързо, води ме, Джак!

Намериха я на покрива. Джак спря Макбет на прага на отворената метална врата. Дъждът беше спрял. Чуваше се само вятърът и равномерното бумтене на уличното движение, което никога не спеше. Беше застанала на самия ръб с гръб към тях. Фирмата на „Бакарди“ я осветяваше. Внезапен порив на вятъра развя тънката й нощница.

— Лейди! — извика Макбет. Понечи да се спусне към нея, но Джак го възпря:

— Психиатърът предупреди да не я будим, докато е в такова състояние, сър.

— Ами ако падне от покрива!

— Често се качва тук и застава точно така — обясни Джак. — Въпреки че е заспала, е с отворени очи и вижда. Според психиатъра сомнамбулите много рядко се нараняват. Онова, което може да им навреди, е някой да ги събуди.

— Защо никой не ми е казал, че тя се качва тук? Мислех, че се разхожда само по коридора.

— Тя най-строго ми забрани да ви обяснявам какво прави насън, сър.

— А какво прави?

— Понякога само се разхожда малко и си ляга. Друг път влиза в банята, взема най-силния препарат и започва да си търка ръцете, докато кожата се зачерви от протриване. После се качва на покрива.

Макбет гледаше любимата си. Толкова гола и уязвима в нощния мрак, брулена от бурния вятър. Толкова самотна в тъмнината на душата си, тъмнина, за която му бе разказвала, ала където не можеше да го заведе. Макбет беше безсилен да й помогне. Оставаше му да чака и да се надява тя да избере да се завърне от мрака. Лейди беше едновременно толкова близо и така недостижима.

— Кое те навежда на мисълта, че точно тази нощ ще се хвърли от покрива?

— Не съм си и помислял такова нещо, сър — изгледа го изумен Джак.

— Тогава защо ме събуди? Какво те разтревожи толкова?

В същия миг лунната светлина проби процеп в облачната покривка. Като по зададен сигнал Лейди се обърна и тръгна към тях.

— Това, сър.

— Милостиви боже! — прошепна Макбет и отстъпи крачка назад.

Тя носеше вързоп. Беше смъкнала нощницата под едната си гърда и притискаше към нея разтворения край на вързопа. Макбет различи главата на бебе. Преброи четири черни дупки в нея.

— Спи ли? — попита Макбет.

— Мисля, че да — прошепна Джак.

Вървяха по петите й, докато тя слизаше от покрива по стълбите. Сама пое обратно към апартамента. Сега стояха до леглото, където тя лежеше завита с детето.

— Да го издърпам ли?

— Остави й го — махна Макбет. — С какво ще й навреди? Но искам тази нощ да бдиш до нея. Утре рано ме чака важно интервю по радиото и трябва да поспя. Само ми дай ключ за друга стая.

— Разбира се, сър. Сега ще позвъня някой колега да поеме рецепцията.

Джак излезе. Макбет погали бузата на бебето. Студена, безжизнена, буза на мъртво дете. Някога и той, и Лейди бяха кажи-речи мъртви. Но съумяха да се върнат към живота. Лейди преодоля трудностите сама, докато Макбет получи помощ от Банко, а преди това, в сиропиталището и от Дъф. Ако Дъф не беше убил Лориъл, Макбет рано или късно щеше да сложи край на живота си. Дори след като се измъкна от сиропиталището, в сърцето си още носеше четири черни дупки. Четири дупки, които трябваше да бъдат запълнени с нещо. Адската смес се оказа най-бързият и леснодостъпен материал за уплътнение. Поне не умря. Благодарение на Дъф, проклет да е.

Лейди също му вдъхна живот, разбира се. Показа му, че човешкото сърце може да бъде запълнено с любов, а болката — да се облекчи с плътски ласки. Погали бузата й. Топла. Нежна.

Имаше ли изход, или бяха забравили да помислят за евентуално отстъпление? Само победата ли бяха планирали? Спечелиха я. Но какво, ако вкусът й е горчив, ако излиза твърде скъпо и предпочиташ да я замениш за загуба? Как се постъпва в такъв случай? Абдикираш, отказваш се от кралската корона и от престола, покорно молиш за прошка и се връщаш към предишния си делник, или?

Ако кракът ти увисне от ръба на покрива и полетиш надолу, а павираната улица на проститутките главоломно приближава към теб, ще помолиш ли гравитацията да ти опрости погрешната стъпка? Няма. Ще приемеш жребия си. И ще се постараеш да извлечеш най-доброто от него. Ще се погрижиш да се приземиш на крака. Е, ще си счупиш единия пищял или дори и двата. Но ще оцелееш. И ще си вземеш поука. Следващия път ще стъпваш по-внимателно.

Джак се върна.

— Уредих си заместник — и подаде ключ на Макбет.

— От стаята на Дънкан?

Сконфузен, Джак запуши устата си с длан.

— Това е най-хубавата ни стая, та затова, сър… Ако предпочитате друга, ще…

— Няма проблем, Джак. Тъкмо ще съм съвсем наблизо, ако ти дотрябвам. Пък и не вярвам в призраци. А и както е всеизвестно, нямам основания да се боя от призрака на Дънкан.

— Абсолютно никакви, сър.

— Без съмнение. Е, лека нощ.

Появиха се още щом затвори очи.

Дънкан и Малком. Лежаха от двете му страни, под завивката.

— Тук няма място и за трима ни! — кресна Макбет и ги изрита на пода.

Те изсъскаха. После се чу шумолеше на опашки покрай стената и плъховете изчезнаха.

Вратата обаче се отвори и вътре се промъкнаха Банко, Флинс и Дъф. Всеки държеше кинжал, вдигнат за посичащ удар.

— Какво искате?

— Да отмъстим за несправедливостта, да възстановим съня.

— Ха-ха-ха! — разсмя се Макбет и започна да се превива в леглото. — Не се е родил онзи, който ще ме нарани! Единствена Бърта може да ме изгони от директорския кабинет! Аз съм вечен! Макбет е вечен! Марш оттук, мъртви простосмъртни!

Двайсет и четвърта глава

Фред Циглер се прозина.

— Пийни едно кафе — засмя се капитанът на М/К „Гламис“. — В това време не ни трябва заспал лоцман. Я ми кажи, ти винаги ли си изморен?

— Натоварен график и недоспиване — отвърна Фред.

Нямаше как да каже на капитана, че всъщност се прозява непрекъснато не от умора, а от страх. Фред беше забелязвал същия симптом на нервност и у кучето си, но за щастие прозяването обикновено се възприема като знак за точно обратното: прозяващият се е отпуснал напълно, скучае или не се е наспал.

Капитанът хвана микрофона на интеркома и поръчката му за кафе тръгна по кабела надолу към камбуза, палуба след палуба. Защото М/К „Гламис“ беше голям кораб. Висок кораб. Ето тук се коренеше проблемът.

Фред Циглер сподави поредната прозявка и плъзна поглед над фиорда. Познаваше всеки риф, всяка плитчина, всяка измерена дълбочина, всички точки от правилника за въвеждане и извеждане на плавателни съдове от пристанището; знаеше къде течението е най-силно, къде се разбиват вълните, къде има завет, къде са разположени швартовите „пушки“ по кейовете. Навигационните особености ни най-малко не го притесняваха, фиордът не му създаваше проблеми. Можеше да проведе кораб и със затворени очи и при нужда го беше правил. И времето не го безпокоеше. Духаше доста силен вятър и стъклото пред него вече беше побеляло от хвърчащата пяна и от солта в пръските. Ала Фред беше пилотирал и по-големи, и по-малки кораби по време на ураган, и то — забележете — без да вижда никакви навигационни знаци, били те бакани, вехи или буйове. Не го безпокоеше дори малкият катер, който щеше да го отведе до сушата, макар мореходните му качества да бяха сравними с тези на крава. Дори при умерен вятър вътре нахлуваше вода, а при по-бурен катерът започваше да се върти, ако кормчията не го насочваше правилно по вълните.

Фред Циглер се прозяваше, защото изтръпваше при мисълта, че ей сега ще вдигнат червено-белия флаг — сигнал за портовите власти, че на борда има лоцман. По-точно, че предстои този лоцман да напусне кораба. Слизайки по пилотския трап.

Фред беше натрупал дванайсетгодишен стаж като лоцман, но още не беше свикнал с изкачването и слизането по страничния корпус на кораба. Не го безпокоеше евентуално падане във водата, макар да би следвало да се страхува точно от подобен сценарий, защото не можеше да плува.

Боеше се от височината.

Всеки път, когато проведен от него кораб се отдалечеше на предвиденото разстояние, Фред изпадаше в тих ужас от предстоящото спускане по корпуса на кораба. Поради големината на М/К „Гламис“ дори в такова лошо време слизането по трапа откъм подветрената страна чисто технически не представляваше трудност. Но съзнанието, че виси на петнайсет метра над морската бездна, го плашеше безумно. Открай време беше така, така щеше и да си остане. Всеки проклет работен ден изживяваше този малък ад. С тази мисъл се будеше сутрин, с нея си лягаше вечер. Е, и какво толкова? Да не би да беше единствен? Като се огледаше, Фред непрекъснато се натъкваше на хора, цял живот упражнявали неподходяща професия.

— Толкова пъти си излизал от това пристанище, защо не помолиш пристанищните власти да те освободят от задължението да ползваш лоцман? — подхвърли Фред.

— И да се лиша от компанията ти? Как ли пък не! — отвърна капитанът. — Какво има, Фред? Не ме ли харесваш?

„Не харесвам кораба ти — помисли си Циглер. — Аз съм дребен човек и не харесвам високи кораби.“

— Между другото, оттук нататък ще ме виждаш по-рядко — допълни капитанът.

— Как така?

— Няма какво да превозваме. Миналата година „Грейвън“ фалира, а сега затвориха и „Естекс“. В момента сме натоварили на борда последните складови резерви.

По газенето на кораба във водата Фред вече бе установил, че този път е по-лек от обикновено.

— Жалко — отбеляза той.

— Всъщност не е никак жалко — възрази мрачно капитанът. — Когато човек знае, че за отровите, които сме пренасяли толкова години, мнозина са платили с живота си… Вярвай ми, угризения по този повод често са смущавали съня ми. Понякога съм си мислел какво ли е да си капитан на галера с роби-гребци. В такива случаи човек трябва да е много изобретателен, за да си намери добро оправдание за пред самия себе си. Вероятно ние, хората, знаем каква е разликата между правилното и грешното. Благодарение обаче на феноменалните възможности на човешкия мозък си измисляме извинения, които поотделно звучат основателно, а в съвкупност ни осигуряват необходимото алиби, колкото и налудничаво да е то. Не, Фред, няма да моля властите да плавам без лоцман в тези мътни фарватери. В сряда, например, чакахме на рейда, но пристигна заповед лично от ръководителя на пристанището да изпреварим всички останали. Напълно безплатно.

— Сигурно е било приятна изненада?

— Да. Но после се позагледах в превозните документи. Оказа се, че на борда ни са пътували две картечници „Гатлинг“. Нещата започват да заприличват на обстановката по времето на Кенет. Ей, по-полека, бе човек! Опари лоцмана!

Униформеният мъж от камбуза залитна, защото в кораба се блъсна вълна, и разля кафе по черната униформа на лоцмана. Промърмори извинение в брадата си, остави чашите и се изниза бързо-бързо.

— Прощавай, Фред. Дори в този град, където половината население е безработно, трудно ще намериш човек, който да умее да пази равновесие на борда на кораб. Този хубостник цъфна сутринта. Бил работил в камбуз, но си изгубил документите.

Фред сръбна от кафето и се намръщи недоволно.

— Абсурд. Нито е помирисвал кораб, нито е стъпвал в кухня.

— Е, няма що — въздъхна капитанът. — Все някак ще го изтърпим до Капитол. Ето, задминахме Хорнхолмен. Най-лошото мина. Ще повикам пилотския катер. Боцманът ще спусне трапа.

— Мхм — преглътна с мъка Фред. — Най-лошото мина.

Макбет седеше на стол в коридора и вперил поглед във вратата на апартамента, отчаяно кършеше ръце.

— Какво толкова прави този човек вътре?

— Нищо не разбирам от психиатри — призна Джак. — Да ви донеса ли още кафе, сър?

— Не, просто стой при мен. Добър е, казваш?

— Доктор Алсакер минава за светило в града.

— Чудесно. Това е чудесно, Джак. Ужасно, ужасно.

Макбет се наведе напред и зарови лице в шепите си.

До интервюто му по радиото оставаше час. На разсъмване го събудиха писъци от стаята на Лейди. Той влетя вътре като хала и я завари права до леглото. Сочеше мъртвото бебе.

— Погледни! — изкрещя тя. — Виж какво съм направила!

— Не си ти, любов моя — опита се да я прегърне, но тя се отскубна и се строполи на колене, разтърсвана от ридания.

— Не ме наричай така! Аз не заслужавам да бъда обичана. Една детеубийца не бива да бъде обичана!

После се извърна към Макбет и го погледна с потъмнели умопобъркани очи.

— Дори детеубиец не бива да обича детеубиец. Излез!

— Ела да полегнем заедно, скъпа.

— Вън от спалнята ми! И да не си докоснал детето!

— Не ставай глупава. Днес трябва да бъде изгорено.

— Пипнеш ли го с пръст, ще те убия, Макбет, кълна се. — Тя грабна телцето и го залюля приспивно.

Макбет преглътна с мъка. Нуждаеше се от сутрешната доза power.

— Само ще си взема дрехи и те оставям на спокойствие — обеща той и отиде до гардероба. Издърпа чекмеджето. Беше празно.

— Съжалявам, но го изсмърках — призна Лейди. — Иди да купиш още. Ще е нужен и на двама ни.

Макбет излезе, но вместо да отиде да търси наркотик, помоли Джак да повика психиатър.

Макбет пак си погледна часовника. Защо лекарят се бавеше вътре? Нима е нужно толкова дълго време, за да поправи късото съединение, настъпило в мозъка й?

В отговор вратата се отвори. Макбет подскочи върху стола. Излезе дребен мъж с рядка сива брада и клепачи, няколко номера по-големи от нормалните за неговите очи.

— Какво е положението, доктор… ъъъ….

— Алсакер — подсказа Джак.

— Дадох й успокоително — отвърна психиатърът.

— Какво й има?

— Трудно е да се каже.

— Как така трудно? Твърдят, че сте най-добрият.

— Приятно ми е да го чуя, но дори най-добрият психиатър не познава всички потайни лабиринти на човешката психика, господин Макбет.

— Трябва да я излекувате.

— Както вече обясних, предвид оскъдните познания на медицината за човешката психика, молбата ви е доста…

— Не ви моля, докторе. Поставям ви ултиматум.

— Какъв по-точно, господин Макбет?

— Не възстановите ли нормалното й състояние, ще се наложи да ви накажа съгласно закона за лекарите шарлатани.

Алсакер го изгледа изпод увисналите си клепачи.

— Виждам, не сте спали и не сте на себе си, господин директоре. Препоръчвам ви днес да си вземете почивен ден. Колкото до съпругата ви…

— Грешите. — Макбет изтегли кинжала от презраменния си кобур. — А в днешните кризисни времена за неизпълнение на лекарския дълг се предвижда сурово наказание.

— Сър… — обади се Джак.

— Хирургия — продължи Макбет. — Ето това е нужно. Това прави един истински лекар. Изрязва болната тъкан. Абстрахира се от мисълта за болката на пациента, защото тя само би го разколебала. Отстранява решително тумора или гангренясалия крак, за да спаси цялото. Туморът и кракът може сами по себе си да не са лоши, но се налага да бъдат пожертвани. Не е ли така, докторе?

Психиатърът наклони глава.

— Сигурен ли сте, че и вие не се нуждаете от преглед, господин Макбет?

— Поставих ви ултиматум.

— Ще си тръгвам. Щом няма как, прободете ме с кинжала в гърба.

Алсакер му обърна гръб и се отправи към стълбите. Макбет погледна шокиран кинжала в ръката си. Какви, по дяволите, ги вършеше?

— Алсакер! — Макбет хукна след психиатъра, настигна го и падна на колене пред него. — Моля ви, помогнете й! Трябва да й помогнете. Тя ми е всичко. Искам да си я върна. Върнете ми я. Ще платя каквото е нужно.

Алсакер подръпна брадата си с два пръста.

— Адска смес ли е взела? — попита той.

— He, power.

— Какво ли питам.

— Познат ли ви е наркотикът?

— Под различни наименования, но активното вещество е едно и също. Хората си мислят, че е антидепресант, защото първите дози повдигат настроението. После обаче развиват психоза.

— Лейди взема точно това.

— Питах какво вземате вие, Макбет. Откога сте на power?

— Ами…

— Явно отскоро. Първо се развалят зъбите. После рухва психиката. Не е лесно да избягаш от капана на психозата. Знаете ли как наричат зависимите от power? POW[10]. Военнопленник.

— Вижте…

— Оригинално, нали?

— Все още не съм ваш пациент, доктор Алсакер. Заклевам ви да не си тръгвате оттук, преди да сте направили абсолютно всичко по силите си.

— Обещавам след няколко дни пак да посетя съпругата ви, но сега ме чакат други пациенти.

— Джак. — Макбет нито помръдна, нито откъсна поглед от психиатъра.

— Да, сър?

— Покажи му го.

— Ама…

— Обвързан е с лекарска тайна.

Джак разви парцалите от вързопа и показа бебешкото трупче на лекаря. Той отстъпи заднешком и закри устата и носа си с ръка.

— Лейди си мисли, че е нейно — поясни Макбет. — Ако не искате да го направите заради нея и заради мен, направете го поне заради града, докторе.

Вратата зад него се затвори. Макбет усети странен натиск в ушите. „Най-сетне съм в лудницата“, помисли си той. Стените в малката правоъгълна стая бяха тапицирани с изключение на прозорче, през което го наблюдаваха трима души.

— Не се бойте — успокои го мъжът до масата пред него. — Ще ви задам само няколко въпроса и край. Бързо ще приключим.

— Не се страхувам от въпросите, а от отговорите. — Макбет седна.

Мъжът се усмихна, от тонколоните над прозорчето се разнесе музика. На стената светна червена лампичка и мъжът сложи пръст пред устните си.

— Вие сте с „Актуално“ и с мен, Уолт Кайт — изрече журналистът към микрофона отпред. — Днес ни гостува новият любимец на града, директорът на полицията Макбет. След като разтури една от най-нашумелите наркобанди в града, „Норс Райдърс“, сега той най-решително подгони и съучастниците им в редиците на полицията. Така Макбет покори хорските сърца и събуди в тях надежда с вдъхновяващите си речи, в които заяви, че стоим на прага на нова епоха. Вие сте директор на полицията, Макбет. Това не е ли по-скоро политическа риторика?

Макбет се покашля. Усещаше, че е в настроение. Че е едва ли не прероден. Че е взел точното лекарство.

— Аз съм просто устроен човек и не си служа с ораторски прийоми, Уолт. Казах каквото мисля. А именно: стига да прояви воля, този град има мускулите да се изправи. Ала нито директорът на полицията, нито който и да било политик не е в състояние да вдигне цял град на крака. За това са нужни усилията на жителите му.

— Но е в състояние да ги вдъхнови и поведе?

— Разбира се.

— Вече спрягат името ви за кмет. Блазни ли ви кметското място?

— Аз съм директор на полицията и искам да служа на града от поста, на който съм назначен.

— Значи, възприемате се като хрисим слуга на народа. Вашият предшественик, директор Дънкан, също се смяташе за слуга на народа, но не беше толкова хрисим. Закани се в рамките на една година да залови Хеката, най-влиятелния престъпник в града. Сега вие хванахте „Норс Райдърс“. Какъв срок си поставяте за залавянето на Хеката?

— Първо, неслучайно прякорът му е именно Невидимата ръка. За Хеката знаем много малко. Предполага се, че стои зад производството на продукта адска смес. Но понеже става дума за масово разпространен наркотик, е много вероятно производството да е в ръцете на цяла мрежа или на верига от доставчици.

— Да разбирам ли, че не смятате да отдадете на преследването на Хеката същия приоритет като Дънкан?

— Разбирайте, че отказвам да вложа всички ресурси на полицията в арести, които ще ни донесат бомбастични заглавия, почести и шампанско, но на практика няма да се отразят върху ежедневието на обикновените хора. Дори да заловим Хеката, други ще се настанят в освободената пазарна ниша, докато не се захванем с истинските проблеми на този град.

— А кои са те?

— Безработицата, Уолт. Нужно е да осигурим поминък на хората. Това е най-ефикасната и най-евтината мярка за противодействие срещу престъпността. Дори затворите да се пукат по шевовете, нищо няма да се промени, ако хората бродят безцелно по улиците и нямат какво да сложат на масата…

— Като ви слушам, май наистина смятате да се кандидатирате за кмет, Макбет.

— Не ме интересува какво впечатление оставям. Искам само да вкарам този град в правия път.

— И как ще го постигнете?

— Като се погрижа той да се превърне в място, където и инвеститорите, и работниците да се чувстват защитени. Инвеститорите ще са длъжни да плащат данъци, които да влизат в общата хазна. Няма да могат да си осигуряват привилегии с подкупи, но ще им предложим предвидимост и законова стабилност. А работниците ще са спокойни, защото ще се трудят в здравословна среда. Нашият колега Банко, починал съвсем наскоро и обявен за герой, изгуби преди няколко години съпругата си Вера. Дълги години тя бе дишала отрови във фабриката, където работеше. Вера беше жена за пример, работлива съпруга и майка. Лично я познавах и я обичах. Сега обещавам на нашите граждани занапред в града да не умират повече Вери. Има и други начини да намерим работа на хората. По-добри начини. Които гарантират по-добър живот.

По усмивката на Уолт Кайт Макбет разбра, че е впечатлен. Самият Макбет също беше впечатлен от себе си. Никога не му се беше случвало мисълта му да е толкова бистра. Сигурно заради новата дрога. Тя благополучно пренасяше точните думи от мозъка до езика му.

— Вие шеметно набрахте популярност, Макбет. Затова ли имате смелостта да правите изказвания, които от позицията на кмета Туртел лично аз бих възприел като провокативни? Формално той е ваш началник и трябва да одобри назначението ви.

— Вижте, Уолт, аз съм подчинен не само на кмета Туртел. Имам и други началници. Например, моята съвест и жителите на този град. За мен съвестта и благото на града стоят над комфорта в директорския кабинет.

— След четири месеца ще се проведат избори за кмет. Срокът за внасяне на кандидатурите изтича след три седмици.

— Щом казвате, Уолт, значи е така.

Кайт се засмя и вдигна ръка над главата си.

— Благодаря за това интервю на директора на полицията Макбет, макар да не съм убеден доколко е искрен, твърдейки, че не разбирал нищо от политическа риторика. Оставям ви на Майлс Дейвис… — Свали ръка и посочи прозорчето. Червената лампичка угасна и от тонколоните се разнесе нежният звук на тромпет. — Благодаря ви — усмихна се Кайт. — „Обещавам занапред в града да не умират повече Вери.“ Давате ли си сметка, че тази реплика е достатъчна да ви изберат за кмет?

— Благодаря за интервюто. — Макбет не показваше с нищо, че ще става от стола.

Кайт го погледна въпросително.

— Причу ли ми се, или наистина ме обвинихте в лъжа накрая? — прошепна бавно Макбет.

Кайт премига объркано.

— В лъжа ли?

— „Макар да не съм убеден доколко е искрен…“

— О, това беше… — адамовата ябълка на радиожурналиста подскочи —… беше шега, разбира се… просто… ъъъ… израз…

— Само ви поднасям — усмихна се Макбет и стана. — Доскоро.

Макбет излезе под дъжда с усещането, че занапред Уолт Кайт няма да е проблем.

А докато се возеше на задната седалка на лимузината, усещаше, че „Обелиска“, Дъф и болестта на Лейди също няма да са проблем. Защото умът му сечеше по-бързо отвсякога.

— Карай малко по-бавно — нареди той.

Искаше да се наслади на пътуването през града. През неговия град.

Все още не беше негов, наистина, но скоро щеше да стане. Защото Макбет беше непобедим. И въоръжен с перфектното лекарство.

Докато чакаха пред червен светофар, погледът му падна върху човек, застанал до пешеходната пътека, макар пред него да светеше зелена светлина. Голям черен чадър закриваше главата и горната част на тялото му. Макбет виждаше само светъл шлифер, кафяви обувки и едро черно куче, което той водеше на повод. И изведнъж го осени прозрение. Дали кучето се замисля защо някой го притежава, защо го държат на каишка. Получава малко храна: отредената му дажба. Точно колкото да предпочете сигурното пред несигурното. Точно колкото да бъде държано в подчинение. Само това го спира да не се нахвърли на стопанина си, докато той спи, да не му прегризе гръкляна, а после да узурпира къщата. Защото това не е никак трудно. Разбереш ли как се отваря вратата на килера с провизиите, това би бил най-логичният ти ход.

ТРЕТА ЧАСТ

Двайсет и пета глава

— От най-висококачествена вълна — продавачът поглади черния костюм на закачалката.

През витрината на магазина за мъжка мода се виждаше, че е заръмял лек дъждец, а вълнението във фиорда, причинено от силния вятър през последните дни, бе стихнало.

— Ти как мислиш, Бонъс? — попита Хеката. — Този костюм ще стои ли добре на Макбет?

— Нали щяхте да купувате смокинг?

— Както ти е добре известно, на църква не се ходи със смокинг, а през тази седмица Макбет го чакат доста погребения.

— Значи, да не ви показвам смокинги? — попита продавачът.

— Напротив. Покажи ни и костюми, и смокинги, Ал.

— Само ще ви обърна внимание: за галавечеря фракът и бялата риза са си класика.

— Благодаря, Ал, но не отиваме на дворцов прием, а на коктейл в кметството. Как ти се струва, Бонъс? Фракът не е ли малко… — Хеката премлясна — претенциозно облекло?

— Съгласен съм. В одеждите на старите пари новобогаташите изглеждат като клоуни.

— Добре тогава. Тъмен костюм и смокинг. Ал, ще изпратиш ли шивач до „Инвернес“? Пиши всичко на моя сметка.

— Смятайте го за уредено, сър.

— Искаме и смокинг за този господин.

— За мен ли? — възкликна изненадан Бонъс. — Но аз си имам хубав…

— Виждал съм го. Не ми го хвали. Трябва ти нов.

— Така ли?

— Постът ти изисква безукорна външност, Бонъс. Освен това работиш за мен.

Бонъс мълчеше.

— Ще изтичаш ли да донесеш още няколко смокинга, Ал?

— Разбира се. — Продавачът послушно припна надолу по стълбите с кривите си като обръч крака.

— Знам какво си мислиш — обади се Хеката. — Признавам, желанието ми да ви издокарвам в официално облекло е форма на демонстрация на власт, както навремето кралете са държали войниците и лакеите им да са добре облечени. Но какво да правя, като ми харесва.

Бонъс така и не разбра дали белите равни зъби на стареца са истински. Три бяха облечени в големи златни коронки.

— Като заговорихме за власт, как се казва онзи красив младеж, който присъства на вечерята в „Инвернес“? Каси?

— Да.

— На колко години е?

— На петнайсет и половина.

— Хм. Младичък е.

— Възрастта е…

— Не страдам от морални скрупули, но не споделям предпочитанието ти към млади момчета, Бонъс. Само ти обръщам внимание, че този е незаконно млад. И има опасност да ни навлече неприятности. Виждам, темата те кара да се чувстваш неловко. Да говорим за друго. Лейди болна ли е?

— Така твърди психиатърът. Тежка форма на психоза. Възстановяването ще отнеме време. Лекарят допуска, че ще я налегнат мисли за самоубийство.

— Той не е ли длъжен да пази лекарска тайна?

— Скоро доктор Алсакер също ще се нуждае от нов смокинг.

— Само прати фактурата — разсмя се Хеката. — Ще може ли да я излекува?

— По думите му — не и без болничен престой. Но ние не искаме това да се случва, нали?

— Да помислим… Обществена тайна е, че Лейди е един от най-важните съветници на директора на полицията, и няма да е добре през тези критични дни да се разчува, че е откачила.

— Всъщност психозата представлява…

— Да?

— Нищо — преглътна Бонъс.

Кое у Хеката винаги го караше да се чувства сконфузен тийнейджър? Не беше само заради подчиненото му положение. Имаше и нещо друго: нещо плашеше Бонъс до смърт, но той се затрудняваше да го назове. Не каквото виждаше в очите на Хеката, а което не виждаше. Ужасяваща нищост. Пустота и парализиращ нощен мрак.

— Така или иначе, исках да говорим за Макбет. Тревожа се за него. Променил се е.

— Така ли?

— Боя се, че е развил зависимост. Нищо чудно. Все пак говорим за най-пристрастяващия наркотик на света.

— Power?

— Да. Но не в прахообразната форма. Не съм допускал, че толкова бързо ще се пристрасти към властта. Вече успя да се раздели с чувствата, които го привързват към морала и ближните. Сега властта е единствената му любовница. Нали чу интервюто по радиото преди малко. Копелето щяло да става кмет.

— На практика като директор на полицията разполага с повече власт…

— И може да се погрижи ключова част от правомощията на директора да се прехвърлят на кмета, преди да се настани в кметския кабинет. Помни ми думата, Макбет си мечтае да покори този град. В момента се мисли за непобедим. Способен да ми се опълчи.

Учуден, Бонъс погледна Хеката — беше преплел пръсти върху дръжката на бастуна и разглеждаше отражението си в огледалото.

— Бонъс, би трябвало да е обратното: ти да ми съобщиш, че Макбет ми е вдигнал мерника. Нали затова ти плащам. Сега мъничкият ти мозък сигурно се чуди откъде ли съм разбрал. Питай де.

— Ъъъ… откъде разбрахте?

— Макбет сам го каза по време на интервюто, което чу и ти.

— Напротив. Той заяви, че преследването на Хеката няма да се ползва с приоритета, с който се е ползвало при Дънкан. Поне аз чух това.

— И не се ли учуди, че човек с политически амбиции обявява какво няма да направи за избирателите си? Макбет можеше да обещае да залови Хеката и да открие нови работни места, нали? Умелите политици винаги обещават реки от мед и масло. Но думите на Макбет не бяха предназначени за избирателите, Бонъс, а за мен. Без да се налага, той публично ляга в краката ми и ми размахва опашка. Именно когато хората ти се подмилкват, трябва да бъдеш най-бдителен.

— Според вас той иска да спечели доверието ви… — Бонъс гледаше Хеката, за да се увери, че е на прав път — … и се надява с изявлението си да ви успокои, вие да свалите гарда и после да се отърве от вас?

Хеката отскубна черен косъм от брадавица на бузата си и го огледа внимателно.

— Стига да искам, мога да размажа Макбет като хлебарка. Но аз съм инвестирал много в него, за да го поставя на сегашния му пост. А едно нещо мразя най-много: неизгодните инвестиции. Затова, Бонъс, искам да си държиш очите и ушите отворени и да разбереш какво е намислил. — Хеката разтвори ръце: — Охо, ето го и нашия Ал с още смокинги. Да намерим подходящ за дългите ти пипала.

— Ами ако не успея да разбера? — преглътна с мъка Бонъс.

— Ами тогава няма да си ми нужен, скъпи Бонъс.

Изрече го нехайно и го придружи с уж невинна усмивка. Бонъс потърси какво се крие зад усмивката. Откри единствено нищост. Тъмнина и студ.

— Гледате циферблата — нареди доктор Алсакер и започна да люлее джобния си часовник пред лицето на пациентката. — Отпускате се. Ръцете и краката ви натежават. Чувствате умора. Заспивате. Няма да се събуждате, преди да кажа „кестени“.

Тя лесно се поддаваше на хипноза. Толкова лесно, че на няколко пъти Алсакер провери дали не симулира. При всяко негово посещение в „Инвернес“ администраторът Джак го придружаваше до апартамента. Там тя го чакаше по халат. Отказвала да облече друго. Ръцете й бяха зачервени от всекидневното маниакално търкане и макар упорито да отричаше да е вземала нещо, по зениците й психиатърът разбираше, че е под въздействието на наркотик. Отказът й да постъпи в психиатрично отделение не му позволяваше да контролира медикаментозната й терапия, да следи съня и хранителния й режим, да наблюдава поведението й.

— Да започнем оттам, където спряхме миналия път — предложи Алсакер и погледна записките си.

Впрочем, те не му бяха нужни, за да си спомни случая.

Зловещите подробности се бяха запечатали в паметта му с огнено клеймо. Записките му трябваха, за да се увери, че наистина е чул историята; че не е плод на въображението му.

Първите редове не съдържаха нищо необичайно. В града имаше много подобни случаи.

— Безработен, алкохолизиран баща и депресирана, агресивна майка. Израснала си до реката в — по твои думи — съборетина или леговище на плъхове. Един от първите ти спомени е как плъховете прииждат към къщата ви по залез-слънце. Мислела си, че къщата всъщност е на плъховете, че ти спиш в тяхното легло, че ядеш от тяхната храна, а когато пълзели из леглото, ти се струвало нормално да те хапят.

— Искаха си полагаемото — отговори тя с тих, нежен глас.

— Като баща ти, когато е идвал в леглото ти?

— И той си искаше полагаемото.

Алсакер плъзна поглед по записките си. Не за пръв път чуваше разказ на момиче, жертва на блудство, но някои подробности от тази история му се струваха твърде… смущаващи.

— На тринайсет си забременяла и си родила дете. Майка ти те нарекла курва. Поискала да изхвърлиш бебето в реката, но ти си отказала.

— Исках си полагаемото.

— Майка ти те изхвърлила от къщи заедно с бебето. Пренощувала си в дома на първия срещнат.

— Той ми каза, че ако бебето не млъкне, ще го утрепе. Затова го взех в леглото при нас. После обаче той ме накара да го преместя, защото го разсейвало. Гледало ни.

— Докато той е спял, ти си претършувала джобовете му и си взела храна от кухнята.

— Взех си полагаемото.

— А именно?

— Каквото всички други имат.

— После какво стана?

— Реката пресъхна.

— Не се отплесвай, Лейди. Какво се случи после?

— Построиха няколко фабрики. В града пристигнаха работници. Започнах да печеля малко повече. Майка дойде да ми каже, че баща ми е починал. Белите дробове. Умрял в адски мъки. Казах й, че съжалявам, задето не съм била там да го видя как се гърчи.

— Не увъртай, Лейди. Карай по същество. Какво стана с бебето?

— Нали знаеш как лицата на бебетата се променят с всеки изминал ден? Изведнъж малкото придоби неговия образ.

— На баща ти ли?

— Да.

— И ти какво направи?

— Натъпках го с мляко и то заспа с блажена усмивка. После му строших главата в стената. Знаеш ли колко лесно се чупи череп? Човешкият живот е невъобразимо крехък.

Алсакер едва преглътна и се покашля.

— Защо го направи? Защото е приличало на баща ти ли?

— Не. Просто най-сетне се сдобих с оправдание да го направя.

— Значи и преди това си го обмисляла?

— Да, разбира се.

— И откъде се разбира?

Тя се умълча. Алсакер забеляза как зениците й потръпват. Заприличаха му на попови лъжички, които се опитват да се откъснат от слузесто жабешко яйце.

— Ако искаш да постигнеш целите си, трябва да можеш да се откажеш от човека, когото обичаш. Ако се катериш с някого нагоре към върха и той сдаде багажа, или го надъхваш да продължи, или режеш въжето.

— Защо?

— Как защо? Залитне ли, повлича и двама ви към пропастта. За да оцелееш, ръката ти трябва да направи онова, което сърцето ти отказва.

— Да убиеш човека, когото обичаш?

— Както Авраам е пожертвал сина си Исак. Амин.

Алсакер потрепери и записа.

— И какво има на този връх, към който се стремиш?

— На върха е върхът. Изкачиш ли го, си горе. По-високо от всичко и всички.

— Задължително ли е да стигнеш дотам?

— Не, разбира се. Можеш и да си креташ в ниското. Из бунищата. В речната тиня. Но тръгнеш ли да се изкачваш, връщане вече няма. Или стигаш до върха, или рухваш в пропастта.

Алсакер остави химикалката.

— И в името на този връх си готова да жертваш всичко, дори любим човек. Нима оцеляването стои над любовта?

— Разбира се. Но напоследък осъзнах, че човек не може да живее без любов. И така, дългогодишното ми оцеленчество ще се превърне в моята гибел, докторе.

В погледа й внезапно проблесна яснота и Алсакер се обнадежди, че тя навярно не е в делириум. Но причината най-вероятно беше хипнозата или просто светъл епизод. Алсакер бе наблюдавал това явление неведнъж. Пациент с тежка психоза или депресия дава вид, че внезапно се подобрява. Подобно на удавник изплува на повърхността със свръхусилие на волята и в резултат у близките и у лекаря, ако е неопитен, лумва надежда. Пациентът се крепи няколко дни над водата, а после, с помощта именно на това последно усилие на волята, прави каквото е заплашвал да стори или просто пак потъва в предишния мрак. Явно причината за внезапното просветление беше хипнозата, защото предишната слузеста ципа отново замрежи погледа й.

— След интервюто по радиото се очаквало в най-скоро време да обявиш кандидатурата си за предстоящите кметски избори — каза Ситон. Беше разтворил вестник върху ниската масичка и си режеше ноктите.

— Писания — колкото щеш. — Макбет си погледна часовника. Туртел закъсняваше с десет минути.

— Ще го направиш ли, шефе?

Чу се щракване и дългият остър нокът на показалеца падна отрязан.

Макбет сви рамене.

— Такива неща не се решават веднага. Нужно е време. Когато идеята узрее, може да е различно.

Вратата се открехна. През тесния процеп се подаде сладкото, прекалено силно гримирано лице на Присила.

— Той е тук, сър.

— Добре, да влезе. — Макбет стана. — Донеси ни кафе.

Присила се усмихна и очите й се изгубиха в топчестите бузи. После се оттегли.

— Аз да…? — Ситон понечи да стане от дивана.

— Остани.

Ситон поднови заниманието си.

— Но стани.

Ситон се изправи.

Вратата се отвори широко.

— Макбет, приятелю! — избоботи Туртел.

Макбет се усъмни дали гостът ще успее да се провре през вратата. И дали неговите ребра, на Макбет, ще се окажат достатъчно здрави да издържат ударите на тежката кметска ръка по гърба му.

— Действаш със замах, трябва да ти се признае.

— Благодаря. Моля, заповядай.

Туртел кимна делово на Ситон и седна.

— Благодаря, че господин директорът ме прие веднага.

— Ти си моят работодател. Аз трябва да се чувствам поласкан, задето ми отделяш от времето си, Туртел. И задето ми идваш на крака, вместо да настояваш да се явя в кметството.

— О, просто не обичам да оставям у хората впечатлението, че ги привиквам за обяснение.

— Това ли се очаква сега от мен? Да давам обяснение? — попита Макбет.

Кметът се разсмя.

— В никакъв случай. Просто исках да видя как си; приспособяваш ли се. Все пак това е голяма промяна. А като сложим и всичко случило се през последните дни… — Туртел забели очи. — Човек лесно може да се опетлае здравата.

— Да не казваш, че съм се опетлал?

— Не, не, не. Ни най-малко. Според мен се справяш със ситуацията дори отвъд очакванията. Все пак си нов в играта.

— Нов в играта…

— Да. Тук всичко протича много динамично. И трябва да реагираш бързо. Да коментираш на прима виста. Често се случва да изпуснеш нещо, което дори не мислиш.

Присила влезе, остави подноса, наля кафе, направи неуместен реверанс и се оттегли.

Макбет отпи от чашата си.

— Хм. За интервюто по радиото ли говориш?

Туртел посегна към захарницата, взе си три бучки и лапна едната.

— Част от думите ти могат да се изтълкуват като критика срещу градската управа и в частност срещу мен. Това не е проблем. Ние, разбира се, ценим високо всеки директор на полицията, способен да нарича нещата с истинските им имена. Нямаме намерение да запушваме ничия уста. Въпросът е обаче дали критиката не прозвуча малко по-остро от предвиденото. Какво ще кажеш?

Макбет подпря брадичка на показалеца си и се загледа замислено в празното пространство.

— Лично на мен не ми прозвуча прекалено остро, господин кмете.

— Виждаш ли, точно това имах предвид и аз! Не си вложил язвителна нотка в думите си. Защото двамата с теб искаме едно и също, Макбет. Най-доброто за града. Да задвижим институционалната машина, да снижим безработицата. От опит знаем, че по-високата заетост се свързва със спад на престъпността и на продажбата на наркотици, а съответно — и с по-малко кражби. Съвсем скоро броят на затворниците ще намалее драстично и всички ще се питат как директорът Макбет е успял да постигне нещо, оказало се непосилно за предшествениците му. Както добре знаеш, по закон всеки кмет има право само на два мандата. Ако, дай боже, ме преизберат и изкарам още четири години, ще дойде време за ново лице. Тогава градът вероятно ще почувства, че има нужда точно от човек, доказал професионализма си като директор на полицията.

— Още кафе? — От препълнената чаша на Туртел кафявата течност потече в чинийката. — Знаете ли какво казваше моят приятел Банко, господин кмете? Момиче се целува, докато е влюбено.

— А това ще рече? — Туртел гледаше неодобрително пълната чинийка.

— Че човешките чувства са променливи. Сега градът ме обича, но четири години са много време.

— Може и така да е. Човек обаче трябва да подбира битките си, Макбет. В момента си пред дилема: да обявиш война на действащия кмет — ход, в исторически план рядко довеждал до победа — или да потърпиш четири години и тогава да си осигуриш подкрепата на оттеглящия се от поста кмет — ход, в исторически план доказал се като печеливш в множество случаи.

— Такова обещание се дава лесно и се нарушава още по-лесно.

Туртел го погледна и поклати глава.

— Дългогодишната си политическа кариера дължа на стратегически съюзи и партньорство, Макбет. Кенет се погрижи да осигури на директора на полицията толкова широки правомощия, че аз като кмет бях — и все още съм — изцяло зависим от благоразположението на полицейския началник. Вярвай ми, знам, че наруша ли обещанието си, ще си изпатя много лошо. Ти си интелигентен мъж и учиш бързо, Макбет, но ти липсва опит в сложната тактическа игра, наречена политика. Мимолетната популярност и две-три ефектни изказвания по радиото не са достатъчни. И моята подкрепа няма да е достатъчна сама по себе си, но ще ти помогне да постигнеш повече, отколкото би могъл сам.

— Ако не виждаше в мое лице сериозен противник, не би дошъл тук да ме разубеждаваш да се кандидатирам на тези избори.

— Мислиш си така, защото още не си навлязъл в политиката и ти липсва широка перспектива. А нещата стоят по следния начин: в случай че през следващите четири години аз продължа да съм кмет, а ти — директор на полицията, градът ще бъде изправен пред сериозен проблем, ако двете най-влиятелни фигури в него са водили ожесточена предизборна битка, която им пречи да работят в екип. При този сценарий, както навярно се досещаш, е изключено да подкрепя евентуалната ти бъдеща кандидатура за кмет.

Както навярно се досещаш. Отсянка на пренебрежителност. Макбет отвори уста, за да възрази, но мисълта му не се преобразува в слово.

— Ето какво ще ти предложа — продължи Туртел. — Отказваш се от кметската надпревара и в замяна няма да чакаш четири години, за да получиш моята подкрепа.

— Как така?

— В деня, когато заловиш Хеката — огромна победа и за двамата ни — ще направя официално изявление, че на следващите избори се надявам ти да бъдеш моят наследник. Какво ще кажеш, Макбет?

— По радиото заявих, че Хеката не ми е приоритет номер едно.

— Чух. Изтълкувах думите ти като опит да се предпазиш от обществения натиск, който Дънкан сам си навлече, давайки твърде оптимистични и конкретни обещания. А сега залавянето на Хеката ще дойде като бонус. Защото ти не си се отказал да го пипнеш, нали?

— Не съм, разбира се. Хеката е почти неуловим, но ако ми се удаде възможност…

— Моят опит сочи, че възможностите, уви, не се представят сами — прекъсна го Туртел. — Нужно е сам да ги създадеш и да съумееш да се възползваш от тях. Какъв е планът ти за залавянето на Хеката?

Макбет се прокашля и повъртя чашата в ръце. Помъчи се да си събере мислите. Изведнъж усети, че започва да се затруднява с жонглирането. Беше вдигнал твърде много топки във въздуха, а изпуснеше ли една, всички щяха да паднат и щеше да се наложи да започне отначало. Прекаляваше ли с приема на power? Или дозата не му стигаше? Макбет потърси с поглед Ситон, седнал до масичката, но оттам не можеше да получи кой знае каква помощ. Само Лейди беше способна да му помогне. Трябва да спре дрогата, да говори само с нея. Никой освен нея не може да раздуха мъглата, да внесе ред и яснота в мислите му.

— Ще му устроя капан — отвърна Макбет.

— Какъв капан?

— Още не съм уточнил подробностите.

— Говорим за враг номер едно на града, затова те моля да ме държиш в течение. — Туртел се изправи. — Ще можеш ли утре след погребението на Дънкан да ме запознаеш с плана в най-общи линии? И да ме осведомиш какво си решил за изборите.

Макбет стисна протегната ръка на Туртел, без да става. Туртел кимна към стената зад него.

— Винаги съм харесвал тази картина, Макбет. Не ме изпращай.

Макбет го проследи с поглед. Туртел сякаш надебеляваше с всеки изминал ден. Не беше докоснал кафето си. Макбет завъртя стола към картината отзад. Голямото платно изобразяваше мъж и жена, и двамата в работнически дрехи, хванати за ръка. Зад тях се точеше върволица деца, а зад върволицата се виждаше изгряващото слънце. Широка перспектива. Сигурно Дънкан бе наредил да я окачат. За Кенет се говореше, че държал в кабинета си свой портрет. Макбет разгледа внимателно творбата, но така и не схвана идейния й замисъл.

— Ти какво мислиш, Ситон?

— Какво да мисля? Туртел да си гледа работата. Теб те харесват повече.

Макбет кимна. Със Ситон си приличаха: и на двамата им липсваше широка перспектива. Само Лейди умееше да гледа всеобхватно на нещата.

Лейди се беше заключила в стаята.

— Трябва да поговорим — настоя Макбет.

Никакъв отговор.

— Скъпа!

— Разстроена е заради детето — поясни Джак.

Макбет се обърна към него.

— Взех й го. Започна да мирише и не знаех какво друго да направя. Тя е сигурна, че вие сте ми наредили да й го отнема.

— Ясно, Джак. Просто ми е нужен съветът й по един въпрос… и… така де…

— Предвид състоянието й в момента едва ли ще получите адекватен съвет. Може ли да попитам… не, прощавайте, съвсем изключих, че вие не сте Лейди, сър.

— На нея ли ти приличам?

— Не, но… Тя има навика да споделя свои размисли с мен, а аз й помагам според силите си. Не че успявам да я посъветвам кой знае какво, но понякога само да изречеш на глас даден проблем избистря мисълта.

— Хм. Направи по едно кафе, Джак.

— Веднага, сър.

Макбет излезе на мецанина. Погледна надолу към игралната зала. Поредната тиха вечер. Не видя познати лица. Къде бяха отишли?

— В „Обелиска“ — отговори му Джак и му подаде чаша димящо кафе.

— Моля?

— Редовните ни клиенти са в „Обелиска“. Това се чудехте, нали?

— Да.

— Вчера се отбих в „Обелиска“ и преброих вътре петима наши посетители. Поговорих си с двама от тях. Оказва се, че не само ние шпионираме „Обелиска“, а и те пращат свои хора на разузнаване при нас. Разучили са кои са редовните ни клиенти и са им предложили по-примамлива оферта.

— Каква?

— Кредит.

— Това е незаконно.

— Неофициално, разбира се. Няма да проличи във финансовите им отчети. Обвини ли ги някой, ще отричат до последно.

— Какво ни пречи да им отправим контраоферта?

— Според мен проблемът се корени по-надълбоко, сър. Виждате ли колко малко хора има долу на бара? В „Обелиска“ се вие опашка. Там бирата и твърдият алкохол са с трийсет процента по-евтини. Това увеличава хем посещаемостта и оборота на бара, хем залозите в казиното.

— Според Лейди ние се стремим да привлечем по-отбрана клиентела, която държи на качеството.

— Посетителите на игрални домове най-общо се делят на три категории, сър. Играчите от първата нехаят за качеството на килимите или колко скъп коняк се предлага. Искат сръчно крупие, маса за покер с провинциалисти, чиито джобове да изпразнят, и — ако е възможно — да играят на кредит. Тази категория посещава „Обелиска“. Към втората спадат споменатите провинциалисти, дошли на екскурзия в града. Преди идваха в „Инвернес“, защото ни се носеше славата на „истинското“ казино. Но впоследствие започнаха да се блазнят от непретенциозната, купонджийска и разюздана атмосфера в „Обелиска“. Просто някои хора винаги ще предпочетат бингото пред операта.

— „Инвернес“ е операта, така ли?

— Те искат евтина бира, евтини мацки. За какво иначе да бият път дотук?

— А третата категория какви клиенти включва?

Джак посочи долу към игралната зала:

— Тузарите. Те не искат да се мешат с простолюдието. Засега само те ни остават верни. Но не се знае какво ще стане, защото в „Обелиска“ планират догодина да отворят нова игрална зала, с дрескод, по-висок под на мизите и по-скъпи марки коняк на бара.

— Хм. Ти какво предлагаш да направим?

— Аз ли? — засмя се Джак. — Аз съм обикновен администратор, сър.

— И крупие. — Макбет погледна масата за блекджек, където тримата — той, Лейди и Джак — се срещнаха за пръв път. — Ще те помоля за съвет, Джак.

— Крупиетата само следят клиентите да поставят залозите си, сър. Не дават съвети.

— Тогава поне ме изслушай. Туртел дойде при мен с молба да не се кандидатирам на предстоящите кметски избори.

— А вие имахте ли такова намерение, сър?

— Не знам. Първо го допусках, после се отказах, но сега пак започвам да се замислям. Особено след като Туртел снизходително се зае да ме открехва какво всъщност представлявала политиката.

— О, сигурен съм, че от вас би излязъл блестящ кмет, сър. Само си представете какво бихте направили за града, вие и Лейди!

Макбет гледаше сияещото лице на Джак, неподправената радост, наивния оптимизъм. И все едно виждаше себе си на по-млади години. Изведнъж му се прииска да е на мястото на администратора.

— Ако се кандидатирам, рискувам да изгубя много, защото Туртел обеща да ме подкрепи на вота чак след четири години. Той е прав: почти винаги преизбират действащия кмет.

— Хм. — Джак се почеса по главата. — Освен ако, разбира се, в навечерието на изборния ден не избухне скандал. Скандал толкова грандиозен, че гражданите да се откажат да гласуват за Туртел.

— Нещо конкретно ли имаш предвид?

— Лейди ме помоли да се поразровя около младежа, когото Туртел доведе на партито. Според мои източници съпругата на кмета се е преместила да живее във вилата им във Файф, а момчето се е нанесло при Туртел. То още не е навършило възрастта за законни сексуални контакти. Нужни са ни конкретни доказателства, че Туртел мърсува с него. Свидетели. Негов иконом или прислужница, да речем.

— Това е гениално, Джак! — Възбудата от възможността да закове Туртел сгорещи бузите на Макбет. — Ще намерим доказателства, а аз ще накарам Кайт да организира предизборен дебат, излъчван пряко. По време на дебата ще запратя неприличната връзка право в лицето на Туртел и ще го сваря напълно неподготвен! Как ти се струва идеята?

— Горе-долу добра.

— Защо горе-долу?

— Сетих се, че на петнайсет години вие сте се пренесли да живеете при бездетен мъж. Не е изключено кметът на свой ред да ви замери с компромат.

Макбет усети как кръвта се оттича от лицето му.

— Какво? Един вид, аз и Банко…

— Туртел няма да се посвени да го използва срещу вас, ако вие хвърлите първия камък, сър. В любовта и в политиката всичко е позволено. Освен това има риск да накърните имиджа си, защото сте се възползвали от служебното си положение, за да тършувате из личния живот на Туртел.

— Хм, имаш право. На мое място ти как би постъпил?

— Нека помисля. — Джак отпи от кафето. После пак. Остави чашата на масата помежду им. — Компроматът за връзката му с малолетен трябва да изтече отдругаде, не от вас. Но като основен опонент на Туртел вие неминуемо ще бъдете основен заподозрян. Следователно скандалното откритие трябва да гръмне в медиите, преди да обявите кандидатурата си. За да се застраховате срещу евентуални подозрения, е добре дори първоначално да оповестите, че няма да се кандидатирате; ще се явите на изборите най-рано след четири години; в момента ви вълнуват единствено задълженията ви на директор на полицията. После, след като Туртел отпадне от надпреварата заради секс-скандала, с известна неохота ще заявите, че в създалата се усложнена обстановка все пак сте склонен да се нагърбите с отговорния пост, защото в рамките на съвсем кратък срок е нужно да бъде избран нов градоначалник. На журналистическите въпроси относно Туртел ще отказвате коментар, ще покажете колко високо стоите над подобни сплетни, защото ви интересува само как да вкарате града… по радиото употребихте много сполучлив израз… как беше…

— … да вкарам града в правия път. Сега разбирам защо Лейди те използва за съветник, Джак.

— Благодаря, сър, но не преувеличавайте приноса ми.

— Не го правя. Така или иначе, притежаваш изключителна прозорливост.

— Навярно е по-лесно да си крупие и наблюдател, отколкото пряк участник — предвид всички рискове и силни емоции, които бушуват у участниците, сър.

— Според мен си дяволски добро крупие, Джак.

— И бих ви посъветвал да разгледате картите си по-внимателно, за да проверите дали няма начин да се изиграят още по-добре.

— В смисъл?

— При положение че не се кандидатирате сега, Туртел ви е обещал подкрепата си при следващите избори, но тази подкрепа няма да е ценна, ако го разобличат в педофилия, нали?

Макбет си поглади брадата.

— Така е.

— Затова по-добре още сега поискайте от него друго в замяна. Кажете му, че дори не сте сигурен дали имате желание да се борите за кметското място когато и да било. По-скоро предпочитате да поискате нещо конкретно, нещо, което да получите още сега.

— Например?

— Какво искате, сър?

— Какво… — Макбет видя, че Джак му сочи игралната зала. — Повече посетители?

— Именно. Посетителите на „Обелиска“. Но правомощията ви като директор на полицията не позволяват да затворите „Обелиска“, дори да разполагате с данни за незаконно кредитиране на клиенти.

— Не позволяват ли?

— Покрай работата ми като крупие ми попадна информация по въпроса. Органите на реда могат да предявяват обвинения на отделни лица, но само Комисията по хазарта има правото да затваря казина, сър. А тази комисия е под шапката на…

— На кметството. На Туртел.

На Макбет всичко му се проясни. Не му трябваше power. Ще изхвърли оставащото му количество в тоалетната. Дрънна звънец.

— Май имаме гости на рецепцията. — Джак стана.

Макбет го хвана около лакътя.

— Само почакай Лейди да чуе какво сме измислили. Планът ни ще я излекува по-бързо от магическа пръчица. Как ще ти се отблагодарим за всичко, което правиш за нас, Джак?

— Няма нужда, сър — усмихна се скромно администраторът. — Достатъчно е, че ми спасихте живота.

Двайсет и шеста глава

Дъф се помъчи да потисне гаденето. Вече четвърти ден беше на борда, но не забелязваше никакви признаци на подобрение. Призляваше му не само от клатенето на кораба, а и от застоялия въздух в камбуза. Тук вътре, зад летящата врата, се усещаше смесица от миризма на гранива мазнина и вкиснало мляко, а оттатък, в салета — корабната столова — вонеше на пот и на тютюн. Стюардът остави Дъф сам да приготви закуската. Все ще се справиш, каза му. Какво толкова? Нарязваш хляб и салам, сваряваш яйца и кафе. Такава задача е по силите дори на новобранец с морска болест.

Събудиха го в шест сутринта. Още с отварянето на очите той повърна в кофата до койката. Всяка нощ спеше в различна каюта, защото, поради недостиг на койки, го пращаха да ляга в легло, чийто титуляр е вахтен. За късмет все му се падаха долни койки, иначе щеше да се наложи да спи с кофата. Успя да изхлузи пуловера през главата си, преди да повърне пак. Докато слизаше към камбуза, спря да повърне веднъж в тоалетната до каютата на щурмана и втори път в мивката преди стръмния трап.

Моряците, на които предстоеше да застъпят на вахта, ометоха закуската и дойде време Дъф да разтреби, преди той и стюардът да започнат да приготвят обяда.

Дъф вдиша дълбоко спарения въздух, стана и влезе в салета.

До най-близката маса седяха четирима души. Думата беше взел гръмогласен, пълен механик с космати подмишници и тениска „Esso-Т“, покрита с петна от машинно масло и пот, а на главата — бейзболна шапка с тигрова шарка и надпис „АфК Хъл Сити“. Започваше и завършваше всяко изречение със сумтене, своеобразни словесни кавички. Ограденото между тях громи по всички по-нискостоящи в йерархията.

— Ей, свързистчето! — провикна се механикът, за да е сигурен, че всички са разбрали към кого се обръща: младия радист с очила в дъното на масата. — Защо не помолиш новия бюфетчик да ти стопли малко рибен пудинг да си напъхаш вътре чушката? До истинска путка така или иначе няма да припариш.

Изсумтя и прихна. Другите се засмяха насила и кратко. Младият радист се усмихна леко и наведе глава още по-ниско над чинията.

Механикът — Дъф беше чул да го наричат Хъч — изсумтя.

— Ама ако съдя по закуската, май хал хабер си нямаш от готвене, а, новобранец?

Последва поредно изсумтяване.

Дъф постъпи като радиста. Наведе глава. Докато акостират в Капитол, трябваше да си трае, да се преструва на любезен и да не се набива на очи.

— Отговори бе, смотаняк! Ти на това бъркани яйца ли му викаш?

— Какво е станало? — попита Дъф.

— Какво било станало! — Механикът забели очи и се обърна към другите. — Новобранецът пита какво било станало! Ами бърканите ти яйца имат вид и вкус на повръщано. На твоето повръщано, мухльо такъв!

Дъф погледна механика. В очите му се четеше присмех и злоба. Като в очите на Лориъл, директора на сиропиталището.

— Съжалявам, ако бърканите яйца не отговарят на очакванията ти — отвърна Дъф.

— „Не отговарят на очакванията ти“! — изимитира го механикът и изсумтя. — Ти да не се намираш в префърцунен ресторант, бе! В морето искаме нормална храна, а не буламачи. Нали, момчета?

Мъжете около него издадоха одобрителни звуци, но Дъф забеляза как двама наведоха глава от неудобство. Най-вероятно се съгласяваха с механика, за да не се превърнат в следващата му мишена.

— За обяд стюардът ще застъпи на вахта. — Дъф се зае да прибира празни чинии и кутии от мляко. — Дано нещата се пооправят.

— Но едно нещо няма да се оправи — продължи да се заяжда механикът — и това е външният ти вид. Какво си я нахлупил тая шапка? Въшки ли имаш? А на това брада ли му викаш? Прилича на обрасла слива. Ти какво? Да не би при раждането да си отнесъл путката на майка си?

Механикът се огледа в очакване на реакция, но този път всичките му слушатели бяха забили нос в пода.

— Имам предложение — обади се Дъф.

Знаеше, че не бива. Беше си обещал да се въздържа.

— Свързистчето да си пъхне оная работа под мишницата ти. Той ще усети какво е влажна путка, а ти най-сетне ще си имаш хуй.

Около масата се възцари гробна тишина. Чуваше се само как Дъф подрежда върху подноса чинии с остатъци от сирене, колбаси и краставици.

— Какво каза, копеле? — тихо просъска механикът. Този път без да сумти.

— Ще повторя онази част, която ще те заинтригува най-много. — Дъф остави подноса. — Най-сетне ще си имаш хуй.

Последната дума произнесе отчетливо, за да не остави никакво съмнение.

Дъф се обърна към масата. Механикът се беше изправил и вървеше към него.

— Свали си очилата — изръмжа той.

— Прав си. Като се биеш с лайнар, има риск да се изцапаш.

Механикът изтегли ръката си назад — така издаде къде се е прицелил — и замахна. Дъф отскочи, олюля се малко, но когато почернелият от масло юмрук на механика го подмина, той се спусна рязко напред, сграбчи другата ръка на позагубилия равновесие механик, изви я в китката, с другата си ръка му стисна лакътя и мина зад него. Механикът изкрещя и машинално се наведе напред, за да облекчи болезнения натиск върху китката си. Дъф го блъсна в стената и главата му издрънча. После го дръпна назад и пак го блъсна. Главата му изчатка във водонепроницаемата преграда. Дъф изви ръката на безпомощния си противник още по-нагоре. Усещаше, че нещо е напът да поддаде, да се счупи. Виковете на механика преминаха в писъци, а пръстите му се вкопчиха отчаяно в шапката на Дъф. Дъф блъсна за трети път главата му в стената. Приготви се да го направи за четвърти, но чу глас:

— Достатъчно, Джонсън!

Трябваха му няколко секунди, за да се сети, че с това име се бе представил, за да го вземат на борда. И че гласът е на капитана. Дъф вдигна глава. Той стоеше пред тях. Дъф пусна механика — онзи се строполи на колене с ридания.

— Какво става тук?

Чак сега Дъф си даде сметка колко се е задъхал. Каква възбуда и ярост изпитва.

— Нищо, капитане.

— Мога да правя разлика между нещо и нищо, Джонсън. Говорете. Хъчинсън?

На Дъф му се счу, че онези циври. Дъф се покашля.

— Приятелски облог, капитане. Хванах се на бас, че тази хватка от Файф е по-ефикасна от крошетата, които раздават в Хъл. Може и да съм попрекалил. — Потупа тресящия се гръб на механика. — Съжалявам, друже, но този път Файф би Хъл, ще се съгласиш ли?

Механикът кимна. Продължаваше да хлипа.

Капитанът си свали фуражката и огледа изпитателно Дъф.

— Хватка от Файф, а?

— Да.

— Хъчинсън, нужен си в машинното. Слизай. Останалите си имате работа, нали?

Салетът бързо се опразни.

— Налей ми едно кафе и седни при мен — нареди капитанът.

Дъф се подчини.

Капитанът отпи няколко глътки. После се загледа в черната напитка и промърмори нещо под нос. Точно когато Дъф започна да се пита дали капитанът не е забравил за присъствието му, той вдигна глава.

— По принцип не си правя труда да проучвам подробно биографията на екипажа си, Джонсън. Не виждам смисъл. Повечето са просто устроени хора с ограничен хоризонт, имат минало, което е по-добре да бъде оставено на мира, а бъдещето им едва ли ще премине на борда на М/К „Гламис“. Ясно ми е, че е изключено да се задържат дълго на служба тук, и следователно няма смисъл да се опитвам да ги превъзпитавам. Затова не се интересувам от личния им живот. Вълнува ме само как се справят в колектив, като екипаж на кораба, който е под мое командване.

Капитанът отпи отново. Лицето му се сгърчи. Дъф се затрудни да определи дали заради кафето, дали от болка, или от неприязън към зачекнатата тема.

— Изглеждаш ми човек с образование и амбиции, Джонсън, но няма да те питам как си попаднал тук. Защото знам, че и да те попитам, едва ли ще чуя истината. Но като те гледам, положително си наясно на какви принципи се основава групата. В нея винаги е налице йерархия и всеки заема определено място, поема дадена роля. Капитанът е на върха, новобранецът на борда — в дъното. Докато всички приемат своето положение в йерархията и положението на другите, екипът работи. Това е и моята цел. В момента обаче в дъното на йерархията на „Гламис“ настъпи разместване. Имаме трима кандидати за черна овца. Радистът — защото е най-млад. Ти — защото за пръв път се возиш на кораб. И Хъчинсън — защото е най-глупав и антипатичен.

Отпи нова глътка.

— Радистът е способен да понесе тази роля. Млад е, достатъчно интелигентен и ученолюбив. А ти, Джонсън, след като натри носа Хъчинсън, току-що се изкачи с няколко стъпала. Напълно е възможно нарочно да си предизвикал сбиването именно за да се изтласкаш нагоре. Но доколкото познавам Хъч, той е започнал пръв. Какъвто е глупак, сам се е наврял между шамарите. Затова сега се оглежда кого да избута под себе си. Най-вероятно ще се нахвърли на някой клетник, който ще се присъедини в Капитол. Там ще ни трябват нови хора, защото моряците непрекъснато напускат М/К „Гламис“. Разбираш ли?

Дъф сви рамене.

— Ето това е моят проблем, Джонсън. Хъч ще продължи с опитите да нарочи някого за аутсайдер, а всъщност аутсайдерът ще си остава той. Предпочитам тази роля да заема друг, някой по-кротък, примирил се с участта си. Но понеже Хъч е злобен скандалджия, смята, че е изял достатъчно бой и е дошъл редът и други да си изпатят. Ще продължава да разбунва духовете на борда. Не е лош механик, но без него екипажът ми ще бъде по-сплотен.

Чу се шумно сръбване.

— Ще попиташ: защо тогава не го разкарам. Ще ми зададеш този въпрос, защото не си моряк и не си запознат с трудовите договори, утвърдени от Моряшкия съюз. Не мога да се отърва от Хъч, докато не намеря обективна причина да го оставя на сушата, физическото посегателство върху член на екипажа ми дава достатъчно основание…

Дъф кимна.

— Трябва ми само съгласието ти и подписа ти. Останалото ще го уредят другите свидетели.

— Беше на шега, капитане. Няма да се повтори.

— Знам. — Капитанът се почеса под брадичката. — Както казах, нямам навика да се ровя из миналото на екипажа ми. Но ти приложи хватка на Хъч, която съм виждал да използват само две професионални групи: военната и морската полиция. Общият знаменател е „полиция“. Сега искам да чуя истината.

— Истината?

— Да. Той ли те удари пръв?

Дъф изгледа продължително капитана. Той навярно отдавна се бе досетил, че Клиф Джонсън не е истинското му име и че никога не е работил в корабна кухня. Капитанът молеше само за фалшив подпис. Когато — ако изобщо някога — започнат да разпитват кой е този Джонсън, Дъф отдавна щеше да е духнал на стотици километри от кораба.

— Ще ви кажа истината — съгласи се Дъф и капитанът се надвеси над масата. — Беше просто шега.

Капитанът се облегна назад. Отпи от кафето. Погледът над чашата беше прикован право в Дъф. Не в очите, а по-нагоре, в челото му. Адамовата му ябълка подскочи и капитанът погледна надолу, докато преглъщаше с мъка. После тресна празната чаша върху масата.

— Джонсън?

— Да, капитане?

— Харесваш ми.

— Моля?

— Нямам причини да смятам, че симпатизираш на Хъч повече от когото и да било на борда. Но не си доносник. Това обърква плановете ми да се разделя с Хъч, но показва колко си принципен. Уважавам хората с принципи, затова прекратявам темата. Страдаш от морска болест и лъжеш, но такива като теб са ценни кадри на борда. Благодаря за кафето.

Капитанът стана и излезе.

Дъф поседя няколко секунди, взе празната чаша и я отнесе в камбуза. Сложи я в мивката, затвори очи, опря длани о студения метален плот и едва овладя позива да повърне. Какви ги вършеше? Защо не призна истината? Че Хъч действително си е най-обикновен бабаит?

Отвори очи. Погледна отражението си в касеролата, окачена пред него. Сърцето му подскочи. Без да усети, шапката се беше вдигнала до косата и откриваше челото му. Сигурно Хъчинсън я беше дръпнал по време на кратката им схватка. Белегът блестеше върху челото като дебела бяла следа след прелетял по небето самолет. Белегът. Ето това бе гледал втренчено капитанът, докато разговаряха.

Дъф затвори очи и си наложи да запази спокойствие и внимателно да премисли случилото се.

Потеглиха от пристанището рано. Вестниците още не се бяха появили по уличните будки. Значи, няма как капитанът да е прочел в пресата съобщение, че полицията издирва Дъф. Но може да е видял лицето му по време на излъчената снощи пресконференция. Появи ли се шок в очите на капитана, когато видя белега — ако изобщо го беше видял? Не. Защото капитанът, като добър актьор, не би издал, че го е разпознал, преди да повика подкрепление. Понеже не можеше да направи почти нищо, Дъф предпочете да приеме, че капитанът не го е познал. Ами другите? Невъзможно. Дъф стоеше гърбом към тях, когато капитанът заповяда да напуснат салета. Само Хъчинсън го виждаше в лице. Дори да беше видял белега, Хъчинсън не му приличаше на човек, който се задълбочава във вестници.

Дъф отвори очи.

След две денонощия, в сряда, щяха да пристигнат в Капитол.

Четирийсет и осем часа. Две денонощия кротуване. Все някак ще устиска.

Органът засвири. Застанал между редовете от скамейки в катедралата, Макбет усети как целият настръхва. Тръпките не се дължаха нито на музиката, нито на свещеника, нито на възпоминателното слово на кмета, нито на ковчега на Дънкан, който точно в момента шестима мъже изнасяха по пътеката, нито дори на факта, че не беше взел power. Причината беше новата униформа. При всяко движение грубият вълнен плат жулеше кожата му и го побиваха тръпки. Старата униформа беше от по-евтина, износена, но приятна на допир материя. Нищо не пречеше, разбира се, да облече новия черен костюм, доставен в Главното управление. Изпращачът можеше да е само Хеката. Костюмът беше вълнен, но от по-фин и качествен плат от униформата. И въпреки това боцкаше. Пък и щеше да наруши традицията, ако на погребение на полицай се появи цивилен.

Ковчегът мина покрай реда на Макбет. Съпругата на Дънкан и двамата му синове вървяха зад него със сведени глави. Едното момче неочаквано вдигна поглед към Макбет. Той побърза да забие очи в пода.

Хората постепенно се присъединяваха към процесията. Макбет се изравни с Туртел.

— Хубаво слово — отбеляза Макбет.

— Благодаря. Наистина съжалявам, че кметството не пое разноските по погребението. Но с толкова закрити фабрики и падащи постъпления от данъци летвата за всякакви подобни прояви на почит се е вдигнала. Доста нецивилизовано, ако питаш мен.

— Кметството има моето разбиране.

— Но едва ли можем да очакваме разбиране от семейството на Дънкан. Съпругата му ми позвъни и каза, че било редно ковчегът да мине по улиците, та хората да покажат отношението си, солидарността си към делото му.

— Според теб хората щяха ли да го направят?

Туртел сви рамене.

— Честно да ти кажа, не знам, Макбет. Моят опит показва, че тукашните жители не се вълнуват от реформи, освен ако не им носят храна на масата и пари за бира. Мислех, че в града текат промени, но ако беше така, убийството на Дънкан щеше да нажежи обществените страсти до червено. А вместо това хората сякаш са се примирили, че в този град доброто винаги е губещата страна. Само Кайт се осмели да си отвори устата. Утре ще присъстваш на погребението на Банко и на сина му, нали?

— Разбира се. Опелото ще се състои в Работническата църква. Банко не беше особено религиозен, но там е положена съпругата му Вера.

— А опелото на съпругата и децата на Дъф ще се проведе тук в катедралата, доколкото разбрах.

— Да. Няма да присъствам в лично качество.

— В смисъл?

— Ще дебнем скрити, в случай че Дъф реши да се появи.

— А, да. Но кой би искал да изпрати децата си до гроба? Особено ако е виновен за смъртта им.

— Странно, че вината е доживотна дамга, а честта и славата са от ден до пладне.

— Като те слушам, май знаеш какво е да се чувстваш виновен, Макбет.

— Признавам, че отнех живота на най-близкия ми човек, кмете.

— Какви ги говориш? — Туртел се закова намясто.

— На майка ми. Починала е при раждането ми. Да вървим напред.

— А баща ти?

— Когато разбрал, че е бременна, избягал в морето. Повече не се вяснал. Израснах в сиропиталище. С Дъф бяхме съквартиранти. Но ти едва ли някога си виждал стая в детски дом, Туртел.

— О, виждал съм. Нали съм откривал едно-две такива заведения.

Излязоха на стълбите. От северозапад ги забрули влажен вятър. Долу, по чакълестата алея, ковчегът се наклони застрашително.

— Мдам… И морето е начин да се измъкнеш.

— Да не би да критикуваш баща ми, Туртел?

— Нито аз го познавам, нито ти. Просто отбелязвам, че морето бъка от такива като него. Мъже, отказали да поемат отговорността, с която ги е натоварила природата.

— А това прави нашата отговорност — твоята и моята — още по-голяма, кмете.

— Точно така. Е, какво реши?

Макбет се покашля.

— Според мен най-добре за града ще бъде директорът на полицията да си остане директор на полицията и да продължи ползотворното си тясно сътрудничество с кмета.

— Ето това е умна приказка, Макбет.

— Ако, разбира се, сътрудничеството работи.

— За какво намекваш?

— За слуховете, че в „Обелиска“ се практикува проституция и се отпускат нелегални кредити на отделни играчи.

— Първото обвинение е старо, второто — ново. Но както ти е добре известно, много е трудно да се провери доколко подобни слухове отговарят на истината. Затова по-добре да не се пилее време в проверки.

— Разполагам с конкретни подозрения и с имената на поне двама облагодетелствани клиенти. С помощта на ефективни методи за разпит и обещание за амнистия ще успея да разбера дали наистина „Обелиска“ им е предложил да играят на кредит. После Комисията по хазарта най-вероятно ще трябва да затвори казиното, докато тече проверка за мащаба на извършените закононарушения.

Кметът подръпна най-долната гънка на гушата си.

— Значи, няма да се явиш на изборите, но в замяна искаш да затворя „Обелиска“?

— Просто смятам, че политическото и административното ръководство на града трябва да бъде последователно в прилагането на законите. В противен случай може да бъде заподозряно, че е купено от онези, които безнаказано погазват правилата.

Кметът премлясна. Все едно дете смуче маслина, помисли си Макбет, или нещо, чийто специфичен вкус изисква време, за да му свикнеш.

— Тук става дума за редица нарушения, но, както отбелязах, е трудно да се провери доколко слуховете са верни — промърмори сякаш на себе си Туртел. — Ще отнеме време.

— Е, и?

— Ще подготвя Комисията, че е възможно да постъпи информация, която да наложи затварянето на казиното. Между другото, къде е красивата Лейди? Очаквах да присъства, с Дънкан бяха…

— За жалост е леко неразположена. Нищо сериозно.

— Ясно. Поздрави я от мен и й пожелай бързо оздравяване. Е, да слезем да поднесем съболезнования на семейството.

— Ти върви пръв, ще мина след теб.

Туртел се помъкна надолу по стълбите. Притисна ръката на госпожа Дънкан между дланите си. Устните му се размърдаха, а главата му се наклони в искрено съчувствие. Наистина приличаше на костенурка. Една негова реплика обаче упорито се загнезди в ума на Макбет. Как беше? „И морето е начин да се измъкнеш.“

— Всичко наред ли е, шефе? — попита Ситон.

По време на церемонията остана отвън. Църквите не му понасяли. Макбет не възрази. Ако някой искаше да му види сметката, едва ли щеше да го причака в църквата.

— Проверихме всички пътнически кораби, напускащи града — каза Макбет. — Някой обаче сети ли се да провери товарните?

— За пътници без билети ли?

— Да. Или да провери екипажа.

— Съмнявам се.

— Разпрати подробен словесен портрет на Дъф до всички кораби, напуснали пристанището в и след деня на бягството му. Веднага.

— Слушам, шефе. — Ситон взе стълбите на два разкрача и се изгуби зад ъгъла.

Мередит. Мередит вече я нямаше. Ала белегът в сърцето му си остана. И въпреки това Макбет нямаше да отиде на погребението й. Защото за него тя отдавна беше мъртва; от толкова време, че отдавна бе забравил коя е била. Изтърколиха се толкова години — дори той вече не помнеше кой е бил навремето.

Прехвърли тежестта на другия си крак. Платът жулна бедрото му, замириса му на влажна вълна. И той потрепери.

Двайсет и седма глава

Дъф стоеше в камбуза и надничаше към екипажа в салета. Бяха се наобядвали и сега си свиваха цигари, водеха тихи разговори, смееха се, пушеха, пиеха кафе. Само един седеше настрани. Хъчинсън. За понесения пердах говореше голяма лепенка с телесен цвят на челото му. Докато пафкаше цигара, Хъчинсън се опитваше да се преструва на замислен върху въпрос, който изисква концентрация, но не беше достатъчно добър актьор, за да прикрие смачкания си фасон.

— Утре пристигаме — обади се стюардът. Пушеше, облегнат на готварската печка. — Бързо се учиш. Хвана ли те вече желязото?

— Моля?

— Ще останеш ли и за следващия рейс?

— Не. Но благодаря за предложението.

Стюардът сви рамене. Дъф проследи с поглед как един закъснял за обяд моряк крепи чинията си. Насочи се към масата на Хъчинсън. Като вдигна глава обаче и видя кой седи там, се сбута до друга маса, където всички места вече бяха заети. Хъчинсън забеляза рязката маневра на моряка, съсредоточи се още повече върху цигарата си и премига бързо няколко пъти.

— Остана ли нещо от вчерашния чийзкейк?

Дъф се обърна. Питаше главният механик. Стоеше пред летящата врата, изпълнен с надежда.

— Съжалявам — сви рамене стюардът. — Ометоха го.

— Момент — обади се Дъф. — Май остана едно парченце.

Влезе в хладилното помещение, намери чиния, увита във фолио, и се върна. Подаде парчето на главния механик.

— Ама е студен.

— Не ми пречи — увери го механикът и се облиза лакомо. — Така го обичам.

— Да те питам…

— Кажи?

— За Хъчинсън…

— Какво?

— Вижда ми се малко… потиснат. Капитанът смята, че си вършел добре работата. Така ли е?

Механикът поклати неопределено глава и изгледа колебливо Дъф.

— Бива го.

— Ще е хубаво някой да му го каже.

— Кое?

— Че го бива.

— И защо?

— Според мен има нужда да го чуе.

— Не знам… Вземеш ли да хвалиш хората, почват да искат по-висока заплата и повече почивки.

— Когато ти си бил начинаещ механик, главният даваше ли ти да разбереш, че си вършиш добре работата?

— Да. Защото си я вършех добре.

— Сети се реално колко кадърен си бил тогава.

По лицето на главния механик се изписа лека изненада.

В същия миг корабът се разклати силно, от салета се разнесе вик и нещо зад Дъф се стовари с трясък.

— Мътните го взели! — извика стюардът.

Дъф се обърна. Големият казан със супа беше паднал на пода. Гъстата зелена грахова супа, бликаща от казана, прикова погледа на Дъф. Неочаквано стомахът му се преобърна, съдържанието се качи в гърлото му, той се хвана за рамката на вратата и струята рукна от устата му.

— Други съвети, новобранецо? — попита главният механик, обърна се и си тръгна.

— Дявол да го вземе, Джонсън, вече не ти ли мина? — простена стюардът и му подаде руло кухненска хартия.

— Какво стана? — попита Дъф и си избърса устата.

— В кораба се разби вълна — обясни стюардът. — Случва се.

— Върви да си починеш, аз ще измия.

След като изчисти пода, Дъф се върна в салета и събра мръсните съдове. До масите бяха останали само трима души плюс Хъч, който не бе помръднал от мястото си.

Дъф се заслуша в разговора им, докато слагаше една върху друга чиниите и чашите на подноса.

— Тази вълна сигурно е от земетресение или свлачище — предположи единият.

— Или от ядрени опити — подхвърли събеседникът му. — Руснаците провеждали някакви експерименти в Баренцово море, а ударната вълна от такива експлозии се усещала по цялото земно кълбо.

— Ти получил ли си някаква радиограма по въпроса? — попитаха радиста.

— Не — засмя се той. — Единственото интересно нещо, което пристигна, е, че издирват някакъв тип с бял белег през лицето.

Дъф се вцепени. Наострил уши, продължи да трупа чинии върху вече сложените на подноса.

— Хубаво е, че утре стъпваме на сушата.

— И още как. Жената пак била бременна.

— Не гледай мен.

Избухна весел смях.

Дъф се обърна и тръгна с подноса към камбуза. Хъчинсън беше вдигнал глава и изведнъж изопна гръб като свещ. Няколкото пъти, когато се засичаха след свиването в салета, Хъчинсън свеждаше глава и избягваше погледа на Дъф. Сега обаче прикова в него ококорените си очи. Приличаше на изгладнял лешояд, неочаквано съзрял ранено, безпомощно животно.

Дъф бутна с крак летящата врата към камбуза и я чу да се хлопва зад гърба му. Остави подноса върху плота. По дяволите, по дяволите! Защо се случи точно сега, когато от спасението го деляха по-малко от двайсет и четири часа!

— Тук намали! — нареди Кейтнес, докато се взираше през предното стъкло.

Таксиметровият шофьор обра газта и минаха бавно покрай „Обелиска“. От парадния вход се изсипваше народ. Две полицейски коли стояха паркирани до тротоара с въртящи се сини буркани.

— Какво става? — попита Ленокс и мушна бледото си лице между предните седалки. И той като Кейтнес беше още в униформа, защото таксито ги взе от църквата непосредствено след погребението на Дънкан. — Да не се евакуират?

— Днес Комисията по хазарта затваря „Обелиска“ — обясни Кейтнес. — По подозрение за законови нарушения.

Един полицай извеждаше бурно ръкомахащ мъж в светъл костюм, риза на цветя и с впечатляващи бакенбарди. Мъжът явно се опитваше да обясни нещо на полицая, но той не го слушаше.

— Кофти работа — отбеляза шофьорът.

— Кое? — попита Ленокс. — Че се следи за спазването на закона ли?

— Не знам какъв закон са нарушили, ама тук човек поне можеше да пийне една бира и да изиграе едни карти, без да е наконтен като за прием и без да му одерат кожата. Като стана дума за затваряне, знаете ли, че фабриката, закъдето ви карам в момента, е затворена?

— Да — потвърди Кейтнес.

Всъщност знаеше само това. Сутринта й се обади инспектор Ангъс и настойчиво я помоли да вземе комисар Ленокс и двамата да дойдат в „Естекс“. Там щели да разберат останалото. Ставало дума за корупция на високо ниво. Засега да не споменават нищо на никого. Кейтнес отговори, че не познава никакъв инспектор Ангъс. Той се описа: дългокосия боец от Спецотряда, когото поздравявала с усмивка в асансьора. Тя си го спомни. Голям сладур. Приличаше повече на дружелюбно, отвеяно хипи, отколкото на спецполицай.

Таксито пътуваше по улиците. Кейтнес видя безработни, скупчили се под стрехите — пазеха се от дъжда. Угарка в ъгъла на устните, мокри палта, гладни, изморени погледи. Хиени. Не бяха родени такива. Градът ги беше направил хиени. Или, с думите на Дънкан: ако в менюто се предлага само леш, ставаш лешояд, без значение за какъв си се мислил. Каквото и да предприемат в Главното управление, най-ефикасният начин да се намали престъпността е хората да имат работа.

— Да не би пак да отваряте „Естекс“? — поинтересува се шофьорът и погледна Кейтнес през присвити очи.

— Кое ви наведе на тази мисъл?

— Макбет ми се вижда по-умен от оня глупак Дънкан.

— Така ли?

— Да затвориш добре работеща фабрика само защото оттам изтичали някакви слабо отровни вещества? Що за глупост! Всички работници в „Естекс“ пушеха. И без това щяха да си умрат от изгълтания цигарен дим. Там имаше пет хиляди работни места! Пет хиляди места, нужни на града! Само един богаташ от Капитол може да измисли такава простотия. Виж, Макбет е наш човек, схваща какво е необходимо и действа. Ако той поеме нещата изцяло в свои ръце, хората скоро ще могат да си позволят да се качват на такси.

— Като стана дума за Макбет — Кейтнес се извърна към задната седалка, — два дни поред той отменя сутрешната оперативка. В църквата ми се видя пребледнял. Да не е болен?

— Не той. Лейди. През последните дни почти не се е отбивал в Управлението.

— Похвално е, че е толкова грижовен съпруг, но е и директор на полицията и си има служебни задължения.

— Добре че има нас — усмихна се Ленокс.

Таксито спря пред портата, където висеше отрязана верига с катинар. Табелата „ЗАТВОРЕНО“ беше паднала върху разкъртения асфалт. Кейтнес слезе, застана до отворения прозорец на шофьора и плъзна поглед по изоставената индустриална пустош, докато си чакаше рестото. Наоколо не се виждаха телефонни кабинки, а телефоните в „Естекс“ най-вероятно бяха прекъснати.

— Как ще си извикаме такси за обратно? — зачуди се Кейтнес.

— Ще паркирам тук и ще ви изчакам — предложи шофьорът. — И без това в града вече никой не ползва таксита.

В двора на фабриката имаше ръждясал мотокар и кула от прогнили дървени палети. Вратата до голямата „летяща“ порта стоеше открехната.

Кейтнес и Ленокс влязоха в халето. Вътре беше още по-студено. В продълговато помещение под висок сводест таван, докъдето поглед стига, стояха наредени като църковни скамейки пещи.

— Ехо? — извика Кейтнес и потръпна от отражението на гласа си.

— Тук! — Отговорът дойде отгоре. Там се намираше канцеларията — малко помещение за ръководителя на работниците, откъдето да ги наблюдава. Подобно на стражева кула в затвор, помисли си Кейтнес. Или на амвон.

Младежът горе им посочи метална стълба.

Кейтнес и Ленокс се изкачиха по нея.

— Аз съм Ангъс — представи се младежът и им стисна ръцете.

Откритото му лице издаваше нервност, но и решителност.

Последваха го в канцеларията. Миришеше на засъхнала пот и на тютюн. Странна жълта глазура, сякаш изменила необратимо цвета на стъклото, покриваше големите прозорци към фабричното хале. Върху масите лежаха разтворени класьори, явно свалени от рафтовете по стените. Небръснатият млад мъж носеше тесни протрити дънки и зелено камуфлажно яке.

— Благодаря ви за бързата реакция. — Ангъс ги подкани с жест да се настанят на олющени дървени столове.

— Не искам да те притискам, но се надявам да си ни повикал за нещо важно — каза Ленокс. — Наложи се да отменя важна среща.

— Понеже нямате време, ще карам по същество.

— Чудесно.

Младежът скръсти ръце. Челюстите му ту се стягаха, ту се отпускаха, погледът блуждаеше неспокойно, но в него се долавяше мрачна твърдост. Човекът беше сигурен, че постъпва правилно.

— Два пъти повярвах — поде Ангъс и преглътна. Кейтнес се досети, че декламира нещо, предварително наизустено за случая. — И два пъти изгубих вярата си. Първия път повярвах в Бог. Втория — в Макбет. В Бог изгубих вяра, защото той не съществува. В Макбет — защото не е онзи, за когото се представя. Макбет не е месия, а корумпиран убиец. Казвам го най-напред, за да знаете защо ви повиках. Искам да освободя града от Макбет.

В последвалата тишина се чуваха дълбоките въздишки на капките, падащи върху пода на халето. Ангъс си пое дъх.

— Бяхме…

— Спри! — прекъсна го Кейтнес. — Благодаря ти за откровеността, Ангъс, но преди да продължиш, с комисар Ленокс искаме да преценим дали въобще искаме да те изслушаме.

— Нека довърши — настоя Ленокс. — После ще го обсъдим помежду си.

— Чакай малко — не отстъпи Кейтнес. — Чуем ли подробностите, няма връщане назад.

— Изпратиха ни в клуба на „Норс Райдърс“ с поръчението да ги избием до крак — каза Ангъс.

— Не искам да те слушам. — Кейтнес стана.

— А не за да арестуваме когото и да било — продължи по-високо Ангъс. — Ние първи открихме огън срещу тях. Те произведоха… — вдигна показалец, треперещ колкото гласа му —… един-единствен скапан изстрел, и то за да се защитят!

Кейтнес тропаше с крака по пода, за да заглуши гласа на Ангъс. Отвори вратата, но преди да излезе, чу име и замръзна.

— А от дома на Дъф във Файф не дойде дори един изстрел. Защото той не си беше у дома. След като направихме къщата на решето, влязохме и в спалнята открихме две деца и майка им. Тя… — Гласът на Ангъс се скърши.

Кейтнес се обърна към него. Младежът се облегна на масата и стисна здраво очи.

— … се беше опитала да ги прикрие с тялото си.

— Не, не — чу се да шепне Кейтнес.

— Макбет издаде тази заповед — продължи Ангъс. — Ситон се погрижи Спецотрядът да я изпълни безпрекословно. Участвах… — той се покашля —… и аз.

— И защо, за бога, Макбет ще разпорежда да извършвате тези… убийства? — попита с недоверие Ленокс. — Можел е просто да нареди да ги арестувате — и Дъф, и „Норс Райдърс“.

— Вероятно те са имали нещо срещу Макбет и се е наложило да им затвори устата завинаги.

— Какво например?

— Не сте ли се питали защо „Норс Райдърс“ ще си отмъщават на Банко, вместо да очистят онзи, който издава заповедите — Макбет?

— Много просто — изсумтя Ленокс. — Охраняват Макбет по-добре. Ти изобщо разполагаш ли с някакви доказателства?

— Тези две очи — посочи Ангъс.

— Те обаче са само твои, както и обвиненията. Посочи ми поне една причина да ти повярвам.

— Момент. — Кейтнес бавно се върна на стола си. — Има много лесен начин обвиненията на Ангъс да се потвърдят или опровергаят. Ще попитам другите от Спецотряда. Ако се окаже, че Ангъс лъже, ще си изгуби работата, ще му повдигнат обвинение и изгледите за бъдещето му, меко казано, няма да бъдат розови. Той го знае.

Ангъс се изсмя.

— Нещо глупаво ли казах? — повдигна вежда Кейтнес.

— Говорим за Спецотряда — напомни Ленокс. — Преданост и братство. Калени в огън, сплотени до последна кръв.

— Моля?

— Няма да успееш да накараш никого от Спецотряда да каже и думичка против Макбет или Ситон — обясни Ангъс. — Или против когото и да било от братята си.

Кейтнес сложи ръце на кръста си.

— И излизаш пред нас с тези твърдения, макар да знаеш, че няма начин да ги докажеш?

— След клането в клуба Макбет ме помоли да изгоря труп на бебе. — Ангъс нервно заусуква ланеца си. — В една от тези пещи.

Кейтнес потръпна. И съжали. Защо се върна, вместо вече да се вози в таксито, което да я отнесе далече оттук?

— Отказах — продължи Ангъс. — Някой друг го е свършил. Вероятно самият Макбет. Прегледах пещите. Една е била използвана наскоро. Ако възложиш на криминалистите ти да я обследват, очаквам да открият следи. Отпечатъци от пръсти, останки от кости, знам ли? А оттам Антикорупционното звено да поеме случая.

Ленокс и Кейтнес се спогледаха.

— Полицията не може да разследва директора си — поклати глава Ленокс. — Не знаеш ли?

Ангъс сбърчи чело.

— Но… нали Антикорупционното…

— Нямаме правомощия да провеждаме вътрешни разследвания. Ако искаш да подадеш сигнал срещу директора, трябва да сезираш градската управа и Туртел.

Ангъс поклати отчаяно глава.

— Всички са в кюпа! Трябва да действаме сами, да хванем Макбет отвътре.

Кейтнес мълчеше. Даде си сметка, че Ангъс е прав. Никой от градската управа, включително Туртел, не би дръзнал да тръгне открито срещу Макбет. Кенет се беше погрижил директорът на полицията да разполага със законови правомощия да потушава подобни политически бунтове още в зародиш.

Ленокс си погледна часовника.

— След двайсет минути имам среща. Ангъс, препоръчвам ти да си траеш, докато не се сдобиеш с нещо конкретно. А после можеш да си опиташ късмета в градската управа.

Ангъс премига невярващо.

— Аз да си опитам късмета? — попита той със задавен глас.

Обърна се към Кейтнес. Отчаяние, молба, страх и надежда се изписаха последователно по откритото му лице. И на нея й просветна, че причината да я повика тук не е защото иска криминалист да обследва фабричните пещи. Когато се изправи да изложи случая пред Антикорупционното звено, на Ангъс щеше да му трябва свидетел, трети човек, чиито показания да попречат на Ленокс да твърди, че този разговор не се е състоял. Ангъс бе избрал Кейтнес просто защото дружелюбната й усмивка му бе вдъхнала доверие.

— Старши инспектор Кейтнес? — прошепна почти умолително той.

Тя си пое дълбоко дъх.

— Ленокс е прав, Ангъс. Искаш от нас, въоръжени с картонен меч, да нападнем мечка.

Очите на младия полицай се насълзиха.

— Страхувате се — промълви с мъка той. — Вярвате ми, иначе вече да сте си тръгнали. Но ви е страх. Страх ви е, защото ми вярвате. Защото ви разкрих на какво е способен Макбет.

— Тази среща не се е състояла. Разбрахме ли се? — Ленокс тръгна към вратата.

Кейтнес понечи да го последва, но Ангъс хвана ръката й.

— Бебе — прошепна задавено той. — Напъхано в кутия за обувки.

— Невинна жертва в борбата срещу престъпна групировка — отвърна тя. — Такива неща се случват, фактът, че Макбет е решил да го скрие от медиите, за да не пострада имиджът на полицията, не го превръща в убиец.

Ангъс пусна ръката й, все едно се беше опарил. Отстъпи крачка назад и я погледна. Тя се обърна и си тръгна.

Докато слизаше по металната стълба към халето, студът охлади сгорещените й бузи.

На път към изхода тя спря пред една пещ. По сивия прах, полепнал по нея, светлееха бразди.

Ленокс махна на таксито, за да ги вземе от вратата. Валеше проливен дъжд.

— Според теб какво цели Ангъс? — попита Ленокс.

— Какво цели ли? — Кейтнес се обърна и плъзна поглед нагоре към канцеларията на ръководителя.

— Сигурно си дава сметка, че е твърде млад да стане шеф. Ей, насам! Дали наистина всичко е за чест и слава?

— Може би е прав. Някой трябва да спре Макбет.

— Един вид, дългът зове, а? — изсмя се Ленокс. Кейтнес чу как гумите захрущяха по чакъла. — Всеки преследва скрита цел, Кейтнес, абсолютно всеки! Идваш ли?

— Да.

Тя едва различи силуета на Ангъс зад прозореца. След като си тръгнаха, не беше мръднал от мястото си. Продължаваше да стои по същия начин. Сякаш чакаше нещо.

След колко време Ленокс щеше да осведоми Макбет, че срещу него зрее бунт?

Как да постъпи тя?

Кейтнес попипа бузата си. Знаеше на какво се дължи облялата я горещина. На срам.

Ленокс мина напряко през чакалнята на Централната гара. Все гледаше да изхитрува. Още от малък си падаше тарикат. За да си привлече приятели, ги подкупваше с лакомства, лъжеше, че бил скочил от крана на пристанището и платил на едно момиче да му направи чекия. За да изглежда по-висок, си купуваше обувки с платформа. На изпитите преписваше, но когато обявяваха резултатите, пак се налагаше да будалка баща си, че е изкарал по-висока оценка. Баща му обичаше да повтаря — най-често по време на семейни събирания и без да крие кого има предвид — че само безгръбначните хора търсят на хляба мекото. За да спести на себе си и на Ленокс срама от следване в държавно висше училище, баща му направи дарение на частния университет в града. Ленокс фалшифицира и дипломата си от университета. Не за да впечатли с нея потенциални работодатели, а защото баща му настоя да я види. Истината, разбира се, лъсна, защото той нямаше достатъчно твърд характер да устои на мнителните погледи и въпроси на баща си. Баща му изрази недоумение как мекотело като Ленокс изобщо стои изправено!

Да, но Ленокс притежаваше достатъчно твърдост да пренебрегне спусналите се към него дилъри със съответните предложения. Умееха да разпознават наркоманите. Ала той си набавяше адска смес по друг начин. Изпращаха му я в кафяви пликове без подател. Или — ако се случеше да поиска специално обслужване — му завързваха очите и го водеха — подобно на военнопленник към наказателен взвод — в тайната кухня, където му предоставяха дозата топла-топла направо от казана.

Подмина Бърта Бърнам, където Дъф се хвана на блъфа със съдията от Капитол. Хеката обаче не му беше казвал, че Макбет ще убие съпругата и децата на Дъф. Ленокс ускори крачка, докато прекосяваше Работническия площад, сякаш бързаше да изпревари някакво събитие. Събитие, което заплашваше да се състои вътре в него.

— Макбет е зает — съобщи дребният администратор в „Инвернес“.

— Предайте, че го търси комисар Ленокс. Важно е и ще отнеме само минута.

— Момент да се обадя, сър.

Докато чакаше, Ленокс огледа обстановката. Не можеше да определи точно какво, но нещо липсваше. Нещо, което да добави финален щрих. Навярно просто атмосферата се бе променила. Сега типове в небрежни дрехи се смееха гръмогласно, докато влизаха в игралната зала. При последното си посещение тук не бе видял такива посетители.

Макбет слезе по стълбите.

— Добър ден, Ленокс.

— Добър ден, господин директоре. Днес е много оживено.

— Комарджии от „Обелиска“. Комисията по хазарта затвори казиното преди няколко часа. Да поседнем тук. Уви, времето ми е ограничено.

— Благодаря, сър. Идвам само да ви осведомя за една днешна среща.

— Слушам те. — Макбет се прозина.

Ленокс си пое дъх. Поколеба се. Имаше избор измежду милиони встъпителни реплики. Между хиляди начини да формулира едно и също съобщение. Между стотици думи. И въпреки това всичко се свеждаше до две възможности.

Макбет смръщи чело.

— Сър — обади се администраторът. — От масата за блекджек настояват за още едно крупие. Образувала се е опашка.

— Идвам, Джак. Извини ме, Ленокс, но обикновено Лейди се занимава с тези неща. Продължавай.

— Срещата… — Ленокс се замисли за жена си и децата.

За къщата. За градината. За спокойния квартал, където децата можеха да излизат, без да се боят от нищо. За университета, където предстоеше да следват. За заплатата, защото без заплатата всичко това би било немислимо. За допълнително докараните доходи, които пък му позволяваха такъв стандарт. Не го правеше за себе си, а за семейството, за семейството, за семейството. За семейството си, а не за къща във Файф или…

— Да?

Входната врата се отвори.

— Шефе!

Ситон влезе запъхтян.

— Пипнахме го, шефе.

— Кого?

— Дъф. Оказахте се прав. Качил се е на борда на кораб, отплавал от тукашното пристанище. М/К „Гламис“.

— Супер! Разговорът ни ще почака, комисар Ленокс. Налага се да вървя.

Ленокс остана седнал. Другите двама изчезнаха през вратата.

— Зает човек е Макбет — усмихна се администраторът. — Кафе, сър?

— Не. — Ленокс се вторачи право напред. Навън вече се спускаше мрак, но до следващата доза имаше няколко часа. Цяла вечност. — Впрочем, размислих. Ако обичате, направете ми едно.

Цяла вечност за човек без капка твърдост.

Двайсет и осма глава

— Къде отиваш? — попита Мередит.

— Не знам. — Дъф се опита да я погали по бузата, но не я достигна. — Имам адрес, но нямам представа какво ме чака там.

— Тогава защо ще ходиш?

— Някой го е записал непосредствено преди смъртта на Банко и Флинс. Определил го е като „сигурен пристан“. Ако и те са бягали, има изгледи да се окаже удобно убежище за мен. Просто е единствената ми възможност, скъпа.

— Добре тогава.

— Къде сте?

— Тук.

— Къде е това „тук“? И какво правите?

— Чакаме те — усмихна се Мередит. — Все още празнуваме рождения ден на Юън.

— Болеше ли?

— Малко. Но нали мина.

Дъф усети буца в гърлото си.

— Юън и Емили много ли се изплашиха?

— Шшт, скъпи. Да не говорим за това…

— Но…

Тя запуши устата му с длан.

— Тихо. Спят, ще ги събудиш.

Ръката й му пречеше да диша. Опита се да я отмести, но тя беше прекалено силна. Дъф ококори очи.

В тъмното над него се бе надвесил човек. Той му беше запушил устата. Дъф понечи да извика и сграбчи косматата китка, ала противникът му беше много як. Сумтенето го издаде. Хъчинсън. Механикът се наведе и прошепна в ухото му:

— Да не си гъкнал, Джонсън. Или, по-точно, Дъф.

Бяха го разкрили. Дали бяха обявили награда за залавянето му? Жив или мъртъв го искаха? Часът на разплатата удари. Нож? Шило? Чук?

— Чуй ме, Джонсън. Събудим ли моряка на горната койка, с теб е свършено, ясно?

Защо механикът го събуди, вместо направо да му свети маслото?

— Когато акостираме в Капитол, полицията ще те чака на пристанището. — Хъчинсън си отмести ръката. — Предупреден си. Сега сме квит.

Вратата се отвори и в каютата за миг нахлу светлина. После вратата се плъзна обратно и Хъчинсън изчезна.

Дъф премига в мрака. Дали и Хъчинсън не беше част от съня? Някой се закашля на горната койка. Дъф нямаше представа кой спи там. Нали всяка вечер лягаше на различно място. Стюардът обясни недостига на легла на борда с пренасянето на „някакви адски важни муниции“. Наложило се да изнесат койки от няколко каюти и да складират вътре част от боеприпасите, защото разпоредбите за транспортирането на експлозиви на борда на плавателен съд не допускали струпване на голямо количество запалими вещества в едно корабно помещение. Само членовете на екипажа от командния състав имаха правото на постоянна койка. Дъф спусна крака на пода и бързо изскочи в канижела — корабния коридор. Гърбът на мръсната тениска с надпис „Esso-Т“ приближаваше трапа към машинното.

— Почакай!

Хъчинсън се обърна.

Дъф притича до него на пръсти.

Очите на машиниста блестяха, но предишната злоба я нямаше.

— Какви ги говориш? — попита Дъф. — Полиция? Били сме квит?

Хъчинсън скръсти ръце и изсумтя.

— Отбих се при свързистчето, за да… — второ изсумтяване —… да му поискам извинение. В кабината заварих капитана. Говореше по радиото. Седяха с гръб към мен и не ме чуха да влизам.

Дъф усети как сърцето му спира да бие и също скръсти ръце.

— Продължавай.

— Капитанът съобщи, че на борда на кораба му се возел някой си Джонсън и напълно отговарял на описанието на криминално проявено лице. Имал белег на челото и постъпването му на служба съвпадало с датата, когато онзи бил обявен за издирване. Гласът от радиото нареди капитанът да не предприема абсолютно нищо; Дъф бил опасен. Полицията щяла да бъде в готовност при акостирането ни. Капитанът отговори, че за него това било голямо успокоение, защото те бил видял в действие в салета. — Хъчинсън посочи лепенката на челото си.

— Защо ми го казваш?

Механикът сви рамене.

— Отидох да се извиня на радиста по настояване на капитана. По неговите думи ще си задържа работата поне още известно време само защото си отказал да ме натопиш. А аз много искам да си запазя работата…

— Искаш?

Механикът изсумтя.

— Нямам друг избор. Само в това ме бива — поне според главния механик.

— Той ли ти го каза?

— Снощи се отби в каютата ми. Предупреди ме да не си въобразявам нищо, защото съм бил трън в петата на този кораб, но ме нарече добър механик. После си тръгна. На борда на този кораб бъка от чудаци, а? — засмя се Хъчинсън с почти весел вид. — Е, ще слизам в машинното.

— Чакай малко — спря го Дъф. — Каква полза има един осъден на смърт да му кажеш, че около врата му е нахлузена примка? Преди да застанем на пристанището, нямам възможност да избягам.

— Това не е мой проблем, Джонсън. Върнах ти жеста.

— Дали? Твоят кораб е пренесъл картечниците, с които са погубени жена ми и децата ми, Хъчинсън. Това, разбира се, пак не е твой проблем. И аз можех да си кажа същото, когато капитанът поиска от мен да му дам повод да ти бие шута.

Последва поредното изсумтяване.

— Ами скочи в морето, бе. И доплувай до брега. Какво толкова, няколко мили. ЕТА[11] е след девет часа — изсумтя той.

Дъф проследи как механикът потъна в търбуха на кораба.

Отиде до филистрина и погледна навън. Започваше да се развиделява. До пристигането в Капитол оставаха девет часа. Вълните се издигаха високо. Колко време ще издържи човек на такова вълнение, в толкова студена вода? Двайсет минути? Половин час? С приближаването към сушата капитанът положително ще възложи на някого да го държи под око. Дъф опря чело в стъклото.

Не виждаше изход.

Пак влезе в каютата. Погледна си часовника. Пет без петнайсет. Само след четвърт час дежурството му започваше. Легна на койката и затвори очи.

Пред взора му се появи Мередит. Стоеше на скалата насред езерото и му махаше да отиде при нея.

— Чакаме те.

Като насън, помисли си Макбет. Или все едно плуваш из подводна пещера. Сигурно така се чувстват сомнамбулите. В едната си ръка стискаше джобен фенер, в другата — дланта на Лейди. Плъзна лъча по маса с рулетка и празни столове. Продължиха да вървят. По стените шареха призрачни сенки. Над главите им проблясваха фалшиви кристали.

— Защо няма жива душа? — попита Лейди.

— Всички са се разотишли по домовете си — отвърна Макбет, освети полупразна чаша с уиски върху маса за покер и веднага се сети за дрога.

Наркотичният глад ставаше все по-осезаем, но Макбет се държеше. Беше силен, по-силен от всякога.

— Само ние двамата с теб сме, любов моя.

— Но ние никога не затваряме. — Тя пусна ръката му. — Да не си затворил „Инвернес“? Всичко си променил. Не мога да позная собственото си казино! Какво става тук?

Влязоха в друга зала, където светлият конус озари редица едноръки машини. Бяха строени под конец — същински взвод от малки спящи роботи, помисли си Макбет. Механични кутии, които никога повече няма да се събудят.

— Ама това са детски ковчези — прошепна Лейди. — Божичко, колко са много…

Гласът й се задави и тя пак започна да ридае беззвучно.

Макбет я притисна към себе си и я отдалечи от игралните автомати.

— Не сме в „Инвернес“, скъпа, а в „Обелиска“. Исках да ти покажа какво направих за теб. Виж, затворено е. Отрязали са дори електричеството. Виж, това е нашата победа. Пред теб е врагът, разгромен на бойното поле, скъпа. Не е ли красиво?

— Ужасно е, просто отвратително! И мирише. Не усещаш ли? От гардероба вони на трупове!

— Любов моя, миризмата идва от кухнята. Полицаите накарали всички незабавно да напуснат сградата — да не би някой да унищожи доказателствен материал. Виж, в чиниите още стоят парчета месо.

Макбет плъзна лъча по масите, застлани с бели покривки, по догорелите свещи, по недоизядените порции. Вцепени се, когато светлината се отрази в две жълти очи, втренчени в него и Лейди. Тя нададе вик. Макбет бръкна под якето си. Мършавото, жилесто тяло, което зърна за миг, бързо изчезна в мрака, но той вече стискаше сребърния кинжал.

— Спокойно, любов моя. Беше куче. Сигурно е усетило миризмата и се е вмъкнало. Ето, отиде си.

— Искам да се махна оттук! Изведи ме веднага! Не издържам повече!

— Добре, добре, видяхме достатъчно. Сега се прибираме в „Инвернес“.

— Казах да се махаме оттук!

— Какво имаш предвид? Къде да идем?

— Надалеч!

— Но…

Той не довърши изречението. Само мисълта си: „… няма къде другаде да отидат.“ Едва сега се замисляше за това.

Повечето хора си имат семейство, бащин дом, роднини, лятна вила, приятели. А те с Лейди имат само „Инвернес“ и един другиго. Но досега и през ум не му бе минавало, че не е достатъчно. Едва сега си го помисли. Сега, когато предизвикаха съдбата и Макбет беше напът да изгуби Лейди. Тя трябваше да се върне, да се събуди, а той трябваше да я изведе от капана на мрака, в който бе попаднала. Затова именно я доведе тук. Ала дори триумфът не беше в състояние да я откъсне от умопомрачението и да я върне в реалността. А точно сега Макбет се нуждаеше от нея, от трезвия й ум, от твърдата й ръка. За какво му е тази разкисната жена, която не забелязва нищо около себе си.

— Открихме Дъф — съобщи той, докато бързо я водеше към изхода. — Ситон отлетя за Капитол. В два часа М/К „Гламис“ ще застане на кей.

Навън вече се беше съмнало, но всички прозорци на „Обелиска“ бяха затъмнени. Вътре се бе настанил вечен среднощен мрак. Игрални маси, които Макбет не си спомняше да са подминали, изведнъж изникнаха пред светлия лъч на фенера и им препречиха пътя. Килимът погълна звука от стъпките им. Стори му се, че чува ръмжене и тракащи кучешки челюсти зад гърба си. Къде, по дяволите, беше скапаният изход?

Ленокс стоеше сред зелената трева. Беше паркирал колата на главния път и си бе сложил слънчеви очила.

Една от причините да не иска да живее във Файф беше именно прекалено ярката светлина. Вече усещаше как слънцето жури бледорозовата му кожа, сякаш всеки момент ще пламне като проклет вампир.

Но Ленокс не беше вампир. Нали? Някои неща се виждат едва когато се приближиш на непосредствено разстояние. Това важеше и за бялата къща отпред. Само от съвсем близо се виждаше, че белите стени са осеяни с малки черни дупки.

Двайсет и девета глава

— Добре дошъл на борда. — Капитанът на М/К „Гламис“ поздрави лоцмана, току-що стъпил на капитанския мостик. — Ще ми се днес да пристигнем по разписание. На брега ни очакват.

— Ще се уреди. — Лоцманът се ръкува с капитана и зае мястото си до него в щурманската рубка. — Стига двигателите да работят нормално.

— Не знам да има повреда…

— Един от механиците ви помоли да го откарат с пилотския катер до брега. Трябвало да вземе машинен елемент, нужен на главния механик още при приставането на кея.

— Така ли? — изненада се капитанът. — За пръв път чувам.

— Сигурно е дреболия.

— Кой е този механик?

— Хъч-нещо си. Ето ги. — Лоцманът посочи катера, който бързо се отдалечаваше от кораба.

Капитанът вдигна бинокъла. На кърмата видя шапка с тигрова шарка, а върху гърба на бялата тениска — емблемата на „Esso-Т“.

— Какво те притеснява? — попита лоцманът.

— Никой не напуска борда на моя кораб без мое знание. Особено днес. — Свали микрофона на интеркома и натисна копчето за връзка е камбуза: — Стюард!

— Да, капитане — обади се глас отсреща.

— Изпрати Джонсън с две кафета.

— Идвам, капитане.

— Казах да дойде Джонсън, не ти.

— Получи стомашни спазми, капитане. Оставих го да полежи, докато акостираме.

— Провери дали си е в каютата.

— Слушам.

Капитанът отпусна копчето.

— Три градуса ляво на борд — даде указание лоцманът.

— Слушам — отвърна щурманът.

Комисар Ситон беше предупредил, че най-безопасно е вече осведомените, тоест капитанът и радистът, да останат единствените в течение — да не би по поведението на околните Дъф да се досети, че е разкрит. Ситон и двама от най-добрите му бойци щяха да причакат кораба на пристана, да се качат на борда и да заловят Дъф. Ситон подчерта: по време на акцията иска екипажът да е евакуиран, за да се избегне вероятността да има ранени, ако се стигне до стрелба. В ушите на капитана последното прозвуча по-скоро „като се стигне до стрелба“.

— Капитане! — обади се стюардът по интеркома. — Джонсън спи като младенец в койката си. Да го съ…

— Не! Остави го да спи. Сам ли е в каютата?

— Да, капитане.

— Добре! — Капитанът си погледна часовника.

След час всичко ще приключи, той ще се прибере при жена си и ще почива два-три дни. Само утре му предстои да се яви в корабното дружество по повод доклада на застрахователната компания за подозрително много случаи на една и съща болест сред екипажа, работил в трюма на М/К „Гламис“ през последните три години. Някаква кръвна инфекция.

— Курсът изглежда добър — прецени лоцманът.

— Да се надяваме — промърмори капитанът. — Да се надяваме.

Един и десет. Преди петнайсет минути голяма еленска глава изскочи от часовник на стената и измуча. Ангъс се огледа. Вече съжаляваше за избора на мястото. Макар по това време на деня в „Зидаря“ да киснеха само безработни лентяи и пияници, все пак в този бар обикновено се събираха бойците от Спецотряда и ако някой от Главното управление видеше Ангъс да разговаря с журналиста, новината бързо щеше да стигне до ушите на Макбет. От друга страна, му се струваше по-малко подозрително да го видят в бара на Спецотряда, отколкото в някоя дупка из града.

Но на Ангъс цялата работа не му харесваше. Еленът не му харесваше. Не му харесваше, че журналистът се бави. Досега Ангъс щеше да си е тръгнал сто пъти, ако това не беше последната му възможност.

— Извини ме за закъснението — прозвуча познат характерен глас.

Ангъс вдигна глава. Само тембърът издаваше, че мъжът срещу него, облечен в жълт непромокаем костюм, е Уолт Кайт. Известният радиожурналист упорито отказваше да се появява по телевизията и да го снимат във вестници и светски списания, защото според него външният вид само отвличал вниманието от същественото; словото било алфата и омегата.

— Дъжд, задръствания — оправда се Кайт, докато разкопчаваше якето си. От рядката му коса се стичаше вода.

— Тук винаги вали и винаги има задръствания — отбеляза Ангъс.

— И те редовно ни служат за извинение. — Радиожурналистът седна срещу него. — Всъщност веригата на велосипеда ми се откачи.

— Не съм допускал, че Уолт Кайт лъже.

— Радиожурналистът Кайт никога не лъже — усмихна се накриво Кайт. — Но човекът Кайт не е толкова образцов.

— Сам ли си?

— Винаги. Казвай сега какво спести по телефона.

Ангъс си пое дъх и започна. Не изпитваше и частица от нервността, с която изложи въпроса пред Кейтнес и Ленокс. Вероятно защото зарът вече бе хвърлен; нямаше връщане назад. Използва приблизително същите думи като вчера в „Естекс“. Осведоми Кайт и за срещата с Ленокс и Кейтнес. Каза му всичко. Имената. Подробностите за наказателните акции в клуба на „Норс Райдърс“ и във Файф. Заповедта да изгори бебешкото трупче. Докато разговаряха, Кайт посегна за салфетка от поставката върху масата и взе да си бърше пръстите, почернели от смазочно масло.

— Защо избра мен? — поинтересува се той и си издърпа още една салфетка.

— Защото минаваш за смел журналист с независимо перо.

— Приятно ми е да чуя, че хората мислят така. — Кайт огледа изпитателно Ангъс. — За толкова млад полицай се изразяваш много изискано.

— Следвал съм богословие — сви рамене Ангъс.

— Това обяснява и изказа ти, и причината да се подложиш на такъв риск. Вярваш, че добрите дела ще те вкарат в рая.

— Грешиш, господин Кайт. Не вярвам нито в рая, нито в божественото.

— Говорил ли си с други журналисти — повече или по-малко независими?

Ангъс поклати глава.

— Добре. Защото, ако ще се захващам с този случай, искам да бъда единствен. Затова нито дума на мои колеги. Разбрахме ли се?

Ангъс кимна.

— Как да се свързвам с теб, Ангъс?

— Телефонният ми номер е…

— Без телефони. Дай адрес.

Ангъс го написа върху омазнената салфетка на Кайт.

— Оттук нататък какво следва?

Кайт въздъхна тежко. Като човек със съзнанието, че му предстои трудоемка задача.

— Първо трябва да проверя някои факти. Това е сериозен случай. Не искам да ме хванат в грешка или да ме заподозрат, че обслужвам нечий интерес.

— Интересува ме само истината да излезе наяве и Макбет да бъде спрян.

Явно беше повишил глас, защото Кайт се озърна в полупразното заведение, за да се увери, че никой от малцината посетители не ги е чул.

— В такъв случай значи лъжеш, че не вярваш в божественото.

— Бог не съществува.

— Говоря за божественото в човека, Ангъс.

— Не, говориш за човешкото в човека, Кайт. Да искаш да постъпиш правилно, е също толкова човешко, колкото и да сгрешиш.

Кайт кимна бавно.

— Добре. Все пак от двама ни ти си теологът. И макар да съм склонен да ти повярвам, трябва да проверя фактите. И теб в лично качество. Това се нарича… — стана и закопча якето на непромокаемия си костюм —… независима журналистика.

— Кога очакваш материалът да излезе? — Ангъс си пое въздух и го издиша. — Не вярвам на Ленокс. Ще ме изпее на Макбет.

— Ще работя приоритетно по твоя сигнал. Надявам се за два дни да подготвя репортажа. — Кайт си извади портфейла.

— Благодари, но държа да си платя кафето.

— Както желаеш. — Кайт си прибра портфейла. — Екземпляри като теб се срещат много рядко в този град, нали знаеш?

— На изчезване сме — усмихна се бледо Ангъс.

Проследи с поглед отдалечаващия се журналист. Озърна се в заведението. Не забеляза потенциални шпиони. Всички изглеждаха заети с нещо свое. Два дни. Трябваше да оцелее още два дни.

Ситон не харесваше Капитол. Не харесваше нито широките булеварди, нито величествените стари сгради, където се помещаваха парламентът и други официални учреждения, не харесваше зелените паркове, библиотеките и операта. Не харесваше уличните художници, малките готически църкви и катедралата, претрупана до смехотворност с декоративни орнаменти. Дразнеха го усмихнатите хора, насядали в ресторантите по тротоарите, разкошният национален театър с помпозни постановки, непонятни диалози и властолюбиви крале, които умират в последното действие.

Затова Ситон предпочиташе да си стои така, гърбом към града и с поглед, зареян в морето.

Намираха се в пристанищна канцелария и наблюдаваха приближаващия се М/К „Гламис“.

— Сигурен ли сте, че не искате подкрепление? — попита служител с емблема на капитолската полиция върху униформата.

Преди пристигането на Ситон поспориха докъде се простира юрисдикцията на неговия град, но кметът на Капитол се оказа склонен на компромис, отчасти защото — както сам се изрази — ставало дума за убийство на полицай, извършено в друг град, отчасти защото на борда на плавателните съдове се допускали изключения.

— Благодаря за предложението, но съм напълно сигурен — отговори Ситон.

— Добре, но след като го арестувате и го свалите на сушата, поемаме ние.

— Разбира се. Дотогава дръжте под око парадния трап и кораба.

— Няма да се измъкне, комисар Ситон. — Полицаят от Капитол посочи двете шлюпки с цивилни полиции на петдесетина метра от кея. Преструваха се, че ловят риба, но стояха в готовност да уловят Дъф, ако реши да скочи във водата.

Ситон кимна. Неотдавна самият той предложи помощта си в подобна пристанищна канцелария. Тогава Дъф отхвърли предложението му — глупакът му с глупак. Сега ролите бяха разменени. Дъф щеше да го усети. И то много осезателно. В продължение само на няколко секунди, които щяха да му се сторят безкрайни. Полицаите от Капитол, разбира се, не бяха запознати със заповедта на Макбет: Дъф да не бъде отведен, а да бъде отнесен на сушата — в чувал за трупове.

Корабът даде на заден ход. Водата се разпени и повърхността й побеля. Забълбукаха мехурчета като от шампанско. Ситон зареди картечния си пистолет „Хеклер и Кох“.

— Улафсон? Рикардо? Готови?

Двамата спецбойци кимнаха. Разполагаха със скица на кораба и знаеха къде се намира каютата, където спи Дъф.

Хвърлиха въжета към сушата, едно от носа и едно от кърмата, на брега ги завързаха за швартови „пушки“ и ги стегнаха. Корпусът на кораба леко се опря о кея. Спуснаха парадния трап.

— Сега! — изкомандва Ситон.

Хукнаха към кея и се качиха по трапа. Екипажът ги гледаше изумено. Капитанът явно бе успял да запази всичко в тайна.

На бегом слязоха по железен трап, покрай каютата на щурмана. Продължиха надолу. И още по-надолу. Спряха пред каюта номер 12.

Ситон се ослуша. Чуваше само собственото си дишане и боботенето на корабните двигатели. Рикардо, застанал по-нататък в канижела, държеше под око другите врати — в случай че Дъф се намира в съседна каюта, чуе ги и се опита да избяга.

Ситон включи джобен фенер и кимна на Улафсон. После нахълта в каютата, фенерът се оказа излишен. Вътре беше достатъчно светло. В долната койка, обърнат към стената, завит с одеяло, лежеше мъж. Носеше зелена плетена шапка, която, по думите на капитана, „Джонсън“ не свалял от главата си и винаги я носел ниско нахлупена до големите си очила. Един-единствен път шапката се вдигнала нагоре и тогава капитанът съзрял белега. Ситон извади пистолета, предвиден да бъде поставен в ръката на мъртвия Дъф, и изстреля два куршума в стената зад гърба си. Трясъкът го проглуши за миг и в продължение на няколко секунди той чуваше само пронизително пищене. Спящият се вцепени. Ситон се наведе и прошепна в ухото му:

— Крещяха. Крещяха неистово — музика за моите уши. Ще ти дам възможност и ти да си покрещиш, Дъф. Защото смятам първо да те прострелям в корема. В името на старото ни познанство, арогантен шибаняко.

От койката се носеше остра смрад. Ситон я пое в ноздрите си. Не беше обаче прекрасната миризма на страх, а на… пот. На престояла вкисната мъжка пот. Пот, по-стара от няколкото дни, изминали от изчезването на Дъф.

Мъжът върху койката обърна лице към Ситон.

Не беше Дъф.

— К’во ста’а? — попита непознатият, одеялото се свлече и изпод него се подаде голо до кръста тяло с космати подмишници.

Ситон опря дулото на картечния пистолет в челото му.

— Полиция. Какво правиш тук и къде е Дъф?

— Спя — изсумтя мъжът. — Не виждаш ли? Нямам си идея кой е Дъф.

— Джонсън — уточни Ситон и притисна дулото толкова силно към челото му, че морякът пак отпусна глава на възглавницата.

Разнесе се ново изсумтяване.

— Помощникът на стюарда ли? Ами защо не провериш в камбуза? Или в другите каюти? По време на този рейс спим където има свободно легло. Какво е направил Джонсън? Май нещо сериозно. Абе човек, ако ще ми дупчиш главата, по-добре стреляй.

Ситон свали картечния пистолет.

— Улафсон, вземи Рикардо и претърсете кораба.

Ситон огледа внимателно подпухналото лице на непознатия. Подуши го. Мъжът наистина ли беше толкова безстрашен, или просто отлежалите миризми от телесни течности прикриваха миризмата на страх?

Улафсон продължаваше да стои зад него.

— Претърсете кораба, казах! — изкрещя Ситон.

Чу как ботушите на Улафсон и Рикардо затрополяха в канижела. Разнесе се шум от врати, отхвръкващи със замах.

Ситон се протегна.

— Как се казваш и защо носиш шапката на Джонсън?

— Хъчинсън. Шапката я вземи, ако искаш. Май ти трябва нещо, където да си напъхаш оная работа.

Ситон замахна с пистолета. Бузата на мъжа се разцепи и от раната бликна кръв. Морякът обаче запази каменна физиономия, макар очите му да се наляха със сълзи.

— Отговори — процеди Ситон.

— Събудих се, понеже умирах от студ. Мислех да си облека тениската — бях я оставил върху ей онзи сандък. Но и тениската ми, и кепето ми ги нямаше. Намерих само тази шапка и си я сложих.

Гласът на Хъчинсън трепереше. През сълзите му блестеше омраза. Страх и омраза, омраза и страх — нищо ново под слънцето, помисли си Ситон и избърса кръвта от дулото на пистолета си.

От канижела долетяха гневни гласове. Ситон знаеше какво ще стане. Щяха да претърсят целия кораб, всяко кътче и всяко ъгълче от него, но нямаше да намерят Дъф. Защото той вече беше духнал.

Трийсета глава

Дъф бързаше надолу по широки булеварди, покрай великолепни стари сгради, през паркове; минаваше покрай улични музиканти и портретисти. Усмихната двойка до маса на тротоара го упъти, след като той им показа бележката с адреса. Изгледаха малко озадачено брадата му, започнала да се отлепва от едната страна.

Дъф си наложи да не тича. Подмина капитолската катедрала.

На път към машинното Хъчинсън се бе обърнал и се бе качил обратно при Дъф. Изслуша историята му. Дори докато му разказваше неща, на които навярно сам трудно би повярвал, ако ги чуеше от другиго, Дъф забелязваше, че Хъчинсън продължава да кима, все едно всичко му звучи много познато. Сякаш от собствен опит знаеше какво са способни да си причиняват хората един на друг. Дъф приключи, а механикът му набеляза примерен план за бягство. Без колебание, стегнато и премислено — навярно някога Хъч бе изковал този план за себе си. Цялата работа беше съвсем проста: Дъф облича дрехите на Хъч, взема пилотския трап и застава готов до релинга.

— Само внимавай да стоиш с гръб към командния мостик, иначе капитанът ще види, че си ти. Боцманът ще остави ти да действаш, като те види да стоиш готов. Спускаш трапа, слизаш и заставаш на най-долното стъпало, когато лоцманският катер опре о борда. Съобщаваш на кормчията, че трябва да слезеш с тях на брега, преди „Гламис“ да е акостирал, за да вземеш резервна част от корабното дружество. Тази част ни е нужна, за да поправим брашпила[12].

— Защо?

— Кое защо?

— Защо правиш това за мен?

Хъчинсън сви рамене.

— И аз участвах в пренасянето на онези сандъци с патрони. На кея ни посрещна един мършав плешив полицай със скръстени ръце. Докато сваляхме боеприпасите от кораба и ги товарехме в камиона, имах чувството, че ченгето ще ни заплюе.

Дъф чакаше да чуе продължение на обяснението.

— Пък и хората си правят жестове — изсумтя Хъчинсън. — Явно е нормално — пак изсумтя. — А и ако правилно съм те разбрал, ти си съвсем сам срещу… — посочи горните палуби —… ония. Да речем, че знам какво е.

Сам. Срещу ония.

— Благодаря

— За нищо, Джонсън.

Механикът стисна протегнатата десница на Дъф. Припряно, малко смутено. После попипа лепенката ни челото си.

— Следващия път ще съм нащрек и ще ти го върна тъпкано.

— Много ясно.

В момента Дъф вървеше на изток от центъра.

— Извинете, накъде е Шести район?

— Нататък.

Мина покрай лавка с вестникарски щендер. Сградите се смалиха, улиците се стесниха.

— Улица „Кожарска“?

— Слезте до кръстовището и после хванете втората или третата вляво — не помня точно.

Изви и заглъхна полицейска сирена. Тук, в столицата, тя звучеше по-различно — не толкова сурово и пронизително. Мелодията й не беше толкова потискаща и проглушително фалшива.

— „Делфин“?

— Нощният клуб ли? Не го ли затвориха? Виждате ли онова кафене? Точно до него е.

Този път погледът на минувача се спря по-продължително върху белега, сякаш му напомняше нещо.

— Благодаря.

— Моля.

Улица „Кожарска“ шейсет и шест.

Дъф огледа имената върху звънците до голямата прогнила дървена врата. Не му говореха нищо. Дръпна вратата. Оказа се отключена. Или по-точно, с развалена брава. Вътре беше тъмно и той постоя малко, докато очите му привикнат. Стълбище. Мокри вестници, смрад на урина. Туберкулозна кашлица зад една врата. Шляпване като при силна плесница. Дъф тръгна по стълбите. На всеки етаж имаше по две врати, а на междинните площадки — по една по-ниска. Натисна произволно избран звънец. Отвътре се разнесе бесен кучешки лай. Чу се шум от тътрещи се стъпки. Вратата се отвори и се появи дребна, почти комично сбръчкана старица. Нямаше предпазна верига.

— Да, миличко?

— Добър ден, госпожо, казвам се комисар Джонсън.

Тя го изгледа недоверчиво. Навярно я бе лъхнала вонята от тениската на Хъчинсън. Така или иначе, миризмата бе успяла да затвори муцуната на рунтавата лаеща топка.

— Търся… — Кого всъщност търсеше? — … един човек. Банко, мой приятел, ми даде адреса.

— Съжалявам, млади човече, не познавам никакъв Банко.

— А Алфи?

— Алфи живее на третия етаж отдясно. Внимавай… да не си изгубиш брадата.

— Благодаря.

Дъф отлепи брадата и свали очилата. Качи се на третия етаж. На вратата отдясно нямаше табелка. Звънецът висеше от спираловидно навита жичка.

Дъф почука. Изчака и почука пак — този път по-силно. Пак чу сочното шляпване от първия етаж.

Натисна дръжката. Заключено. Какво да прави — да почака да се появи някой? По-добре, отколкото да се върне на улицата.

Тиха кашлица. Звукът дойде от ниската врата на междинната площадка. Дъф слезе по петте стъпала и дръпна дръжката. Вратата се открехна, но някой я придърпа обратно от другата страна. Почука.

Никакъв отговор.

— Ехо? Ехо, има ли някой вътре?

Притаи дъх и долепи ухо до вратата. Чу нещо, подобно на пращене на хартия. Вътре се криеше някой.

Дъф слезе надолу с тежки, отчетливи стъпки, на втория етаж си събу обувките и на пръсти се качи обратно на площадката.

Хвана бравата и я дръпна. Чу как нещо се скъса, когато вратата се отвори.

Канап.

Дъф се взираше право в собственото си лице.

Снимката не беше особено голяма и беше поместена най-долу вляво под заглавието.

Вестникът се смъкна и пред Дъф се появи лице на старец с дълга, счепкана брада. Седеше наведен напред върху сандък, а панталонът му беше смъкнат до глезените.

Пльок-клозет. Дъф беше виждал такива и преди, в старите работнически жилищни сгради по поречието на реката. Навярно „устройството“ носеше името си от звука, който се чува, когато изпражненията от горните етажи се приземяват в дъното на шахтата. Звук, какъвто се чува и при удряне на сочен шамар.

— Простете — извини се Дъф. — Случайно да сте Алфи?

Мъжът не отговори. Само се взираше втренчено в Дъф.

Обърна се бавно към вестника, погледна снимката и пак вдигна очи към Дъф. Облиза устни.

— По-силно. — Той посочи ухото си.

— Вие ли сте Алфи? — повиши глас Дъф.

— По-силно.

— Алфи!

— Шшт. Да, той е Алфи.

Изглежда заради виковете Дъф не беше чул как някой се е приближил. Усети само нещо твърдо да се опира в тила му. В ухото му зашепна смътно познат глас:

— А това е пистолет, господин комисар. Затова не мърдай. Кажи как ни откри и кой те праща.

Дъф понечи да се извърне, но здрава ръка бутна лицето му напред, към Алфи, който, явно сметнал ситуацията за изяснена, беше подновил четенето на вестника.

— Не знам кои сте — отговори Дъф. — Адресът е останал отпечатан върху лист от бележник в автомобила на Банко. Никой не ме праща. Дойдох сам.

— Какво търсиш тук?

— Макбет се опитва да ме убие. Почти съм сигурен, че е поръчал да очистят Банко и Флинс. В колата на Банко намерих адрес, описан като „сигурен пристан“ и си казах, навярно мястото ще е безопасно и за мен.

Последва пауза. Мъжът зад него явно мислеше.

— Ела.

Завъртяха го, но така, че човекът с пистолета да остане зад гърба му. Поведоха го нагоре по стълбите към вратата, където преди малко бе позвънил. Сега тя стоеше открехната. Избутаха го в просторна стая, където миришеше на спарено, независимо от широко отворените прозорци. В стаята имаше голяма маса с три стола, кухненски бокс с мивка, хладилник, тясно легло, диван и матрак върху пода. И още един човек. Седеше, опрял лакти и длани на масата, и гледаше право в очите на Дъф. Очилата бяха същите, същите бяха и дългите крака, стърчащи изпод масата. Но изглеждаше и някак променен. Или заради брадата, или защото бе отслабнал в лице.

— Малком. Жив си — установи Дъф.

— Сядай, Дъф.

Той се настани на стола срещу заместник-директора на полицията.

Малком си свали очилата и ги избърса.

— Да не си мислеше, че съм се удавил, след като съм убил Дънкан?

— Точно това си помислих първоначално. Но после ми просветна, че зад убийството на Дънкан стои Макбет. Най-вероятно е убил и теб, предположих, за да си разчисти пътя до директорския кабинет. А предсмъртното ти писмо е било чиста фалшификация.

— Макбет заплаши да убие дъщеря ми, ако не го подпиша. Какво искаш, Дъф?

— Твърди, че… — започна гласът зад Дъф.

— Чух ви — прекъсна го Малком. — Според вестниците Макбет те преследва, Дъф. Но е напълно възможно двамата с него да действате в комбина, а сведенията в пресата да са измислица, тиражирана с цел да се внедриш по-лесно сред нас.

— И убийството на семейството ми ли е част от прикритието ми?

— И за това четох, но вече не вярвам на нищо, Дъф. Ако Макбет и цялата полиция наистина са толкова твърдо решени да те пипнат, досега да са успели.

— Извадих късмет.

— И дойде тук. — Малком забарабани с пръсти по масата. — Защо?

— Заради сигурния пристан.

— Сигурен? — поклати глава Малком. — Ти си полицай, Дъф, и неминуемо си даваш сметка, че щом ти си ни открил толкова лесно, значи и Макбет ще може. Издирван човек, който е що-годе интелигентен, ще се скрие някъде сам и ще се спотайва, няма да влезе във връзка с други издирвани. Затова ми дай друг отговор. Защо дойде точно тук?

— Ти как мислиш?

— Искам да го чуя от теб. Пистолетът сочи право към мястото, където се намира кървящото ти сърце — ако имаш такова.

Дъф преглътна. Защо дойде тук? Подходи, разбира се, прекалено оптимистично. Но това беше последната му надежда. Шансовете бяха лоши, но сметката — проста. Дъф си пое дълбоко дъх:

— С Банко имахме уговорка да се срещнем в нощта на смъртта му. Искаше да ми каже нещо. В деня на изчезването ти той последен те е видял. Допусках да те заваря тук. И се надявах да си помогнем взаимно. Имам доказателства, че Макбет е убил Дънкан. Макбет го знае и затова иска да ме очисти.

Малком вдигна вежда.

— И как точно да си помогнем? Нали не си въобразяваш, че полицията в Капитол ще ни подкрепи?

Дъф поклати глава.

— Заповядано им е да ни арестуват и незабавно да ни изпратят на Макбет. Но заедно можем да съборим Макбет.

— За да отмъстим за семейството ти.

— Това беше първата ми мисъл.

— Но?

— Но има нещо по-голямо от отмъщението.

— Директорският пост ли?

— Не.

— А кое?

Дъф посочи отворения прозорец.

— Капитол е прекрасен град, нали? Трудно е да не го харесаш. Нещо повече — няма как да не се влюбиш в него. В този усмихнат рус красавец с лъчезарен поглед. И въпреки това ние двамата с теб не можем да обикнем Капитол, нали? Защото вече сме дали сърцата си на проклетия прогнил град по западното крайбрежие. Опитах се да го отрека, да си внуша, че за мен той не значи нищо, че аз и кариерата ми стоим над град, който не е направил нищо друго, освен да помрачи душите ни, да поквари сърцата ни и да скъси живота ни. Това е равносилно на абсурдна любов, любов, прахосана на вятъра. Но какво да се прави, така сме устроени ние, хората. Късно осъзнаваме кого обичаме истински.

— И си склонен да се пожертваш заради този прогнил град?

— Не ми струва усилия — усмихна се Дъф. — Та аз изгубих всичко. Остана ми само моят живот. Ами ти, Малком?

— Боя се да не изгубя дъщеря си.

— Спасението й минава през разобличаването на Макбет. Чуй ме. Единствен ти си способен да продължиш започнатото от Дънкан. Затова съм тук. Ще те последвам, ако решиш да станеш директор и да управляваш справедливо.

— Аз ли? — изгледа го продължително Малком.

— Да.

Малком се засмя.

— Благодаря ти за моралната подкрепа, Дъф, но нека най-напред изясним някои неща.

— Слушам те.

— Първо, никога не съм те харесвал.

— Разбираемо е. Никога не съм мислил за други, освен за себе си. Не твърдя, че вече съм нов човек, но сполетялото ме напоследък поне промени виждането ми за света. Още не съм помъдрял, но навярно не съм предишният глупец.

— Само така говориш. Какво те спира да казваш каквото искам да чуя? Само че аз не искам да слушам врели-некипели за чудотворни метаморфози. Дори и да си се променил малко, светът си е същият.

— Какво значи това?

— Възприемаш ме като сравнително почтен човек и това ме радва. Но ако ще те включвам в моя отбор, държа да се уверя, че ангелските ти крила няма да ти попречат да стъпваш здраво по земята. Нали не мислиш, че е възможно човек да стигне дотам, докъдето съм стигнал аз, без да си затваря очите за някои неща? Без да приеме някои установени практики кой се измъква от закона и кой — не и в чий джоб потъват кафявите пликове. Ако отнемеш на зле платен полицай всичките му привилегии от днес за утре, как ще си осигуриш неговата лоялност? Вероятно е за предпочитане да спечелиш някои малки битки, отколкото неизменно да губиш големите?

Дъф гледаше брадатия мъж, сякаш за да се увери, че наистина е Малком.

— Искаш да кажеш да не преследваме Хеката, а дребните му конкуренти, така ли?

— Искам да кажа, че трябва да сме реалисти, скъпи ми Дъф. На никого не е нужен директор на полицията, който не знае как функционира този свят. Ще създадем по-добър и по-чист град от нашите предшественици, Дъф, но тази работа си има цена.

— Тоест, да вземаме подкупи?

— И аз като теб искам само хубави неща. Но Рим не е бил построен за един ден. Ти си борец, Дъф, но недей да заставаш срещу твоите хора. Смекчи непримиримостта си към безчестието и ще видиш как нещата ще се оправят в дългосрочен план. Схващаш ли?

— Смяташ да вземеш пари от Хеката, а не да воюваш срещу него?

— Не можем да спечелим битката срещу Хеката, Дъф. Все още не. Докато съберем сили да тръгнем срещу него, ще го караме да покрива част от разходите ни, за да сме способни да се борим срещу другата престъпност в града. А, както е всеизвестно, тя не е никак малко.

Едва сега Дъф усети умора. И странно облекчение. Битката приключи. Вече можеше да се предаде и да си отдъхне. При Мередит. Поклати глава.

— Не мога да се съглася на подобно нещо. Ти се оказа не онзи, който се надявах да бъдеш, Малком. И последната ми надежда умря.

— И какво? Нима има по-добри от мен? Ти, например?

— Не аз. На борда на кораба, с който дойдох, се запознах с мъже, по-достойни и от двама ни, Малком. Ставам, за да си вървя. Бързо решавай ще ме пуснеш ли, или ще ме застреляш.

— Не мога да те оставя да си тръгнеш, защото вече знаеш къде е скривалището ми. Освен ако не се закълнеш да го запазиш в тайна.

— Подобно обещание между двама бегълци от закона едва ли ще има особено висока стойност, Малком. Отказвам да се кълна, че ще мълча. Моля само да се прицелиш в главата ми. Семейството ми ме чака.

Дъф стана, Малком — също. Той постави длани върху раменете на Дъф и го натисна да седне обратно в стола.

— Ти ми зададе няколко въпроса, Дъф. А в интервюто често въпросите са по-показателни и разобличаващи от отговорите. Въпросите ти бяха точни. Аз влязох в ролята на подкупен негодник, за да те изпробвам. В началото нямаше как да съм сигурен, че справедливият ти гняв е непресторен. Сега, когато ти стана, готов да поемеш куршума в името на една по-чиста полиция и в името на града, се уверих, че си напълно искрен.

Дъф премига объркано. Изведнъж тялото му натежа, сякаш ей сега ще припадне.

— В тази стая сме трима. Трима мъже, готови да си сложат главата в торбата, за да продължат делото на Дънкан. — Малком си сложи избърсаните очила. — Трима мъже, по-достойни от другите, или просто изгубили толкова много, че никак им се свиди да пожертват и малкото им останало. Такава е логиката на революцията. Покълва от семето на личната саможертва. Затова да не се опиваме от собственото си морално превъзходство, а да установим имаме ли воля да постъпим правилно, независимо как се нарича горивото, захранващо тази воля: чувство за справедливост; жажда за мъст на овдовял съпруг и почернен баща; срам от извършена измяна; самодоволство на привилегирован моралист; страх на набожен — да не гори в ада. Защото в момента най-много ни е нужна воля. Защото лесен път към справедливостта и чистотата няма.

— Трима мъже — повтори Дъф.

— Ти, аз…

— И Флинс — довърши Дъф. — Как се отърва, момче?

— Татко ме изрита от моста — отвърна Флинс. — Намери време да ме научи на онова, на което така и не бе научил Макбет. Да плувам.

Малком въздъхна, после се усмихна. И за своя изненада Дъф усети, че и той се усмихва. В гърлото му напираше нещо. Не ридание, а смях. Малком също се засмя, след него прихна и Флинс. Смехът на войната.

— Защо се хилите?

Обърнаха се. Старият Алфи стоеше на вратата с въпросително изражение и вестника в ръка. Тримата избухнаха в още по-гръмък хохот.

Трийсет и първа глава

Застанал до прозореца, Ленокс гледаше навън. Претегли гранатата в длан. Ангъс, Ангъс… Ленокс не беше казал още на никого за срещата в „Естекс“. Не знаеше защо. Знаеше само, че цял ден не беше свършил абсолютно нищо. Впрочем както и вчера. И онзи ден. При всеки опит да прочете някой доклад губеше концентрация. Буквите се изменяха и образуваха нови думи. „Корабен“ ставаше „коварен“, „продал“ — „подъл“. Вдигнеше ли слушалката да позвъни, тя натежаваше непосилно в ръката му и го принуждаваше да я остави върху вилката. Разгърна вестника и прочете, че старият, достопочтен Цимерман ще се кандидатира за кмет. Цимерман беше личност с приемлива репутация, но му липсваше харизма. Ползваше се с известно уважение заради професионализма си, ала, естествено, намираше се далеч от представата за сериозен съперник на Туртел. Ленокс се загледа в статия за нарастващата продажба на наркотици. Според ООН наркотърговията се бе превърнала в най-печелившия отрасъл след трафика на оръжия. Ленокс си даде сметка, че само гледа изреченията, без да ги чете.

От бягството на Дъф в Капитол изминаха осем дни. След провала на акцията на столичното пристанище Макбет привика в кабинета си Ленокс и Ситон. Беше толкова бесен, че от устата му хвърчеше пяна. Бели мехурчета слюнка се събираха в ъглите на устните му, докато опяваше за какъв ли идиот го имат сега в столицата. Ако Ленокс и Ситон си били свършили работата и били заловили Дъф, докато още се намирал на територията на града, изобщо нямало да бере такъв срам. И въпреки скандала Ленокс изпитваше парадоксално облекчение, задето Дъф е още жив и на свобода.

Навън вече притъмняваше, ала въпреки това в очите му смъдеше. Навярно днес му трябваше допълнителна доза. За да изкара деня. Утре всичко ще се оправи.

— Това истинска ръчна граната ли е, или обикновен пепелник?

Ленокс се извърна към гласа от отворената врата.

Макбет стоеше в странна поза — леко наведен напред, с прилепени към тялото ръце, все едно го брулеше силен насрещен вятър. Главата му беше наклонена, а зениците, взиращи се в Ленокс, се намираха в горната част на очите.

— По време на Първата световна война цапнала дядо ми по главата.

— Цапнала — друг път — ухили се Макбет, влезе и затвори вратата. — Това е немска ръчна противопехотна граната. Преди 1924-а не е била използвана. Значи, е пепелник.

— Не вярвам дядо да…

Макбет изтръгна гранатата от ръката на Ленокс, хвана връвта в края на дръжката и леко я опъна.

— Не!

Макбет повдигна вежда и погледна ужасения началник на звено „Антикорупция“.

— Щ-ще р-р-разпердушини… — продължи Ленокс.

— Кое? Историята на дядо ти?

Макбет издърпа връвта обратно в дръжката и сложи гранатата на бюрото.

— В такъв случай по-добре да не рискуваме. Та за какво се беше умислил така, комисарю?

— За корупцията. — Ленокс прибра гранатата в едно чекмедже. — И за антикорупцията.

Макбет приближи стола си към бюрото.

— Какво всъщност представлява корупцията, Ленокс? Корумпиран ли е убеденият в светостта на каузата си революционер, комуто плащат, за да шпионира нашия държавен апарат? Корумпиран ли е послушен, но пасивен служител, който не прави нищо освен да получава редовно нелогично високата си заплата в система, която — той знае — е основана на корупция?

— Корупция е доста размито понятие, господин директоре. Доста случаи попадат в граничната зона. Обикновено човек сам си знае най-добре корумпиран ли е, или не.

— С други думи, въпросът опира до себеусещане, така ли? — Макбет седна. Ленокс — също, за да не стърчи над него. — Значи, ако не се чувстваш корумпиран, защото семейството ти е зависимо от доходите ти, ти не си корумпиран, така ли? Ако мотивите ти са благородни — милееш за доброто на семейството и за доброто на града — ти не си корумпиран, а провеждаш „прагматична политика“, така да го наречем?

— Според мен е обратното. Човек прибягва до перифрази само когато действа по користни подбуди. Докато морално оправданото престъпление не изисква други наименования. Спокойно го наричаме с истинското му име. Корупция, грабеж, убийство.

— И какво? Седиш тук и умуваш корумпиран ли си, или не си. — Макбет долепи върховете на пръстите си и си подпря брадичката.

— Аз ли? — изсмя се Ленокс. — Говорех не за себе си, а за онези, които разследваме.

— И въпреки това, говорейки за другите, човек говори и за себе си. Продължавам да твърдя, че когато е под натиск, когато се възползва от служебното си положение не за да се облагодетелства материално, а за да измоли милост, пощада за своя живот и живота на семейството си, човек е склонен да нарича собствената си корумпираност с други имена. Разбираш ли?

— Не съм сигурен…

— Ще ти дам пример. На радиожурналист, известен с независимите си разследвания, се обажда млад полицай, който иска да разгласи компромат срещу високопоставен полицейски началник. Предателят обаче, ще го наречем Ангъс, не знае, че въпросният журналист се намира в известна… зависимост от полицейския началник. Не изпълнява ли указанията му, рискува да изгуби семейството си. И журналистът уведомява началника за подривните планове на неговия служител. Журналистът се е уговорил с младия полицай да се срещнат пак. Началникът нарежда на журналиста срещата да се състои на уединено място, без потенциални свидетели. Където началникът и хората му ще могат… досещаш се и сам.

Ленокс не отговори, само избърса потните си длани в панталона.

— И началникът е спокоен. Но, естествено, пита се кой всъщност е корумпираният в цялата схема. Младият полицай, радиожурналистът или… или кой, Ленокс?

Ленокс се покашля, поколеба се.

— Полицейският началник?

— Грешен отговор — поклати глава Макбет. — Корумпираният всъщност е трети човек. Онзи, който е трябвало да информира шефа още в самото начало. Този трети човек е знаел за плановете на Ангъс. Той не е част от схемата, но същевременно косвено е замесен, защото не е отишъл при началника си с получената информация и не се е погрижил да го спаси. Или поне до момента не го е направил. Защото има нужда да помисли. И мисли. А докато умува, самият той започва да става корумпиран, нали?

Ленокс се опита да срещне погледа на Макбет, но все едно се вторачи в слънцето.

— Срещата в „Естекс“, Ленокс. Кога смяташе да ми кажеш?

Ленокс мигаше на парцали.

— Ами… мислех…

— Да, трудно е да не изпаднеш в размисли. Мислите сами те връхлитат, нали? Независимо че се смятаме за хора със свободна воля, тя се управлява от мисли — канени или неканени. Сподели какви мисли те споходиха, Ленокс.

— Този човек…

— Назови го по име.

— Той е…

— Името!

— Полицай Ангъс — пое си дъх Ленокс.

— Продължавай.

— Познаваш Ангъс. Млад е. Импулсивен. С оглед на последните събития е нормално някои хора да реагират малко първосигнално. Реших, преди да се обърна към теб и да хвърля такива тежки обвинения срещу него, да се опитам да го вразумя. Да го убедя да охлади емоциите.

— А дотогава да ме държиш в неведение, така ли? Защото си сметнал, че твоята преценка на ситуацията е по-добра от моята? Че аз няма да дам на Ангъс, когото лично назначих в Спецотряда, втори шанс? Че ще отсека незабавно нажежената му, но иначе невинна глава?

— Ами… — Ленокс остана без думи.

— Грешиш, Ленокс. Винаги давам втори шанс на подчинените си. Това правило важи за Ангъс, важи и за теб.

— Радвам се да го чуя.

— Вярвам във великодушието. Ако Ангъс се беше разкаял и бе отказал на журналиста, когато той се е обадил да насрочат втората си среща, щях да оставя случая без последствия. Да му туря пепел и да махна с ръка. Уви, полицай Ангъс не постъпи така. Той прие. Нямам трета буза за обръщане.

Макбет стана и отиде до прозореца.

— Така стигаме и до твоя втори шанс, Ленокс. Журналистът е информиран, че на тази среща ще присъствате и ти, и Ситон. Тя ще се проведе довечера във фабрика „Естекс“. Ангъс мисли, че там ще дойде и фотограф, за да заснеме пещ, където вероятно е бил изгорен бебешки труп. Всъщност ще стане друго. Ти лично ще накажеш предателя.

— Как?

— Тежестта и начинът на изпълнение зависят изцяло от твоето решение. Единственото ми изискване е наказанието да е с летален изход.

Макбет се обърна към Ленокс, който дишаше през устата.

— После Ситон ще ти помогне да се отървете от трупа.

— Но…

— Навярно някъде дават и трети шанс. Например на небето. Впрочем, как са жена ти и децата?

Ленокс отвори уста и издаде нечленоразделен звук.

— Чудесно. Е, Ситон ще дойде да те вземе в шест. В зависимост от избраното наказание времетраенето ще варира, но се очаква да приключите за час и половина. Предупреди очарователната си съпруга, че ще закъснееш малко за вечеря. Ходила е на пазар, така ме осведомиха. Съдейки по покупките, смята да приготви кървавица.

Макбет излезе и тихо затвори вратата.

Ленокс си стисна главата. Мекотело. Безгръбначна твар.

Доза. Незабавно трябва да вземе една доза.

Макбет крачеше с твърда стъпка по коридора и се опитваше да заглуши гласа, който крещеше, че му трябва power. Или адска смес. Или какъвто и да е наркотик. Изкара без дрога повече от седмица. Нещата щяха да се влошат, преди да започне подобрение. Но после всичко щеше да се оправи. Преди беше успявал, щеше да успее и сега. Ох, да не е тази проклета пот! Вонеше на недоволство, страх и болка. Но и това щеше да мине. Всичко отминава. Няма начин. Прекоси приемната.

— Господин директоре…

— Никакви съобщения и обаждания, Присила.

— Ама…

— Не сега. По-късно.

— Имате посетител.

Макбет се закова.

— Пуснала си човек вътре? — посочи вратата на кабинета си.

— Тя настоя.

По лицето на Присила се изписа отчаяние.

— Съпругата ви.

— Какво? — възкликна изумен той.

Разкопча си горното копче на куртката и влезе.

Застанала зад бюрото му, тя съзерцаваше картината на стената.

— Любов моя! Трябва да си подбереш по-издържани творби.

Макбет я гледаше смаян донемайкъде. Под коженото палто беше облякла семпъл, елегантен костюм. Изглежда, идваше от фризьор и имаше отпочинал и енергичен вид. Предпазливо се приближи до нея.

— Как… се чувстваш, скъпа?

— Отлично. Виждам, че тази картина носи пропагандно внушение, но какво всъщност е то?

Макбет не можеше да откъсне очи от нея. Лудата жена от вчера бе изчезнала.

— Скъпа?

Макбет вдигна глава и огледа загрубелите работнически лица.

— Картината е останала отпреди. Ще я махна. Много се радвам, че си по-добре. Да не би… да са ти сменили лекарствата?

— Не. Не вземам никакви лекарства. Край с лекарствата.

— Защото вече няма ли?

Тя се усмихна леко.

— Видях, че запасите ти са свършили. И ти си спрял. — Тя седна в директорския му стол. — Малко е… тесен, не мислиш ли?

— Възможно е. — Макбет се настани в един от столовете за посетители. „Навярно лудостта е била просто лабиринт, лабиринт, от който е намерила начин да се измъкне.“

— Добре че сме единодушни. Сутринта си поговорих с Джак относно плана ви за кметските избори.

— И как ти се стори?

Тя нацупи устни и поклати неопределено глава.

— Справили сте се прилично, но сте забравили едно.

— Кое?

— Смятате да пуснете компромата за Туртел и малолетния любовник в навечерието на изборите. А после ти, убиецът на Свено, да се възползваш от ситуацията и да запълниш вакуума непосредствено преди хората да тръгнат към урните.

— Да? — Макбет се ентусиазира.

— Проблемът е, че този вакуум вече беше запълнен, когато Цимерман обяви решението си да участва в изборите.

— Онзи скучняга? Него кой го бръсне за нещо?

— Цимерман може и да не е от най-въздействащите политици, но електоратът го познава и знае какво да очаква от него. Затова се ползва с доверие. А в сегашните смутни времена доверието е важно за хората. Нали именно затова най-вероятно ще преизберат Туртел.

— Наистина ли допускаш, че Цимерман ще ме бие?

— Да. За да го победиш, е необходимо да са изпълнени две условия. Туртел да ти засвидетелства официалната си подкрепа, но Туртел, неопозорен от секс скандал. И ти да заловиш Хеката. Успееш ли да укрепиш позициите си по тези два пункта, ще бъдеш непобедим.

Макбет изпита леко облекчение. Тя беше излязла от лабиринта, намираше се тук, при него.

— Добре, но как ще стане?

— Ще поставим ултиматум на Туртел. Или доброволно оттегля кандидатурата си, като оправдае решението си с напредналата си възраст и влошеното си здраве, и официално ти засвидетелства безрезервната си подкрепа, или ще разкрием какъв гнусен перверзник е, а после ще го арестуват и ще го хвърлят в затвора, където той много добре знае какво се случва с педерастите. Изборът няма да е труден.

— Хм. — Макбет се почеса по брадата. — Ще си създадем враг.

— Туртел ли? Тъкмо обратното. Той знае правилата на властовите игри и ще бъде благодарен, задето му даваме възможност да се спре на по-щадящ вариант.

— Нека помисля.

— Вече е измислено, любов моя. Няма нужда да си блъскаш главата. Време е да очистим кукловода Хеката.

— Не знам дали е добра идея, скъпа. Не забравяй, че натъкнем ли се на противници, той е нашият гарант и покровител.

— Хеката още не е искал да му се отплатиш, задето те направи директор на полицията — напомни Лейди. — Но часът на разплатата наближава. Чакаш да удари ли? — Тя вдигна лакът и ритна отсечено с крак, все едно е кукла на конци. — Готов си да си останеш марионетката на Хеката ли, любов моя? Той няма да се задоволи с опитите ти да разпъваш чадър над него. Ще иска все повече и повече и накрая — всичко. Хората като него са ненаситни. Въпросът е ще позволиш ли на Хеката да управлява града чрез теб? Или… — тя се облакъти на бюрото му —… сам ще станеш кукловодът? Героят, заловил Хеката и впоследствие станал кмет.

Макбет я изгледа продължително. Кимна бавно.

— Ще поканим Туртел на частен блекджек. — Лейди се изправи. — А ти ще изпратиш съобщение на Хеката, че искаш да се видите насаме.

— И защо мислиш, че ще приеме?

— Защото — така ще обясниш — възнамеряваш да му връчиш куфар със злато в знак на благодарност, задето ти е осигурил директорския стол.

— И според теб ще се хване на въдицата?

— Някои хора ослепяват, съзрат ли възможност да се доберат до власт. Други — при възможността да забогатеят. Хеката е от втория вид. Подробностите ще обсъдим по-късно.

Макбет я изпрати до вратата.

— Любов моя. — Той сложи длан на гърба й и погали рошавото палто. — Радвам се, че се върна.

— И аз. — Тя му позволи да я целуне по бузата. — Бъди силен. Нека взаимно си вдъхваме сила.

Проследи я е поглед, докато се носеше грациозно през приемната, и се запита дали някога ще разбере коя е тя всъщност. И дали изобщо иска. Дали пък именно нейната загадъчност не я прави толкова неустоима в очите му.

Ленокс и Ситон паркираха срещу „Естекс“. В тъмнината Ленокс не виждаше ръмящия дъжд. Само чуваше шепота му по покрива и предното стъкло на колата.

— Ето го журналиста — обади се Ситон.

Светлината от фара на велосипеда криволичеше по улицата. Свърна през портата и се изгуби.

— Да му дадем две минути. — Ситон провери картечния си пистолет.

Ленокс се прозина. За щастие успя да си набави нужната доза.

— Сега — изкомандва Ситон.

Слязоха, притичаха през мрака, вмъкнаха се през портата и после във фабриката.

От канцеларията на надзирателя горе се чуха гласове. Ситон подуши въздуха и кимна към желязната стълба.

Запромъкваха се нагоре. Ленокс усещаше главата си блажено изпразнена от мисли. Леденият метален парапет пареше дланите му. Застанаха пред вратата. Наркотичното опиянение му внушаваше чувството, че седи в топла уютна стая и се наблюдава отстрани. Тихите гласове му напомняха за едно време, когато беше малък и чуваше гласовете на родителите си от дневната.

— Кога ще излезе? — попита Ангъс.

Отговорът беше произнесен с провлечена арогантност и гърлени „р“-та:

— Като изключим, че по радиото материалът не излиза, а се излъчва, очаквам…

Ситон отвори вратата. Някой сякаш натисна копчето за стоп на касетофон. Зад очилата очите на Уолт Кайт бяха големи. От страх. От възбуда. Или от облекчение? При всички случаи не от изненада. Ленокс и Ситон се появиха точно в уречения час.

— Добър вечер — поздрави Ленокс и по лицето му се разля топла усмивка.

Ангъс се изправи, столът зад него се прекатури, той бръкна под якето си, ала замръзна, видял картечния пистолет на Ситон.

В последвалата тишина Кайт закопча жълтото си непромокаемо яке. Държаха се като в мъжка тоалетна. Не се поглеждаха, не говореха. Кайт си тръгна бързо и с наведена глава. Беше си свършил работата. Остави другите трима във вонята.

— Какво чакаш, Ленокс? — попита Ангъс.

Ленокс забеляза протегнатата си ръка и пистолета в нея.

— Журналистът да се отдалечи достатъчно, за да не чуе изстрела — отвърна.

Адамовата ябълка на Ангъс подскочи.

— И ще ме застреляш?

— Имаш ли друго предложение? Дадоха ми картбланш по какъв начин да се случи.

— Добре.

— Добре? В смисъл „разбирам“ или в смисъл „застреляй ме“?

— В смисъл…

Ленокс дръпна спусъка. От изстрела в затвореното помещение усети физически натиск върху тъпанчетата си.

Първо стисна очи, после погледна. Ангъс продължаваше да стои пред него, само че с отворена уста. В класьора на рафта зад него зееше дупка.

— Съжалявам. — Ленокс направи две крачки напред. — Изстрел в главата ми се вижда най-хуманният начин, но човешката глава е твърде малка. Стой мирен, ако обичаш… — и Ленокс неволно се изкикоти.

— Комисар Ленокс, недейте…

Вторият изстрел улучи. Третият — също.

— Не го приемай като критика. — Ситон погледна мъртвия. — Но щеше да е по-удобно, ако го беше застрелял до пещите. Сега ще трябва да го мъкнем дотам.

Ленокс мълчаливо наблюдаваше как локвата кръв под тялото на младия мъж се разширява и се разтича настрани. Имаше нещо омайващо във формите и цветовете, в искрящото червено, в набъбващото във всички посоки петно подобно на червен балон.

Събраха гилзите, измиха пода, изстъргаха куршума, заседнал в стената. Пренесоха Ангъс в халето, свалиха му часовника и ланеца със златен кръст и напъхаха тялото в една пещ. Затвориха я и я запалиха. Зачакаха. Ленокс се взираше в улея от дъното на пещта, по който нещо се стичаше в съд на пода. От пещта се чуваше тихо съскане.

— Какво става с…

— Изпарява се — не дочака края на въпроса Ситон. — При температура над две хиляди градуса всичко се изпарява или става на пепел. С изключение на метала. Той само се топи.

Ленокс кимна. Не можеше да откъсне очи от улея. Появи се сива, трепереща капка с ципа. Приличаше на кора върху сварено мляко.

— Оловото се топи при триста и трийсет градуса.

Постояха още, съскането спря.

Появи се златиста капка.

— Минахме хиляда градуса — отбеляза Ситон.

— Какво… е това?

— Злато.

— Но нали свалихме…

— От зъбите. Обикновено чакаме да надхвърли хиляда и шестстотин градуса — в случай че някой има стомана по тялото си. После остава само да оберем пепелта с прахосмукачка. Ей, добре ли си?

Ленокс кимна.

— Малко ми се вие свят. Не бях… ъъъ… застрелвал човек. Ти вече си го правил. Сигурно още помниш какво ти е било първия път.

— Да — тихо потвърди Ситон.

Ленокс понечи да попита как се е почувствал тогава, но нещо в блясъка от очите на Ситон го отказа.

Тридесет и втора глава

От покрива на „Инвернес“ Макбет гледаше през бинокъл на изток. В тъмното не се виждаше добре, но му се струваше, че от комина на „Естекс“ излиза дим. Ако наистина е така, значи въпросът е уреден. И Макбет е успял да улови още двама в паяжината си — още двама, изцапали ръцете си с кръв. Кайт и Ленокс. Кайт можеше да се превърне в ценно оръжие в предизборната борба. Ако изобщо се появи сериозен конкурент. А Ленокс съвсем скоро щеше да се нуждае от друг доставчик. Хеката щеше да остане в историята.

Макбет чака петнайсет минути до стълбите към тоалетната на Централната гара. Чак тогава се появи Стрега. Той отказа да приеме пликчетата с power и само й заръча да предаде на Хеката предложението му да се срещнат в най-скоро време. Макбет държи да го осведоми за бъдещите си планове и да му връчи подарък в знак на благодарност за онова, което е направил за него и Лейди. Макбет изрази надежда подаръкът да му допадне — ако се вярва на слуховете колко обича злато.

Стрега не се ангажира с конкретно обещание. Щяла да се свърже с него. Вероятно.

От комина определено се виеше дим.

— Любов моя, Туртел е тук.

Макбет се обърна. Лейди стоеше на вратата в червената си рокля.

— Идвам. Казах ли ти колко си красива?

— Каза ми. Оттук нататък гледай да си мълчиш. Остави приказките на мен, а ти следвай плана.

Макбет се засмя. Да, Лейди несъмнено се беше върнала.

В игралната зала и ресторанта беше претъпкано. Наложи се да си пробиват път през навалицата до игралната маса в сепарето в дъното на ресторанта, където ги чакаше Туртел.

— Сам ли си тази вечер? — Макбет стисна ръката му.

— Младежът учи за изпит — усмихна се Туртел. — Навън имаше опашка.

— От шест следобед. — Лейди се настани до кмета. — Толкова е пълно, че няма свободни крупиета и се наложи да помоля Джак да направи едно изключение.

— Значи, да разбирам, че в града има място за две казина. — Туртел подръпна черната си папийонка. — Знаеш какво недоволство почва да се шири сред избирателите, когато няма къде да си проиграват парите.

— Съгласна съм. — Лейди махна на един келнер. — Е, Джак, късметлия ли е тази вечер господин кметът?

— Рано е да се каже — усмихна се Джак в червената си униформа. — Още една карта, господин кмете?

Туртел огледа двете карти в ръката си.

— Който не рискува, не печели, нали така, Лейди?

— Без съмнение. По този повод: един консорциум е склонен да вложи средства не само в покупката, но и в цялостното преобразяване на „Обелиска“ и да го превърне в най-красивото казино в страната. Това е сериозен икономически риск, като се има предвид колко окаляна е репутацията на „Обелиска“ в момента, но ние сме склонни да вярваме, че нов собственик и пълна промяна в облика ще поставят нещата в друга светлина.

— Вие?

— И аз участвам в консорциума. Сред нас е и крупният инвеститор Янович от Капитол. Както сам каза, за града е важно да изправим „Обелиска“ на крака. Само си помисли колко данъци ще съберем от близките области. След няколко месеца ремонтираното, обновено и зрелищно казино ще отвори врати и ще се превърне в туристическа атракция. Столичани ще идват да играят в нашия град, Туртел.

Кметът погледна картата, подадена му от Джак, и въздъхна.

— Май тази вечер късметът не е на моя страна.

— Много рано е да се каже — възрази Лейди. — Все още не всички акции в консорциума са изкупени. Обсъждахме те като потенциален инвеститор. Нали след като се оттеглиш от кметския пост, и ти трябва да живееш от нещо.

— Инвеститор? — засмя се той. — В качеството ми на кмет за жалост нямам нито законово право, нито финансова възможност да купувам акции в компании от града. Купонът с акциите, който сигурно е адски забавен, ще трябва да протече без мен, уви.

— Има различни начини акциите да бъдат платени. Например, чрез предоставяне на услуги.

— Какво си намислила, красива моя херцогиньо?

— Официално да обявиш, че подкрепяш кандидатурата на Макбет за кметския стол.

Туртел пак си погледна картите.

— Вече обещах да го направя. Навсякъде ме знаят като човек, който си държи на думата.

— Говоря за предстоящите избори.

— За предстоящите? — Туртел вдигна поглед от картите.

Лейди докосна ръката му и се наведе към него.

— Да, защото самият ти няма да се кандидатираш.

Туртел премига.

— Така ли?

— Е, ти намекна пред медиите, че планираш втори мандат, но ще се откажеш. Размислил си.

— И защо?

— Здравето ти е разклатено, а кметът трябва да е непоклатим. Човек на бъдещето. След като сдадеш поста, можеш спокойно да участваш в консорциум, който на практика ще държи монопол върху хазартната дейност в този град и който — за разлика от картите в ръцете ти — ще те направи много, много богат.

— Но аз не искам…

— Ще посъветваш симпатизантите си да гласуват за Макбет, защото той е човек от народа, ще работи за народа и ще управлява с народа. И защото в качеството си на полицейски директор е заловил и Свено, и Хеката и така е доказал, че умее да постига реални резултати.

— Хеката?

— Малко изпреварвам събитията, но можеш да смяташ Хеката за мъртъв. Ще си уредим среща с него и той няма да си тръгне жив. Това е обещание, а аз също минавам за човек, който държи на думата си, скъпи кмете.

— А ако не се съглася да участвам в тази… — изплю думата, все едно е изгнило гроздово зърно —… борсова сделка?

— Ще бъде жалко.

Туртел се изтегли към облегалката на стола и защипа с пръсти гънка от гушата си.

— Какво друго имаш, госпожо?

— Сигурен ли си, че не искаш да спрем дотук? — попита Лейди.

Джак се покашля и почука с показалец по тестето.

— Стигат ли ви толкова карти, господин кмете?

— Не! — просъска Туртел, без да откъсва поглед от Лейди.

— Както искаш — въздъхна тя. — Ще те арестуват и ще ти повдигнат обвинение за блудство с малолетен. — Кимна към картата, която Джак бе поставил пред него. — Не спря навреме. И виж докъде се докара.

Туртел се взираше в нея с облещени очи. Издадената напред мокра долна устна потреперваше.

— Няма да успеете да ми скроите шапката — процеди той. — Чувате ли? Мен не можете да ме съборите!

— Ако съборим Хеката, и ти няма да ни се опреш.

Туртел стана. Изгледа ги отвисоко. Многослойната гуша, пламналото лице, цялото му тяло се тресеше от гняв. Обърна се рязко и тръгна към изхода. Бедрата му се триеха едно о друго и издаваха звук.

— Е, какво мислиш? — попита Макбет, след като Туртел се отдалечи.

— О, ще обърне палачинката — отвърна Лейди. — Туртел не е вчерашен. Просто му трябва време да изчисли шансовете си, преди да постави залог.

Кейтнес сънува Ангъс. Той й звъни, ала тя не смее да вдигне слушалката, защото знае, че някой е бърникал в апарата и той ще избухне. После се събуди. Обърна се към будилника, поставен върху нощното шкафче до телефона. Наистина звънеше. Преваляше полунощ. Сигурно е станало убийство, предположи тя. Надяваше се да е убийство, нормално убийство, а не… Вдигна.

— Ало?

Тя чу щракване в слушалката — появи се след срещата в „Естекс“.

— Извинете за късния час — обади се непознат глас на млад мъж. — Искам само да потвърдите, че утре, петък, в обичайния час ще се явите в 323.

— Моля?

— Простете, сигурно съм сгрешил номера. Търся госпожа Митбаум.

Кейтнес седна в леглото, съвсем разбудена. Навлажни устни. Пред очите й изникна въртящата се ролка на магнетофон в Службата за специални разузнавателни средства на втория етаж.

— Не е тя — отговори Кейтнес. — Но на ваше място не бих се безпокоила, защото хората с немски имена обикновено са точни.

— Простете. Лека нощ.

— Лека нощ.

Кейтнес се просна в леглото с разтуптяно сърце.

323. Номерът на стаята в „Гранд хотел“, където с Дъф провеждаха обедните си рандевута. Резервацията се водеше на името на господин и госпожа Митбаум.

Трийсет и трета глава

Хеката завъртя телескопа върху стойката. Предобедната светлина се процеждаше между облаците и към града се спускаха светли снопове.

— Значи Макбет заяви в прав текст, че по време на срещата смята да ме убие?

— Да — потвърди Бонъс.

Хеката погледна през окуляра.

— Охо, я виж ти… Пред „Инвернес“ вече се вие опашка.

Бонъс се озърна.

— Сервитьорите почиват ли днес?

— А, момчетата ли? Ангажирам ги само когато ми трябват. Както правя и с това специално помещение. Притежаваш ли нещо, привързваш се към него. Нещо или някого. Ала ако колата ти е пълна с вехтории и затова върви по-бавно, изхвърляш вехториите, а не колата. Ето това не е схванал Макбет: аз съм колата, не вехториите. Успя ли да се свържеш с него, Стрега?

Високата жена мъж, току-що влязла в помещението, изплува от сенките.

— Да.

— Какво се разбрахте?

— Утре в шест да дойде тук сам.

— Благодаря ти.

Тя пак потъна в сенките.

— Как изобщо смее! — процеди Бонъс.

— Не е въпрос на смелост. Просто не може да се въздържи. Макбет е молец и светлината непреодолимо го тегли. Или по-точно властта.

— И точно като молците ще изгори.

— Може би да. Най-много трябва да го е страх не от мен, а от самия него.

Кейтнес си погледна часовника. Дванайсет на обяд. Вдигна глава към хотелската врата отпред. Никога няма да забрави месинговите цифри, без значение колко дълго ще живее, с колко мъже ще се запознае, ще се обвърже и ще споделя дните и нощите си.

323.

Все още можеше да се откаже. Но дойде дотук. Защо? Дали защото се надяваше пак да види Дъф и нещо да се е променило? Всъщност едно нещо вече се бе променило: Кейтнес разбра, че се справя отлично и без Дъф. Или защото се надяваше зад тази врата да я чака нов шанс, шанс да постъпи правилно и да изкупи бездействието си след срещата в „Естекс“? Беше намерила личния номер на Ангъс и няколко пъти го набра, но той не й вдигаше.

Кейтнес посегна към вратата.

Ами ако избухне, като почука?

Рискува.

Чакаше. Понечи да почука пак, но вратата се отвори. Посрещна я млад мъж.

— Кой си ти? — попита Кейтнес.

— Флинс, синът на Банко. — С него бе говорила снощи по телефона. Той отстъпи встрани. — Заповядайте, госпожо Митбаум.

Хотелската стая си беше съвсем същата. И Малком си беше същият.

Но не и Дъф. Той беше остарял. Не през месеците и годините, изминали, откакто за пръв път я посрещна върху плюшеното хотелско легло, където седеше сега, а за няколкото дни, след като си тръгна от мансардата й.

— Дойде — промълви той.

Кейтнес кимна.

Малком се покашля и си избърса очилата.

— Не изглеждаш изненадана от появата ни, Кейтнес.

— Преди всичко съм изненадана от моята поява тук. Какво става?

— Какво се надяваш да стане, Кейтнес?

— Да детронираме убиеца Макбет.

Ситон свали лоста на желязната врата и я отвори. Макбет влезе и включи осветлението. Луминесцентните лампи премигаха два пъти. После окъпаха със студена синя светлина сандъци за боеприпаси и най-различни огнестрелни оръжия, наредени върху стелажи. На пода в квадратната стая имаше сейф и две наполовина разглобени картечници „Гатлинг“. Макбет отиде до сейфа, завъртя шифъра на ключалка и я отвори. Отвътре извади куфар със зеброва шарка.

— Складът за муниции е единственото помещение с достатъчно дебели стени, където да се осмелим да я съхраняваме — обясни той. — За допълнителна сигурност я държим в сейф.

— Бомба, значи?

— Да. — Макбет приклекна и отвори куфара. — Камуфлирана като куфар със злато. — Вдигна кюлче. — Всъщност са железни, само покритието им е златно. Бомбата обаче, която се намира в тайника… — той повдигна дъното —… е съвсем истинска.

— Тц, тц, тц! — цъкна впечатлен Ситон. — Класическа самоделка.

— Гениално, нали? Заради златото тежестта на куфара не смущава никого. Навремето той щеше да взриви „Инвернес“.

— А, онзи случай ли. И защо после бомбата не е била унищожена?

— Аз дадох идеята да я запазим. — Макбет огледа часовниковия механизъм. — Много изпипана изработка е, пък и я обезвредихме. Казах си, един ден в Спецотряда може да ни потрябва. И ето че й дойде времето… — Дръпна леко метален щифт с големината на кибритена клечка. — Достатъчно е да го изтеглиш и таймерът се включва. Изглежда лесна работа, но ни отне близо четирийсет минути да я обезвредим. Активирам ли я, до детонацията ще останат само двайсет и пет минути и петдесет и пет секунди. На практика, дръпна ли щифта, връщане назад няма.

— В такъв случай трябва доста бързо да преговаряш с Хеката.

— О, няма да се бавя. Ще кажа, че парите са израз на благодарността ми за неговата подкрепа и го чакат още, ако удари едно рамо в кметската надпревара.

— Дали ще се съгласи?

— Нямам представа. Какво значение има? Десет минути по-късно ще е мъртъв. Въпросът е да не заподозре нищо. Знае, че в този град никой не получава нищо даром. Ще го помоля да обмисли предложението ми, ще си погледна часовника, ще се извиня, че имам среща в Управлението — това е самата истина — и ще се омета оттам.

— Извинете… — на вратата се появи Рикардо. — На телефона.

— Предай, че ще се обадя по-късно — отвърна Ситон.

— Не е за теб, а за господин директора.

Макбет усети едва доловимата студена нотка в гласа. Когато слезе в централата на Спецотряда, забеляза как бойците учтиво промърморваха „добър ден“, но гледаха встрани и се преструваха на много заети.

— За мен ли?

— Секретарката ви прехвърли обаждането. Търсел ви кметът.

— Води ме.

Макбет тръгна след ветерана от Спецотряда. Нещо в аристократичното, тясно лице на Рикардо, в лъщящата му черна кожа и величествената грация на походката му навеждаше Макбет на предположението, че Рикардо произлиза от онова прословуто племе от ловци на лъвове… как му беше името? Лоялен и честен, Рикардо беше готов да последва братята си в смъртта, ако се наложи. Мъж, който струва колкото теглото си в злато. В истинско злато.

— Има ли нещо, Рикардо?

— Какво например, сър?

— Днес всички сте се умълчали.

— Малко сме притеснени за Ангъс.

— Чух, че напоследък не бил във форма. Тази професия не е за всеки.

— Днес не дойде на работа. Никой не знае къде е.

— Ще се появи. Вероятно се е нуждаел от кратък отдих, за да си събере мислите. Но те разбирам защо се опасяваш да не е намислил нещо крайно.

— Ако с Ангъс се е случило нещо крайно… — Рикардо спря пред отворената врата; на бюрото лежеше слушалка — не допускам да го е извършил той.

— А кой?

Погледите им се срещнаха. Макбет не видя в очите на Рикардо ни помен от възхищението и радостта, с която бойците му от Спецотряда го посрещаха преди. Рикардо сведе глава.

— Не знам, сър.

Макбет влезе, затвори вратата и вдигна слушалката.

— Да, кмете?

— Представих се за кмета, за да ме свържат. Излъгах — точно като теб. Обеща ми никой да не умира.

Удивително как страхът надделява над арогантността, помисли си Макбет. В гласа на Уолт Кайт не бе останала и следа от второто.

— Нещо не си ме разбрал — отговори Макбет. — Имах предвид, че никой от твоето семейство няма да умре.

— Ти си…

— И така ще си остане, ако продължаваш да изпълняваш нарежданията ми. Зает съм, затова ще приключваме. Има ли друго, Кайт?

В слушалката се чуваше само електрическо пукане.

— Е, добре, изяснихме въпроса. — Макбет затвори.

Погледна снимката, забодена на стената над бюрото.

Спецотрядът в пълен състав в „Зидаря“. Широките усмивки и вдигнатите халби показваха, че са празнували поредната успешна акция. Ето ги Банко, Рикардо, Ангъс… И Макбет. Толкова млад. Толкова глуповато усмихнат. Толкова невеж. И толкова блажено безвластен.

— Това е целият план — завърши Малком. — Освен теб само ние тримата сме посветени в него. Какво решаваш, Кейтнес? С нас ли си?

Седяха близо един до друг в тясната хотелска стая. Кейтнес местеше поглед между тримата мъже.

— Ако кажа, че планът е безумен и няма да участвам, ще ме пуснете ли да си тръгна и да изпея всичко на Макбет?

— Да — отвърна Малком.

— Не е ли наивно?

— Ако имаше намерение да докладваш на Макбет, веднага щеше да кажеш „Идеята е гениална. Бройте ме е вас.“ А после — да ни издадеш. Обръщайки се към теб, поемаме известен риск, но отказваме да повярваме, че добрите хора са свършили; хора, на които им пука и поставят благото на града над своето лично благо.

— И ме мислите за такъв човек?

— Дъф те мисли за такъв човек — поясни Малком. — Той се изразява дори по-силно: сигурен е, че си такава. Превъзхождаш го — така твърди.

Кейтнес погледна Дъф.

— Идеята е гениална. Бройте ме с вас.

Малком и Флинс се разсмяха. Дори в угасналите, посърнали очи на Дъф Кейтнес зърна мимолетен весел проблясък.

Трийсет и четвърта глава

В шест без пет Макбет влезе в хотела към „Обелиска“ и се отправи към рецепцията. В просторното лоби видя само портиер, две-три пикола и трима администратори в черни костюми, които разговаряха полугласно подобно на погребални агенти. Затварянето на казиното очевидно бе ударило тежко и хотелиерския бизнес.

Без да се бави, Макбет се отправи към асансьора. Кабината чакаше отворена. Влезе и натисна копчето за двайсетия етаж. Стисна зъби и издуха поетия въздух, за да уравновеси налягането. „Най-бързият асансьор в страната“ — тръбеше шумна реклама. Навярно целяха да впечатлят провинциалистите. Дръжката на куфара се хлъзгаше в ръката му. Защо онзи злощастен комарджия Колъм бе решил да носи бомба именно в куфар с толкова фрапантен десен?

Вратите на асансьора се разтвориха и той слезе. От чертежа на сградата знаеше, че стълбите към специалното помещение са отляво. Изкачи петнайсетте стъпала и се придвижи по къс коридор до единствената врата на етажа. Вдигна ръка да почука. Спря, огледа пръстите си. Забелязваше ли леко потреперване, онова потреперване, за което ветераните разправяха, че получаваш след около седем години в Спецотряда? Треморът на седмата година. Не виждаше нищо подобно. Твърдяха, че било по-лошо, ако не се появи. Липсата му подсказвала, че е време да напуснеш Отряда.

Макбет почука.

Чу стъпки.

И собственото си дишане.

Не носеше оръжие. Знаеше, че със сигурност ще го претърсят, и не виждаше смисъл да ги изправя на нокти. Все пак идваше на бизнес среща, не на война. Повтори си наум: ще съобщи, че ще се кандидатира за кмет, ще връчи куфара в знак на признателност за направени и бъдещи услуги. Това обяснение за внезапния подарък би трябвало да бъде достатъчно правдо… Как беше думата?

— Вие ли сте господин Макбет? — попита младеж в бели бричове за езда и с ръкавици.

— Да.

— Влезте, моля. — Момчето се отмести.

От помещението се откриваше широка панорама. Дъждът беше спрял и на запад, зад „Инвернес“, следобедното слънце бе обагрило в оранжево долния ръб на тънката облачна покривка. Макбет плъзна поглед над пристанището на юг и фабричните кули на изток.

— Господин Хенд предупреди, че ще закъснее мъничко — съобщи младежът. — Ще донеса шампанско.

Вратата щракна меко и Макбет остана сам. Настани се в едно от кожените кресла до кръгла маса с плексигласов плот. Господин Хенд. Колко подходящо.[13]

Макбет си погледна часовника. От мига, когато в джипа на Спецотряда и в присъствието на Ситон издърпа металния щифт и активира обратното броене, бяха изминали точно три минути и трийсет и пет секунди. До детонацията оставаха двайсет и две минути и шестнайсет секунди.

Той стана, отиде до големия кафяв хладилник до стената и го отвори. Оказа се празен. Както и гардеробът. Надникна в спалнята. Никакви следи от човешко присъствие. Тук не живееше никой. Върна се и седна в коженото кресло.

Двайсет минути и шест секунди.

Опитваше се да не мисли, но мислите сами прииждаха.

И му повтаряха, че времето изтича.

Че мракът се сгъстява.

Че смъртта приближава.

Макбет дишаше дълбоко и спокойно. И какво, ако смъртта го сполети сега? Краят, разбира се, би бил нелеп, но нима всеки край не е нелеп посвоему? Прекъсват ни посред разказ за нас и разказът ни увисва във въздуха — без смисъл, без завършек, без последно действие, в което да настъпи развръзката. Кратко ехо от последната, недоизречена дума и ти си забравен. Забравен, безвъзвратно забравен, дори най-грамадната статуя не може да промени този факт. Онзи, който си бил, онзи, който всъщност си бил, изчезва по-бързо от концентрични кръгове, образували се във вода след хвърлен камък. И какъв е бил смисълът на това кратко, преждевременно прекъснато гостуване? Да играеш възможно по-добре, да се възползваш от развлеченията и удоволствията, предложени ти от живота, докато той все още продължава? Или да оставиш следа, да промениш поетия курс, да направиш света малко по-добро място, преди неизбежно да го напуснеш? Или смисълът е да продължиш човешкия род, да създадеш малки същества, по-пригодени за този живот, с надежда един ден човекът да се превърне в полубожеството, за което се мисли? Или смисъл просто няма? Навярно ние не сме нищо повече от изречения, изтръгнати от нескончаем, хаотичен брътвеж: всички каканижат и никой не слуша, а накрая най-лошото ни предчувствие се оправдава — ние сме сами. Съвсем сами.

Седемнайсет минути.

Сам. После Банко се появи и го отведе със себе си, приобщи го към семейството си. А сега Макбет се отърва от него. Отърва се от всички. И пак остана сам. Той и Лейди. За какво му беше всичко това? Искаше ли го изобщо? Или искаше да го даде на някого? Заради нея ли го правеше? Заради Лейди?

Четиринайсет минути.

Наистина ли си въобразява, че ще трае дълго? Не е ли всичко това крехко като психиката на Лейди, не е ли обречено да рухне — империята, която се опитват да построят? Не е ли въпрос на време да се сгромоляса? Вероятно да. Но какво друго имаме ние, хората, освен време, малко време, смазващата преходност на реалността?

Единайсет минути.

Къде се бави Хеката? Вече не разполага с време да отнесе куфара до пристанището и да го запокити в морето. Другата възможност е да го пусне под някой капак на канализационна шахта, но посред бял ден рискува минувачите да го разпознаят — след последните новинарски емисии и вестникарски заглавия стана публична личност.

Седем минути.

Макбет реши. Хеката не се ли появи до две минути, си тръгва. И оставя куфара тук с надежда Хеката да влезе, преди бомбата да е избухнала.

Пет минути. Четири минути.

Макбет стана, отиде до вратата и започна да слухти.

Нищо.

Три минути и половина.

Крайно време да се оттегли.

Хвана дръжката и я натисна. Дръпна. После по-силно. Не успя да отвори. Беше заключен.

— Значи смятате, че сте станали жертва на измама, сър, така ли? — Лейди стоеше до масата с рулетка.

Повикаха я, защото един от посетителите вдигна скандал. Човекът, не съвсем трезвен, все пак не можеше да се нарече и пиян. Кариран, намачкан костюм. Беше повече от очевадно, че е бивш клиент на „Обелиска“ и идва от селски район.

— И още как! — отвърна той, докато Лейди оглеждаше игралата зала.

И тази вечер гъмжеше от народ. Налагаше се да назначи допълнителен персонал. На бара спешно им трябват още двама.

— Топчето спря три пъти подред върху 14. Каква е вероятността това да се случи?

— Същата, каквато е и вероятността да спре върху 3, 24 или 16 — отвърна Лейди. — Едно към петдесет хиляди. Такава е вероятността и за които да е други три произволни числа.

— Но…

— Сър — усмихна се Лейди и дискретно докосна ръката му, — някога съветвали ли са ви при бомбардировка да се скриете във вече издълбан кратер, защото вероятността втора бомба да улучи същото място, е съвсем незначителна? В такъв случай, значи сте станали жертва на измама. Но тук, в „Инвернес“, ние не си служим с лъжи. Тя му подаде жетон. — Вземете си питие от бара за моя сметка. Само ви моля да помислите върху думите ми. Ще се убедите в тяхната логика и после пак ще поговорим, става ли?

Клиентът леко наведе глава назад и я огледа. Взе жетона и се отправи към бара.

— Лейди.

Тя се обърна. Над нея се извисяваше грамадна широкоплещеста жена. Или мъж.

— Господин Хенд иска да говори с вас. — Жената мъж кимна към възрастен господин, застанал няколко метра по-нататък.

Беше облечен в бял костюм, имаше тъмна, видимо боядисана коса и се подпираше на позлатен бастун, докато любопитно оглеждаше кристалния полилей.

— Дайте ми само две минутки… — усмихна се Лейди.

— Господин Хенд е известен и под псевдоним. Започва пак с буквата X.

Лейди се сепна.

— Но предпочита името Хенд — добави с усмивка жената мъж.

Лейди тръгна към стареца.

— „Бакара“[14] или „Бохемия“? — попита той, без да откъсва поглед от полилея.

— „Бохемия“ — отвърна тя. — Както вероятно сте установили, този представлява умалено копие на полилея от двореца „Долмабахче“ в Истанбул.

— Уви, не съм ходил там, госпожо. Но веднъж посетих параклис в малко градче в Чехословакия. След епидемията от чума се натрупали толкова много скелети, че нямало къде да ги погребат. Възложили на местен едноок монах да се заеме с проблема. Той решил да ги използва за декорация на параклиса. Там виси прекрасен полилей, изработен само от черепи и кости. Някой ще го сметне за неуважително към покойниците. Аз съм на обратното мнение. — Старецът свали очи от полилея и погледна Лейди. — Нима за живите има по-голям подарък от безсмъртието; да си полезен дори и мъртъв, госпожо? След края на земния си път да се превърнеш в коралов риф. Или в полилей. Или в легенда, в пътеводна звезда, каквато би бил един преждевременно загинал полицейски директор, който остава в паметта на народа като добър човек и безкористен лидер. Особено ако си е отишъл твърде рано и не са разобличили колко корумпиран властолюбец е бил всъщност. Според мен ни трябват именно такива мъртъвци, госпожо. Дано навремето едноокият монах е получил признателността, която е заслужавал.

Лейди едва преглътна. Обикновено съзираше в човешките очи нещо, което да й подскаже скритите помисли на събеседника си, и умееше да го използва. Зад погледа на този мъж обаче тя не откри нищо. Все едно се взираше в очите на слепец.

— С какво мога да ви услужа, господин Хенд?

— Както ви е известно, в момента трябва да съм на среща с вашия съпруг. Той седи в луксозна хотелска стая в очакване да ме убие.

Лейди усети как трахеята й се стяга на възел. Понечеше ли да каже нещо, гласът й щеше да излезе висок и писклив. Затова предпочете да мълчи.

— Ала понеже не виждам с какво бих бил полезен мъртъв, реших да вразумя по-разумния от двама ви.

Старецът кимна и се усмихна благо и леко печално подобно на мъдър дядо. На човек, който я разбира и й казва, че е излишно и безсмислено да се опитва да отрича.

— Да поговорим тогава — покашля се Лейди. — Ще ми е нужно питие. Какво да ви предложа?

— Мръсно мартини — ако барманът може да го приготвя.

— Елате.

Отидоха до бара. Там се виеше опашка. Лейди си проправи път, мина зад плота, извади две високи чаши, наля първо джин, после вермут и се зае да разбърква коктейлите върху по-ниския плот. След по-малко от минута се върна и подаде на стареца едната чаша.

— Дано ви е достатъчно мръсно.

Той отпи.

— Идеално. Ако не греша, сте добавили още някаква специфична съставка.

— Цели две. Рецептата е моя. Оттук, моля.

— И какво съдържа коктейлът?

— Фирмена тайна. Нормално е всеки коктейл да носи почерка на заведението, където се предлага.

Лейди въведе стареца в празно сепаре в дъното на ресторанта.

— Човек с моето положение, естествено, уважава желанието на другите бизнесмени да защитават фирмените си тайни. — Хеката изчака жената мъж да му поднесе стол. — Затова моля за извинение, че разкрих друга ваша фирмена тайна: желанието ви да превземете моя град. Уважавам амбициите ви, но имам други планове.

Лейди отпи глътчица от коктейла си.

— Ще убиете ли мъжа ми?

Хеката не отговори.

Тя повтори въпроса.

Макбет се взираше във вратата. Устата му пресъхна. Заключен. Струваше му се, че чува как бомбата цъка зад гърба му. Тази врата беше единственият изход от помещението. Преди акция винаги изучаваше подробно чертежите на сградата. Намираше се на двайсетия етаж. Под прозореца нямаше друго освен асфалт.

Заключен. Уловен в капан. В капана на Хеката. В собствения си капан.

Вдиша през устата и се опита да овладее връхлитащата го паника.

Погледът му зашари трескаво наоколо. Нямаше къде да се скрие. Бомбата беше прекалено мощна. Очите му пак се върнаха върху вратата. Върху врътката под дръжката.

Врътка… Макбет издиша с продължително съскане. Какво облекчение! Мамка му, ума си ли беше изгубил? Напуши го смях. Най-нормалното нещо на света е хотелска врата да се заключи, когато я хлопнеш! По дяволите, та нали и той живее в хотел! Завърташ врътката и вратата се отваря.

Протегна ръка. Поколеба се. Защо ли нещо му подсказваше, че не е толкова просто? Че никога не е толкова просто, че от капана измъкване няма; че е осъден да хвръкне във въздуха?

Хвана врътката. Пръстите му се хлъзгаха от пот. Завъртя я.

Натисна дръжката.

Вратата се отвори.

Макбет излезе. Хукна надолу по стълбите, после по коридора; не спираше да ругае.

Застана пред асансьора и натисна копчето.

На таблото се изписа, че кабината потегля от първия етаж.

Макбет си погледна часовника. Две минути и четирийсет секунди.

Асансьорът приближаваше. Какво се чува? Дрънчене на чаши, гласове? Дали в асансьора се возят хора? Ами ако оттам изскочи Хеката? Вече няма за кога да се връща в апартамента, за да говорят.

Макбет хукна към аварийното стълбище. Според чертежите — наляво, зад ъгъла.

Наистина се оказа там.

Бутна вратата към стълбището, но чу мелодичен звън: асансьорът спря на етажа. Затаи дъх и замръзна, подпирайки открехнатата врата.

Гласове. Два млади високи гласа.

— Не схващам…

— Господин Хенд няма да дойде. Нареди да задържим госта вътре за половин час. Дано обича шампанско.

Трополене на маса върху колелца.

Макбет се шмугна, затвори вратата и хукна надолу по стълбите.

Спря на осемнайсетия етаж.

Лейди кимна. Стараеше се да диша.

— Но друг път ще го убиете?

— Зависи. Ябълков сок ли сте добавили?

— Не. От какво зависи?

— Дали замъгляването на съзнанието е само временно. Май и двамата сте спрели да използвате продуктите ми. Вероятно така е най-добре за всички.

— Няма да го убиете, защото ви е нужен като директор на полицията. Веднъж вече сте разкрили плановете му и очаквате да му е обеца на ухото. За да бъде дресирано, кучето трябва да си получи наказанието след проявено непослушание.

Старецът се обърна към жената мъж.

— Сега разбираш ли защо ти казах, че тя е по-умната от двамата?

— Какво искате от мен, господин Хенд?

— Да няма джинджифил? Не ми отговаряйте. Щом рецептата е тайна, дори да ми отговорите, няма да повярвам. Исках само да заостря вниманието ви защо предпочетох да избера вас. Или се подчинявате и аз ще защитавам Макбет срещу всичко, заплашващо да го уязви, и той ще стане вашият Титон, или отказвате да се подчините и аз ще умъртвя и двама ви, както се приспиват кучета, неподдаващи се на дресировка. Огледайте се, Лейди. Дайте си сметка колко много можете да изгубите. Имате всичко, за което сте мечтали. Не ламтете за повече. Като заговорихме за рецепти, твърде големите мечти са сигурна рецепта за нещастие. — Старецът гаврътна остатъка на екс и остави чашата върху масата. — Сложили сте черен пипер. Това е едната тайна съставка. Коя е другата?

— Кръв.

— Сериозно? — Той се подпря с две ръце на бастуна и се изправи. — Човешка ли?

Тя сви рамене.

— Има ли значение, щом рецептата ви допадна?

Старецът се засмя.

— При други обстоятелства с вас можехме да станем страшно добри приятели, Лейди.

— В някой друг живот.

— В друг живот, моя Лилийке. — Той тракна два пъти с бастуна по пода. — Не ни изпращайте.

Лейди задържа усмивката си, докато той се изгуби от полезрението й. После се задъха панически, помещението се завъртя пред очите й и тя стисна подлакътника. Лилийке. Той знаеше. Откъде, откъде бе научил?

Осемнайсетият етаж.

Макбет си погледна часовника. Оставаше една минута. Тогава защо спря? Двамата младежи най-вероятно карат масичката на колелца към стаята, където допреди малко седеше той. Когато бомбата избухне, ще се намират вътре. Е, и? Нали са хора на Хеката? И следователно негови съучастници. Какъв тогава е проблемът? Никой в този град не е невинен. Тогава защо тази мисъл се стрелна през ума му точно сега? От някаква реч ли я е запомнил? Написана от Лейди и изнесена от него пред публика? Или мисълта е още по-стара, от времето, когато след завършването на Академията положиха клетва? Или датираше от още по-отдавна? От Банко ли я беше чул? Не си спомняше точно какво гласи тя… Само, че…

Мамка му, мамка му!

Петдесет секунди. Макбет хукна.

Нагоре.

Трийсет и пета глава

— Тръгвайте с мен! — изкрещя Макбет.

Двамата младежи се взряха изумени в мъжа, появил се изневиделица на вратата. Единият държеше бутилка шампанско и развиваше телената кошничка.

— Незабавно! — извика Макбет.

— Сър…

— Имате трийсет секунди, ако не ви се умира!

— Успокойте се, сър…

Макбет грабна кофичката с лед и я запрати в прозореца. Кубчета лед подскочиха и се посипаха по паркета. В настъпилата тишина Макбет изсъска глас:

— След двайсет и пет секунди тук ще избухне бомба.

Обърна се и хукна. Чу забързани стъпки зад гърба си.

Подминаха тичешком асансьора. Макбет задържа вратата към аварийното стълбище. Младежите се шмугнаха.

— Бързо! Бързо!

Затвори вратата и се спусна след тях.

Петнайсет секунди. Макбет нямаше представа какъв е тротиловият еквивалент на взрива, но щом е бил предвиден да разруши солидна сграда като тази на казино „Инвернес“, значи трябваше да се отдалечат максимално от сградата. Седемнайсетият етаж. Макбет усещаше първите признаци на начеващо главоболие. Сякаш вече чувстваше натиска от взривната вълна върху тъпанчетата, върху очните ябълки и устната си кухина. Петнайсетият етаж. Погледна си часовника. Петнайсет секунди след времето на очакваната детонация.

Дванайсетият етаж. Все още нищо. Допускаше връзката между таймера и експлозива да е нарушена или нарочно да е предвидено известно забавяне. Двамата младежи отпред намалиха темпото. Макбет изкрещя и те пак се втурнаха.

На деветия етаж момчетата се вмъкнаха в коридора, но Макбет продължи по стълбите. Предпочиташе ги, защото според чертежите въжетата на асансьора са закрепени за най-горната част на сградата. Макбет стъпи на партера. Експлозията закъсняваше с близо три минути.

Втурна се към рецепцията. Завари същите хора като на идване. Висяха си там, все едно нищо не се е случило. Изобщо не го забелязаха. Той излезе под дъжда. Погледна нагоре. Стоя така, докато му се схвана вратът. После тръгна през безлюдния площад към Ситон в колата. Какво се случи, дявол да го вземе? Или, по-точно, какво не се случи? Дали влажното мазе на Главното управление бе увредило взрива? Или някой бе успял да спре таймера след излизането на Макбет? Дали пък бомбата не е избухнала, но с несравнимо по-малка мощност, отколкото бомбаджията на Спецотряда бе определил някога? И сега какво? Макбет се закова намясто. Ами ако Хеката или някой от хората му влязат по-късно в апартамента и открият заложения, но неизбухнал взрив? Трябва да се върне и да си вземе куфара.

Макбет се обърна. Направи две крачки. Неочаквано видя как сянката му се очерта ясно върху паважа и чу глух тътен като от гръмотевица. За миг си помисли, че е заваляла градушка, защото по челото и ръцете му зашибаха бели зрънца. Пукаха върху паважа и танцуваха по паркираните автомобили. На няколко метра от Макбет върху земята тресна глава на душ. Той погледна нагоре, нещо изтрещя. Някой го блъсна и го повали. Макбет вдигна ръка да се прикрие. Човекът, спасил го от по-тежки наранявания, вече се бе изправил, бе изтупал сивия си шлифер и бе побягнал. На мястото, където допреди малко стоеше Макбет, се бе приземил потрошен кафяв хладилник.

Макбет опря глава в хладния паваж.

На последния етаж на „Обелиска“ горяха пламъци. Черен дим се виеше към небето. Нещо заподскача по паважа и се изтърколи до главата му. Той го вдигна. Тапа от шампанско, още овързана в тел.

— Какво стана, дявол да го вземе? — попита Ситон, след като Макбет се качи в колата.

— Туртел е предупредил Хеката. Тръгвай.

— Туртел ли? — Ситон запали, отдалечи колата от бордюра и продължи направо, а чистачките забърсваха стъклени зрънца от предното стъкло.

— Само Туртел беше в течение на нашия план. Изпял ни е с надеждата Хеката да ме убие.

— Но той не се опита, така ли?

— Тъкмо обратното, спаси ме.

— Защо?

— Закъде е без марионетките си?

— Моля?

— Нищо, Ситон. Карай към „Инвернес“.

Макбет плъзна поглед по тротоара, по изумените минувачи, обърнали лица нагоре. Търсеше с очи сиви шлифери. Колко бяха? Всички ли носеха такива шлифери, или само някои? Постоянно ли го следяха? Затвори очи. Безсмъртие. Безсмъртен като дървена кукла. Налягането в главата му нарастваше. И го осени чудна мисъл: обещанието на Хеката да го направи неуязвим не е благословия, а проклятие.

Стискаше тапата от шампанско в ръка, усещаше боцкането на телената кошничка. Чу първата полицейска сирена.

Ситон спря пред „Инвернес“. На слизане Макбет чу гласа на Туртел.

— Усили радиото — нареди той и пак се качи.

— … за да опровергая слуховете и от уважение към вашето право, скъпи съграждани, да знаете що за хора са избраните от вас управници, днес реших да ви осведомя, че преди петнайсет години имах кратка извънбрачна връзка и в резултат станах баща на момче. Със замесените в случая, тоест майката на сина ми и съпругата ми, единодушно предпочетохме да държим този факт далече от публичното пространство. През цялото това време поддържах връзка със сина ми и с майка му и с лични средства се грижех за издръжката им. Решението да запазим историята в тайна бе плод на сериозен размисъл. Налагаше се да се съобразим с доста фактори. По онова време градът не беше един от тях, защото аз не изпълнявах обществена служба и нямах задължението да отговарям пред друг, освен пред моите близки и пред себе си. Сега обаче нещата се промениха и е редно да оповестя цялата тази информация. Майката на сина ми страда от тежко заболяване и преди два месеца с нейно съгласие взех сина ми в моя дом. На няколко пъти съм водил Каси на публични събития, където го представях именно като мой син, но моята искреност даде повод за злостни слухове. Всеизвестно е, че хората вярват най-малко на истината. Изневярата ми преди петнайсет години не е достойна за похвала, но освен да поискам прошка от семейството ми, няма какво повече да направя. Не мога да променя и факта, че в очите на мнозина личният ми живот ще компрометира политическия ми имидж. По силите ми е единствено да ви помоля да ми се доверите, както аз ви се доверявам, оповестявайки подробности около събитие в моя живот, което ме прави колкото уязвим, толкова и щастлив. Не се гордея с всичките си постъпки, но определено се гордея с петнайсетгодишния ми син Каси. Снощи с него проведохме дълъг разговор и той ме помоли да направя това, което правя сега. Да обявя пред целия град, че съм негов баща. — Туртел си пое дълбоко дъх и завърши с леко разтреперан глас: — И че той е мой син. — Кметът се покашля. — После поиска да му обещая да спечеля задаващите се кметски избори.

Пауза. Женски глас, осезаемо развълнуван:

— Изявление на кмета Туртел. А сега обратно към новините. Мощна експлозия на последните етажи на казино „Обелиска“ разтърси Четвърти район. Засега няма данни за загинали или ранени, но…

Макбет изключи радиото.

— Мамка му — изкоментира лаконично той. И избухна в гръмък смях.

Трийсет и шеста глава

Лейди се облегна на възглавниците и изпъна голия си, гладък, току-що епилиран крак към Макбет, седнал на ниска табуретка до леглото. Тя беше още по халат, но бе извадила две червени рокли. Той погали тънкия й глезен.

— Значи Хеката е знаел за намеренията ни да го убием. Стана ли ясно кой го е предупредил?

— Не — отвърна Лейди. — Но обеща, ако слушкаме, да станеш моят Титон.

— Кой е Титон?

— Красив древногръцки герой, дарен с безсмъртие. Не му ли се подчиним обаче, ще ни умъртви като кучета, които не се поддават на дресура.

— Хм. Не виждам кой друг да му е казал освен Туртел.

— За трети път го повтаряш, любов моя.

— Лукавият мошеник не просто ни е изпял. Нещо повече: момчето наистина е негов син. Сега въпросът е дали гражданите ни искат кметът им да е коцкар.

— Коцкар? Говорим за една-единствена забежка преди петнайсет години — напомни Лейди. — Още тогава я е признал пред жена си, поискал е прошка и е плащал издръжка на майката на сина си. А сега, когато тя е болна, Свети Туртел взема момчето при себе си. С тази история ще спечели много гласове. Направил е грешка, но повечето хора ще се отнесат с разбиране. После показва колко се срамува от постъпката си и си посипва главата с пепел. Така Туртел си извоюва място сред народа. Това негово публично признание е гениален ход. Всички ще се втурнат да гласуват за него.

— Значи, той ще се яви на изборите и ще ги спечели. А ние какво ще правим?

— Ами какво… Преди всичко ще се заемем с най-належащото. Коя рокля да облека, Джак?

— Испанската — отговори служителят и постави чаша с чай върху нощното шкафче.

— Благодаря ти. Как да постъпим с Туртел и Хеката, Джак? Да предприемаме ли нещо, или е твърде рисковано?

— Не съм стратег, госпожо, но съм чел, че когато се сражаваш с врагове на два фронта, има две класически тактики. Едната е да договориш примирие с единия противник, да стегнеш редиците, да сразиш другия и после без предупреждение да нападнеш първия, тоест да нарушиш примирието. Втората тактика е да настроиш двамата си противници един срещу друг, да изчакаш да се обезсилят взаимно и тогава да ги удариш.

Джак подаде чаша кафе на Макбет.

— Напомни ми да те повиша — подхвърли Макбет.

— О, той вече е повишен — намеси се Лейди. — От днес няма свободни стаи за следващите две седмици. А Джак се сдоби с помощник, който ще се обръща към него на фамилно име и „сър“.

— Идеята не беше моя — засмя се Джак.

— Беше моя — потвърди Лейди. — Хрумването не е случайно. Разумно е за обръщенията да важат правила. Те напомнят на всички кой къде се намира в служебната йерархия и така се избягват евентуални недоразумения. Например, ако кмет обяви извънредно положение, важно е да се знае кой поема управлението на града. А именно?

Джак сви рамене.

— Директорът на полицията — отговори Макбет и отпи от кафето. — Той управлява града, докато сам не прецени, че е настъпил моментът да отмени извънредното положение.

— Наистина ли? — изуми се Джак. — Ами ако кметът умре? И тогава ли директорът на полицията поема властта?

— Да — потвърди Макбет. — До избирането на нов кмет.

— Правила, въведени от Кенет непосредствено след края на войната — поясни Лейди. — По онова време много се държеше на дееспособно войнствено ръководство в кризисни ситуации.

— Звучи разумно.

— Хубавото на извънредното положение е, че директорът на полицията контролира абсолютно всичко. Разполага с правомощия да изземва функциите на съдебната власт, да налага цензура на медиите, да отлага избори за неопределено време, накратко на практика той е…

— Диктатор.

— Точно така, Джак. — Лейди разбърка чая. — Уви, Туртел едва ли ще се съгласи да обяви извънредно положение, затова ще се наложи да се задоволим с компромисен вариант.

— А именно?

— Смъртта на Туртел, разбира се. — Лейди отпи.

— От… какво?

— При покушение. — Макбет лекичко стисна прасеца й. — Нали това имаш предвид, скъпа?

Тя кимна.

— Докато покушението се разследва, директорът на полицията поема управлението на града. Кой стои зад атентата? Политически противници? Хеката? Има ли връзка между убийството на кмета и извънбрачната му афера? Разследването, естествено, ще се проточи.

— Но ще управлявам само временно — до избирането на нов кмет — поясни Макбет.

— Любов моя, погледни колко кръв се лее по улиците на града. Убити полицаи, политически покушения. Директорът на полицията, изпълняващ длъжността и на кмет, закономерно решава да обяви извънредно положение. И отлага следващите избори за неопределено време — докато обстановката се нормализира. А кога е нормализирана тя, преценява еднолично той.

Макбет изпита познатата детинска радост от годините, когато той и Дъф сформираха непобедим тандем в училищния двор на сиропиталището и дори побойниците от по-горните класове не смееха да ги закачат.

— На практика ще имаме неограничена власт, докато искаме. Сигурна ли си, че от Капитол няма да се намесят?

— Скъпи, днес проведох дълъг и прелюбопитен разговор със съдия от Върховния съд. Стига разпоредбите на Кенет да не влизат в разрез с федералните, Капитол има нищожни възможности да налага санкции.

— Добре. — Макбет си потърка брадичката. — Интересно наистина. Значи, достатъчно е само или Туртел да умре, или да обяви извънредно положение.

— Има ли нещо друго, госпожо? — покашля се Джак.

— Не, благодаря ти. — Тя добродушно му даде знак, че може да се оттегли.

Джак отвори вратата и Макбет чу глух бас от първия етаж на фона на жална сирена на линейка в тишината.

— Туртел крои планове да ни спре — предупреди Лейди. — Наложително е покушението да стане скоро.

— Ами Хеката? Змията най-вероятно се състои от Туртел и Хеката. Кметът е опашката, а Хеката — главата. Отсечеш ли опашката, змията става още по-опасна. За предпочитане е да стоварим удара най-напред върху главата!

— Не.

— Не? Заявил е, че ако не се поддаваме на дресировка, ще ни умъртви. А ти искаш ли да си дресираното му куче?

— Замълчи и ме изслушай, скъпи. Чу Джак. Договаряш примирие с единия си враг и през това време се разправяш с другия. Сега не е моментът да предизвикваме Хеката. Пък и не съм сигурна дали Хеката и Туртел наистина действат в комбина. Защото тогава Хеката щеше да ме предупреди да не закачаме Туртел и да не припарваме до кметското място. Той обаче не го направи — дори и след спекулациите относно твоята кандидатура на изборите. Докато смята, че сме си взели поука и сме негови послушни кучета, Хеката ще ни подкрепя в опитите ни да узурпираме политическата власт в града, защото така косвено ще управлява и той. Разбираш ли? Нека първо да сразим единия ни враг и да окупираме неговата територия. После ще му мислим как да елиминираме Хеката.

Макбет плъзна ръка нагоре по прасеца й. Погали коляното. Тя се умълча, затвори очи. Той се заслуша в дишането й. Дишане, което с безсловесните си команди направляваше ръката му.

Цял следобед и цяла нощ дъждът продължи да мие града, който не можеше да бъде изчистен. Барабанеше по покрива на „Гранд хотел“, където Флинс, Дъф, Малком и Кейтнес единодушно решиха да останат, докато всичко приключи. В два през нощта Кейтнес се събуди от хлопане по вратата на стаята си. Веднага се досети кой е.

Не по броя на почукванията, не по интервала между тях, не по силата им. А по начина, по който човекът отвън удряше. С длан, не с кокалчета. Кейтнес познаваше тази ръка, всяка нейна извивка и грапавина.

Открехна вратата.

От дрехите и от косата на Дъф капеше дъждовна вода. Зъбите му тракаха, а лицето му беше толкова бледо, че белегът почти не личеше.

— Извинявай, но трябва да си взема горещ душ.

— Във вашата стая…

— С Флинс спим на двуетажно легло и имаме само мивка.

Тя отвори по-широко вратата и той се шмугна край нея.

— Къде си ходил? — попита Кейтнес.

— На гробището — отвърна той от банята.

— Посред нощ?

— За да не ме види никой.

Кейтнес чу как той пусна душа. Застана до незатворената врата на банята.

— Дъф?

— Да?

— Само да ти кажа, че съжалявам.

— Какво? — извика той.

Тя се прокашля и повиши глас:

— За случилото се със семейството ти.

Шуртенето на водата заглушаваше думите й. Кейтнес се взираше в парата, която го скриваше от погледа й.

Дъф излезе, загърнат в хавлиения халат, окачен в банята; носеше в ръка мокрите си дрехи. Кейтнес, вече облечена, лежеше върху широкото легло. Той измъкна кутия цигари от джоба на панталона си и я погледна. Тя кимна. Дъф легна до нея. Кейтнес отпусна глава върху ръката му и се загледа в жълтия глобус на лампата. Дъното му беше осеяно с петна от мъртви насекоми.

— Така става, когато човек се стреми да се доближи максимално до светлината — посочи Дъф. Явно още умееше да отгатва мислите й.

— Икар.

— Макбет. — Дъф запали цигара.

— Не знаех, че пак си пропушил.

— Странното е, че никога не съм харесвал тази отрова. — Той направи гримаса и издуха клъбце дим към тавана.

— Тогава защо ги започна? — засмя се тихо тя.

— Не съм ли ти разправял?

— Много неща не си ми разправял — закашля се тя.

Той й подаде цигарата:

— Защото исках да съм като Макбет.

— Аз пък си мислех, че по-скоро той е искал да е като теб.

— Изглеждаше толкова адски добре. И беше толкова… свободен. В хармония със себе си, чувстващ се комфортно в кожата си. Аз така и не успях да го постигна.

— Но притежаваш впечатляващ интелект. — Тя си дръпна и му върна цигарата. — И умееш да убеждаваш хората в правотата си.,

— Хората не обичат да им показваш, че грешат. Не можех да ги убедя да ме харесат — за разлика от Макбет.

— Това се нарича евтин чар, Дъф. Макбет се оказа един долен измамник.

— Не — поклати глава Дъф. — Макбет не е измамник. Спомням си колко беше чист и праволинеен. Без да е светец, не таеше задни мисли. Отворена книга. Без скрито-покрито. Е, не умееше да впечатлява околните с остроумие и оригиналност при разговор, но те караше да вярваш на всяка негова дума. И с право.

— Да му вярваш? На този бездушен убиец?

— Не си права. Макбет притежава богата душевност. Затова не може да убие и муха. Способен е да убие нападателна оса, но не и беззащитна мушица. Абсурд — колкото и да е досадна.

— Как може да го защитаваш, Дъф? Та ти изгуби…

— Не го защитавам. Той, разбира се, е убиец. Само казвам, че не е способен собственоръчно да отнеме живота на беззащитно същество. Правил го е само веднъж. За да ме спаси.

— Сериозно? Ще ми разкажеш ли?

— Не. — Той смукна жадно от цигарата. — Случи се по време на онази гонка до Форз. Макбет уби един от „Норс Райдърс“. Младо момче, станало свидетел как застрелях другаря му. Помислих го за Свено.

— Значи, „ездачите“ не са вадили оръжие срещу вас?

Дъф поклати глава.

— Но в такъв случай Макбет с нищо не е по-добър от теб.

— Напротив. Аз убих заради себе си. А той — заради друг човек.

— Просто защото ние в полицията си пазим гърба.

— Не. Защото смяташе, че ми го дължи.

Кейтнес се подпря на лакът.

— Как така?

Дъф вдигна цигарата към тавана, присви око и впери другото в огънчето.

— Когато дядо ми почина и постъпих в сиропиталището, бях на цели четиринайсет години — доста голям за сиропиталище. С Макбет бяхме връстници, но той живееше там от петгодишен. Настаниха ме в неговата стая и двамата веднага се сприятелихме. Тогава той заекваше. Говорният му дефект се засилваше особено в събота вечер. Тогава винаги се измъкваше от стаята посред нощ и се връщаше след час. Отказваше да ми разкрие къде е бил. Веднъж на шега заплаших да го издам на директора Лориъл, от когото всички се страхуваха, а Макбет отвърна, че нямало да му съобщя новина. Защото ходел именно в неговата стая. — Дъф дръпна силно от цигарата.

— Да не би… директорът да…

— Блудствал с него, откакто Макбет се помнеше. Не можех да повярвам на ушите си. Лориъл беше правил с него неща, каквито… о, и през ум не би ти минало, че някой е способен да причини това на друг; нормален човек не би допуснал, че подобни действия доставят удоволствие на някого. Един-единствен път Макбет се възпротивил, Лориъл го пребил почти до смърт и го държал заключен две седмици в така наречената изправителна стая в мазето — по нищо не се отличаваше от затворническа килия. От възмущение се разплаках. Защото знаех, че всяка дума е истина. Макбет никога не лъже. Предложих да му помогна да убием Лориъл. Макбет прие.

— Планирали сте как да убиете човек?

— Не. — Дъф й подаде цигарата. — Не сме планирали. Просто го убихме.

— Какво…

— Следващия четвъртък се прокраднахме до стаята му. През вратата се чуваше как хърка. Вмъкнахме се. Вътре Макбет се ориентираше и със завързани очи. Аз застанах да пазя до вратата, а той отиде до леглото и замахна с кинжала. Доста се забави обаче. След като очите ми свикнаха с мрака, видях, че той стои до леглото, вцепенен като статуя. После се сви и се върна при мен. Заеквайки, прошепна, че не можел да го направи. Издърпах кинжала от ръката му, отидох до леглото и забих острието право в хъркащата уста. Лориъл потръпна веднъж, после просто спря да хърка. Не тече много кръв. С Макбет се изнизахме.

— Божичко. — Кейтнес лежеше, свита на кравай. — После какво стана?

— Нищо особено. Сред заподозрените бяхме двеста питомци на дома. Никой не забеляза, че Макбет започна да заеква повече. Две седмици по-късно той избяга, но не свързаха бягството му с убийството, защото бягствата от дома бяха обичайна практика.

— И след десет години с Макбет сте се срещнали пак?

— Няколко пъти го засякох до Централната гара. Исках да поговоря с него, да му помогна, но той офейкваше всеки път. Подобно на длъжник от кредитор. След години се засякохме в Полицейската академия. Беше чист и вече не заекваше. Беше станал съвсем друг човек. Човек, с когото ми беше приятно да общувам.

— Защото е бил невинен, добросърдечен, милосърден младеж, върху чиято съвест не е тежало убийство?

— Макбет никога не е смятал неспособността да извършиш хладнокръвно убийство за добродетел, а по-скоро за слабост. По време на целия си стаж в Спецотряда той стреляше само ако някой нападне или него, или някой от хората му.

— А всички тези убийства сега?

— Възлага на други да ги извършат.

— Убийства на жени и деца. Променил се е, Дъф.

— Хората не се променят.

— И ти си се променил.

— Дали?

— Иначе нямаше да си тук. Нямаше да водиш тази битка. Нямаше да говориш така за Макбет. Преди ти беше заклет егоист. Готов да мине през всичко и всички, изпречили се на пътя ти. През колегите ти, през семейството ти. През мен.

— Едно време наистина исках да се променя. Да заприличам на Макбет. Осъзнах, че е невъзможно, и си поставих за цел да го надмина. Да се превърна в човек, способен да вземе желаното от Макбет, дори за мен то да не е толкова важно, колкото за него. Нали по същата причина Хеката е избол окото на онова момче. Знаеш ли кога се влюбих в Мередит?

Кейтнес поклати глава.

— Аз, Макбет, Мередит и нейна приятелка седяхме в едно заведение. Забелязах как я гледа Макбет.

— Кажи, че не е истина, Дъф.

— Съжалявам, но е самата истина.

— Това е ужасно мерзко, Дъф.

— Нали това се опитвам да ти кажа. Твърдиш, че водя тази битка безкористно, но аз не съм сигурен дали е така; дали всъщност не целя да отнема на Макбет нещо, което знам, че той иска.

— Но той не го иска, Дъф. Не му пука за града, за властта, за богатството. Иска само любовта й.

— На Лейди ли?

— Да. Всичко е заради Лейди. Чак сега ли го разбра?

Дъф издуха кръгче към тавана.

— Движещата сила на Макбет е любовта, а моята — завистта и омразата. Там, където той прояви милост, аз убих. А утре ми предстои да устроя засада на някогашния ми най-добър приятел. Милостта и любовта пак ще загубят.

— В момента у теб говорят цинизъм и самопрезрение.

— Хм. — Той изгаси цигарата в пепелника върху нощното шкафче. — Забравяш самосъжалението.

— Да. И самосъжалението.

— Цял живот съм бил арогантен егоист. Недоумявам защо си ме обичала.

— Някои жени си падат по мъже закрилници. Други — по мъже, които се нуждаят от спасителки.

— Амин. — Дъф стана. — Вие не разбирате, че ние, мъжете, не се променяме — нито когато открием любовта, нито когато осъзнаем, че сме смъртни. Никога.

— Някои хора прикриват своята несигурност зад арогантност, но твоята арогантност е фактически твоята същност, Дъф, а тя се проявява в желязната ти самоувереност.

Дъф се усмихна и си обу мокрите панталони.

— Опитай се да поспиш. Утре трябва да сме във форма.

Той си тръгна. Кейтнес стана, дръпна пердето и надникна към улицата. Чуваше се плясък на автомобилни гуми през локви. Виждаха се протрити рекламни табели на закусвалня „Хамбургерите на Джо“, на химическо чистене „Пекин“ и бингозала „Тандрела“. За миг в забутана уличка проблесна цигара.

След няколко часа щеше да се съмне.

Дотогава Кейтнес нямаше да мигне.

Трийсет и седма глава

Събота донесе още дъжд. Двата градски вестника съобщаваха на първа страница за изявлението на кмета Туртел и за взрива на последния етаж на казино „Обелиска“. В редакционна статия „Дневник“ коментира, че с казаното в радиоинтервюто Макбет не отрича категорично намерението си да се кандидатира за кметското място в предстоящите избори. От вестника не открили Туртел за коментар, защото в момента бдял неотлъчно до леглото на майката на извънбрачния си син в болница „Сейнт Джорди“. Към обяд дъждът спря.

— Рано се прибираш. — Шийла си избърса ръцете в престилката и погледна угрижено съпруга си.

— Вече не ми хрумваше с какво да се заема, пък и другите си тръгнаха — отвърна Ленокс, постави кожената си чанта до скрина, извади закачалка от гардероба и си окачи палтото.

Преди две години градската управа въведе петдневна работна седмица, но в Главното управление неписано правило гласеше, че който иска да се издигне, се отбива и в събота.

Ленокс целуна съпругата си по бузата и усети ухание на нов, непознат парфюм. През ума му се стрелна внезапна мисъл, но той не посмя да я проследи: дали не напипва следите на друг мъж? Ленокс побърза да отпъди подозрението. Първо, тя не беше такъв тип жена. Второ, липсваше й привлекателност. Все пак неслучайно се бе омъжила за дребен албинос. Третата и най-основателна причина да прогони опасението беше повече от проста: струваше му се непоносимо.

— Има ли нещо? — попита тя и го последва в дневната.

— Не. Само съм малко изморен. Къде са децата?

— В градината. Дъждът най-после спря.

Ленокс застана до големия прозорец. Загледа се в хлапетата. Надаваха смях и весели възгласи, увлечени в непозната за Ленокс игра. Най-вероятно ще се справят. Ще развият полезни умения. Погледна нагоре към небето. Почивка от дъжда. Кратък отдих, преди проклетията пак да започне да се излива из ведро. Ленокс се отпусна в близкия фотьойл. Колко ли ще издържи?

— Вечерята ще е готова чак след час — обади се жена му.

— Няма проблем, скъпа. — Той я погледна.

Обичаше я искрено, но дали някога е бил влюбен в нея? Не си спомняше. Пък и едва ли имаше значение. Тя не го бе казвала в прав текст, но Ленокс почти не се съмняваше, че и тя никога не е била влюбена в него. Всъщност Шийла поначало си беше много мълчалива. Вероятно затова отстъпи пред увещанията му и накрая склони да му стане гадже, а после и съпруга. Просто си намери човек, който да говори и вместо нея.

— Сигурен ли си, че всичко е наред?

— Абсолютно, скъпа. Какъв е този приятен аромат?

— Готвя треска — отвърна тя и сбърчи въпросително чело.

Понечи да поясни, че пита за парфюма, не за вечерята. Съпругата му обаче тръгна към кухнята и Ленокс обърна фотьойла към градината. По-голямата му дъщеря го видя, на лицето й грейна усмивка и тя извика нещо на сестра си и брат си. Ленокс им махна. Как е възможно двама родители с толкова невзрачна външност да създадат толкова красиви деца? И онази мисъл пак го споходи: ако тези деца изобщо са негови.

Изневяра и измяна.

Синът му извика нещо — Ленокс не чу какво — но след като все пак успя да привлече вниманието на баща си, момчето направи циганско колело в тревата. Ленокс го аплодира с високо вдигнати ръце; момичетата също започнаха да се премятат. Искаха да впечатлят татко си, на когото все още се възхищаваха — и как не! Нали за тях все още беше пример за подражание. Викове, смях, глъчка. Ленокс се замисли за тишината във Файф, за слънчевата светлина, за завесата, полюляваща се зад строшения прозорец, за лекия ветрец, който едва доловимо свирукаше скръбна песен, навирайки се в дупките от куршуми по стената. Колко много непоносими мисли. Има толкова начини да изгубиш любимите си хора. Ами ако един ден узнаят, разберат що за човек е бил всъщност техният съпруг и баща? И тогава ли вятърът ще напява същата печална мелодия?

Ленокс затвори очи. Малко почивка. Кратък отдих.

Усети, че някой се е надвесил над него и го лъхва с дъха си. Повдигна клепачи. Шийла.

— Не ме ли чу, като те виках? — попита тя.

— Какво има?

— Търсят те по телефона. Някой си комисар Ситон.

Ленокс излезе в коридора и вдигна слушалката.

— Ало?

— Рано си се прибрал, Ленокс. Тази вечер обаче ще ми трябва малко помощ.

— Нещо не ми е добре. Потърси друг.

— Директорът настоява да взема теб.

Ленокс едва преглътна. В устата си имаше вкус на олово.

— Къде да ме вземеш?

— На свиждане в болницата. След час да си готов. Ще мина през вас.

Връзката прекъсна.

Ленокс затвори. Олово.

— Какво има? — извика Шийла от кухнята.

Блед метал, охотно приемащ определената от калъпа форма; отравя и убива, тежък е, но е безволев и се топи само при триста и трийсет градуса.

— Нищо, скъпа. Нищо.

Макбет се сепна. Пак сънува мъртъвци. На вратата се чукаше. Не, не чукаха — някой думкаше и той се досети, че отдавна се опитват да го събудят.

— Сър! — викаше Джак.

— Да — изломоти Макбет и се огледа.

Дневна светлина озаряваше стаята, но колко беше часът? Присъни му се, че се е надвесил над легло с кинжал в ръка, ала при всяко мигване лицето върху възглавницата пред него се променя.

— Комисар Кейтнес ви търси по телефона, сър. Било много спешно.

— Свържи я. — Макбет се претърколи до нощното шкафче.

Вторачи се в бургундскочервения килим и в избродираните цветя.

Телефонът звънна и Макбет вдигна слушалката, без да отмества поглед от килима.

— Кажи, Кейтнес.

— Извинете, че ви безпокоя в събота, но се натъкнахме на труп и се налага да ви помоля да дойдете за съдействие.

Звучеше задъхана.

— Защо?

— Има вероятност тялото да е на Флинс, сина на Банко. Трупът е силно обезобразен, Флинс няма близки роднини в града, вие сте най-подходящият да го идентифицира.

— О! — Макбет усети как в гърлото му засяда буца.

— Моля?

— Нормално е. — Той се загърна по-плътно в завивката. — При толкова продължителен престой в морска вода…

— Там е работата, че трупът е намерен не в морето, а в пресечка между Четиринайсета и Петнайсета улица.

— Как така?

— Точно затова, преди да предприемем каквото и да било, искаме да сме напълни сигурни, че тялото е на Флинс.

— Между Четиринайсета и Петнайсета ли каза?

— Елате на Четиринайсета, пред закусвалнята „Хамбургерите на Джо“.

— Добре, Кейтнес. Чакай ме там след двайсет минути.

— Благодаря, сър.

Макбет затвори. Лилии. Цветята върху килима бяха лилии. Лилия — така се казваше детето на Лейди. Защо не се беше сетил по-рано? Смърт. Просто защото никога преди не беше виждал, не беше вкусвал, не беше преживявал и не беше сънувал толкова много смърт. Макбет затвори очи. Извика менящите се лица от съня си преди малко. Образът на директора Лориъл, хъркащ с отворена уста в пълно неведение, бързо се превърна в директор Дънкан. Той отвори очи и се вторачи многозначително в Макбет. После пред очите му се яви вцепененият, изцъклен поглед на Банко. Без тяло. Само глава върху възглавницата. След него лицето доби образа на паникьосаното безименно момче: коленичило върху асфалта, то се взираше в мъртвия си другар и в приближаващия го Макбет.

Макбет си припомни всички случаи, когато се бе събуждал от кошмар и бе въздъхвал с облекчение, задето в действителност не затъва в плаващи пясъци и не го ръфат кучета. Понякога обаче се случваше Макбет да си мисли, че се е събудил от кошмара, а всъщност да продължава да сънува; да се налага да пробие няколко слоя, докато се добере до будно състояние. Стисна силно клепачи и отвори очи. После стана от леглото.

Трътлестата цветнокожа администраторка на рецепцията на болница „Сейнт Джорди“ вдигна глава от служебната значка, която й показа Ленокс.

— Наредиха ни да не допускаме никого… — тя пак погледна значката — господин комисар.

— Става дума за полицейско разследване с висок приоритет. Кметът трябва да бъде осведомен незабавно.

— Ако оставите съобщение, ще го…

— Информацията е строго секретна. Разговорът с кмета не търпи отлагане.

Служителката въздъхна.

— Стая 204 на втория етаж.

Кметът Туртел и младежът седяха на столове до единственото легло в голяма стая. Кметът беше прегърнал момчето през раменете. Двамата вдигнаха поглед, когато Ленокс се покашля зад гърба им. В леглото лежеше бледа жена на средна възраст с оредяла коса. Ленокс веднага съзря приликата с момчето.

— Добър вечер, господин кмете. Вероятно не ме помните, но се запознахме по време на вечеря в казино „Инвернес“.

— Комисар Ленокс, нали? От Антикорупционното звено.

— Впечатляваща памет. Простете, че нахълтвам така.

— С какво мога да ви помогна, Ленокс?

— Получихме сигнал за готвено срещу вас покушение. Планирано е за следващите няколко дни.

Младежът подскочи, но Туртел запази пълно спокойствие.

— Дайте ми подробности, комисар Ленокс.

— Засега не разполагаме с повече информация, но сигналът е сериозен и дойдох да ви отведа на безопасно място.

— Какво по-безопасно място от болница? — вдигна вежда Туртел.

— Днешните вестници отпечатаха изявлението ви, че през следващите дни ще бъдете в „Сейнт Джорди“, господин кмете. Тук няма въоръжена охрана. Нека ви придружа до колата ви и до четирите стени в дома ви. После, надявам се, ще имаме време да проучим сигнала по-подробно. Моля, последвайте ме.

— Веднага ли? Както виждате…

— Виждам и съжалявам, но и мой, и ваш дълг е да се погрижите за безопасността си.

— Защо просто не застанете да пазите на вратата?

— Заповядано ми е друго.

— Сега промених заповедта.

— Върви — прошепна едва доловимо болната. — Вземи Каси и върви.

Туртел докосна ръката й.

— Едит…

— Изморена съм и искам да остана сама. Послушай човека. Каси ще е в безопасност, ако е с теб.

— Си…

— Сигурна съм.

Жената затвори очи. Туртел потупа ръката й и се обърна към Ленокс.

— Е, да вървим тогава.

Излязоха. Момчето вървеше няколко крачки пред тях.

— Знае ли? — тихо попита Ленокс.

— Че ще изгуби майка си ли? Да.

— Как го приема?

— Някои дни по-тежко, други — по-леко. Отдавна е наясно.

Спуснаха се по стълбите към лавката и изхода.

— Твърди, че се държи. Стига да има поне един жив родител, няма да се срине. Изчакайте само да си купя цигари.

— Ето я — посочи Макбет.

Джак свърна към тротоара срещу „Гранд хотел“. Там имаше химическо чистене и закусвалня за бързо хранене. Двамата слязоха. Макбет огледа зорко оживената улица.

— Благодаря, че дойдохте толкова бързо — пресрещна го Кейтнес.

— Няма защо.

От нея лъхаше тежко ухание. Макбет не си спомняше Кейтнес някога да си е слагала толкова силен парфюм.

— Покажи ми тялото — настоя той.

Двамата с Джак я последваха по улицата, където съботната вечер тепърва започваше. Пред неонова табела с мигащи голи профили на женски тела, облечен в смокинг „подканвач“ огледа предизвикателно Кейтнес, после хвърли фаса си върху асфалта и демонстративно го стъпка.

— Очаквах да вземете Ситон — подхвърли Кейтнес.

— Наложи се тази вечер да отиде на свиждане в „Сейнт Джорди“. Тук ли е?

Кейтнес спря в началото на тясна уличка, преградена с оранжевата лента на отдел „Убийства“. Макбет надникна в отцепения периметър. Беше толкова тясно, че контейнерите от двете страни на улицата почти се допираха. А понеже беше и прекалено тъмно, той не виждаше кажи-речи нищо.

— Дойдох първа. Останалите от групата за оглед ще се забавят. Така е през уикендите. Всеки е хванал пътя нанякъде. — Кейтнес повдигна лентата и Макбет се провря отдолу. — Моля да отидете сам и да разгледате трупа, сър. Покрила съм го с чаршаф. Можете да го свалите, но, моля, не пипайте нищо друго. Важно е да опазим всички отпечатъци от стъпки. Нека шофьорът ви изчака тук, докато аз посрещна съдебния лекар пред закусвалнята. Току-що се обади, че наближава.

Макбет я гледаше изпитателно. Не забелязваше нищо смущаващо в изражението й. И все пак. Защо изглеждаше разочарована от отсъствието на Ситон? И дали този тежък парфюм не прикриваше други, издайнически миризми, излъчвани от тялото й?

— Добре — кимна той и тръгна.

Десетина метра по-нататък всички звуци от главната улица заглъхнаха. Чуваше се само бръмчене на вентилатори, кашлица от отворен прозорец и парчето на Тод Рундгрен „Hello, It’s Ме“. Макбет се провря между контейнерите и се промъкна напред на пръсти — без сам да си дава сметка защо. Навярно по силата на професионален навик.

Тялото лежеше насред паважа, наполовина в светъл кръг, образуван от лампа върху стената на близка сграда. В дъното на уличката се виждаше началото на Петнайсета улица, но разстоянието бе твърде голямо, за да види дали и там е опъната полицейска лента.

Изпод белия чаршаф се подаваха два крака. Макбет мигновено позна обувките с остри върхове.

Приближи се. Пое си дълбоко дъх. Във въздуха се носеше сладникава миризма на препарати за химическо чистене, раздухвана от шумен вентилатор над вратата непосредствено зад гърба му. Макбет хвана чаршафа и го отметна.

— Здрасти, Макбет.

Озова се срещи дуло на пушка. Държеше я мъж, легнал по гръб в мрака. На лицето му светеше белег. Макбет изпусна насъбрания в дробовете си въздух.

— Охо! Дъф!

Докато говореше, Дъф се взираше в ръцете на Макбет.

— Арестуван си. Шавнеш ли, ще те застрелям. Ти избираш.

Макбет погледна към Петнайсета улица.

— Аз съм директорът на полицията в този град, Дъф. Не можеш да ме арестуваш.

— Има и други органи на властта.

— Като например Кметството ли? — изсмя се Макбет. — Не очаквай Туртел да живее толкова дълго.

— Не говоря за хора от този град. — Дъф се изправи, но дулото на пушката не се отмести и на милиметър от Макбет. — Арестуван си за съучастничество в убийство, извършено в област Файф, и ще бъдеш транспортиран там, за да те изправят пред съда. Говорихме с колегите от Файф. Ще ти повдигнат обвинение за убийството на Банко, извършено на територията на административна област Файф.

— Не разполагате с нищо срещу мен и ти го знаеш.

— Показанията на комисар Кейтнес какво й е разказал Ангъс ще стигнат да те задържим една седмица в ареста във Файф. А едноседмичното ти отсъствие от шефското кресло ще ни осигури достатъчно време да повдигнем обвинение срещу теб и в тукашния съд. За убийството на Дънкан. Разполагаме с веществени доказателства. — Дъф извади чифт белезници. — Обърни се, ръцете на тила… процедурата ти е известна.

— Наистина ли няма да ме застреляш, Дъф? Та ти живееш за отмъщението.

Дъф изчака Макбет да застане с гръб и да преплете пръсти зад тила си и чак тогава го приближи.

— Разбирам, Дъф, тежко преживя, че хлапето, което уби, не беше Свено. Но сега си сигурен, че си хванал точния човек. Няма ли да си отмъстиш? Или за теб майка ти е по-важна от Мередит и децата?

— Не мърдай и не говори.

— Дълги години мълчах, Дъф. Не издадох какво знам: полицайката, посечена в Сток от Свено, е майка ти. През коя година се случи тази история? Тогава си бил още момче.

— Бях съвсем малък. — Дъф щракна белезниците около китките на Макбет.

— Защо си приел името на дядо си по майчина линия, а не фамилията на родителите ти?

Дъф завъртя Макбет и двамата застанаха очи в очи.

— Не ми отговаряй. И сам се досещам. Направил си го, та никой от полицията или от „Норс Райдърс“ да не свърже името ти с клането в Сток. Не си искал никой да разбере, че си станал полицай не за да служиш на града, не и заради всички онези глупости, в които всички обичаме да се кълнем. Интересувало те е едно — да пипнеш Свено и да му отмъстиш. Тласкала те е омразата, Дъф. В сиропиталището ти щеше да убиеш Лориъл, нали? Пред теб все едно е стоял Свено. Поредният човек, опропастил детството ти.

— Възможно е. — Застанал съвсем близо до Макбет, Дъф виждаше отражението си в кафявите му очи.

— Тогава защо още се бавиш, Дъф? Аз ти отнех семейството. Защо не ме убиеш? Сега нищо не ти пречи.

— Ще си понесеш отговорността за стореното.

— Какво съм сторил?

Дъф хвърли поглед към Петнайсета улица, където Малком и Флинс чакаха в колата. Кейтнес щеше да дойде всеки момент.

— Убил си невинни хора.

— Наш проклет дълг е да убиваме невинни, Дъф. В името на висша цел се налага да насилим сантименталната си, отстъпчива природа. Прерязах гърлото на онова момче от „Норс Райдърс“ не заради теб, не за да ти се отплатя, задето навремето ти уби Лориъл. Изцапах си ръцете с кръв, за да не позволя да бъде окаляно името на полицията. Направих го заради града. В отпор срещу анархията.

— Да вървим.

Дъф го сграбчи за лакътя, но Макбет се отскубна.

— Нима властолюбието ти е надделяло над жаждата за мъст, Дъф? Да не си въобразяваш, че ще получиш „Оргкрим“, ако арестуваш директора на полицията?

Дъф притисна дулото под брадичката на Макбет.

— Нищо не пречи, разбира се, да им кажа, че си оказал съпротива.

— Голяма дилема, а? — прошепна Макбет.

— Не. — Дъф наведе дулото. — На този град не му трябват повече трупове.

— Значи, не си ги обичал? Мередит и децата. О, съвсем забравих. Ти си просто неспособен да обичаш…

Дъф го цапардоса с дулото през устата.

— Не забравяй, че за разлика от теб аз никога не съм имал скрупули да убия беззащитен човек от упор, Макбет.

Макбет се засмя и изплю кръв. Нещо подобно на зъб изхвърча в мрака.

— Ами докажи го, де. Застреляй единствения приятел, когото някога си имал. Давай. Направи го за Мередит!

— Не смей да изричаш името й.

— Мередит! Мередит!

Дъф усети как кръвта зашумява в ушите му, как сърцето му започва да бие тежко и болезнено. Не бива… Челото на Макбет се удари в носа на Дъф с хрущене. Намираха се обаче твърде близо един до друг и Макбет не бе успял да се засили достатъчно, за да го повали с глава. Дъф отстъпи две крачки назад и опря пушката на рамото си.

В същия миг вратата зад Макбет отхвръкна.

На прага се появи силует, ръка в сив шлифер се стрелна напред и издърпа Макбет за веригата на белезниците на гърба му. При рязкото движение стъпалата му се отделиха от земята и той хлътна в мрака зад вратата.

Дъф натисна спусъка.

Трясъкът удари тъпанчетата му и завибрира между уличните стени.

Наполовина оглушал, Дъф прекрачи прага и потъна в мрака.

Във въздуха се носеше нещо, което той вдиша и изплю. Пред него стояха наредени хора и натрапчиво го облъхваше миризмата на тетрахлоретилен. Със свободната си ръка напипа ключ за осветление на стената до вратата. Оказаха се не хора, а щендери със закачени на тях мъжки и дамски палта в найлонови калъфи и с етикети с имена и дати. В найлоновия калъф точно пред Дъф зееше дупка. Отдолу имаше кафяво палто. Дъф схвана, че е изплюл мъх от него. Спря и се ослуша, но чу само бръмченето на зелена машина „Гарет“ до стената. После нещо подобно на звънче над входа на магазин издрънча. Той се хвърли срещу стената от дрехи, пробивайки си път между щендерите, мина през врата и се озова зад щанд, където двама китайци — явно съпрузи — го изгледаха стъписани. Мина тичешком покрай тях и изскочи на улицата. Огледа се в двете посоки. Съботният час пик бе започнал. Блъсна го мъж и за миг Дъф изгуби равновесие. Изруга. Мъжът се извини и продължи надолу по тротоара.

Дъф чу смях зад гърба си. Обърна се. Видя дрипльо, почернял от мръсотия. В отворената му уста тук-там стърчеше развален зъб.

— Ограбиха ли ви, господине?

— Да. — Дъф отпусна пушката. — Ограбиха ме.

Трийсет и осма глава

Ленокс стоеше пред входа на болницата заедно с Каси и гледаше към лавката, където Туртел се нареди на опашка, за да си купи цигари. Ленокс устреми поглед към открития паркинг. Купето на кметската лимузина светеше. Дотам имаше около стотина метра. Горе-долу толкова беше висок многоетажният гараж отляво. Ленокс потръпна. Североизточният вятър духаше рядко и носеше ясно време, но и студ. Още малко и щеше да разчисти облаците от небето. При лунна светлина Улафсон би могъл да застреля Туртел отвсякъде, но поради мрака решиха това да стане на паркинга, под някоя от лампите.

Ленокс пак си погледна часовника. Студът се вяждаше в тялото му. Закашля се. Дробовете му се обаждаха. Не му понасяше нито слънцето, нито студът. Какво си бе мислил Господ, създавайки същество като Ленокс — самотно, страдащо сърце без броня, мекотело без черупка?

— Благодаря ви за помощта.

— Моля? — Ленокс се обърна към Каси.

— Благодаря, задето спасявате баща ми.

Ленокс огледа момчето. Имаше същото дънково яке като сина му. Ленокс не успя да отпъди следващата мисъл: това момче, година-две по-голямо от сина му, ще изгуби и майка си, и баща си. „Стига да има поне един жив родител, няма да се срине.“

— Да вървим. — Туртел се върна с димяща цигара.

— Добре.

Прекосиха улицата и поеха през паркинга. Ленокс се постара да застане от лявата страна на Туртел. Каси вървеше няколко крачки пред тях. Сега Ленокс трябваше само да спре, когато попаднат под светлината на първата лампа, за да открие възможност на Улафсон за пряка стрелба. Останалото щеше да го свърши снайперистът.

Ленокс усещаше езика и пръстите на ръцете и краката си странно изтръпнали.

— Идват — предупреди Ситон и свали бинокъла.

— Виждам ги — изфъфли Улафсон.

Беше коленичил върху бетонния покрив на многоетажния гараж.

Бе присвил едното си око, а другото гледаше широко отворено през оптичния мерник на снайперската пушка, опряна о парапета. Ситон обходи с поглед околното пространство, за да се увери, че все още са сами. Колата, с която дойдоха, беше единствената в многоетажния гараж. В събота вечер никой не ходеше на свиждания в болницата. Ситон чуваше музика от улиците и чак тук горе усещаше миризма на парфюм и тестостерон.

Долу, на открития паркинг, младежът вървеше пред Туртел и Ленокс и при изстрел нямаше опасност да бъде улучен. Дотук добре. Ситон чу как Улафсон си пое дълбоко дъх. Туртел и Ленокс навлязоха в осветен участък.

Ситон усети как сърцето му подскочи радостно.

Сега.

Изстрел обаче не бе произведен.

Двамата мъже долу излязоха от осветения участък и пак се превърнаха в размити силуети в мрака.

— Какво стана? — попита Ситон.

— Ленокс го закриваше — обясни Улафсон. — Под следващата лампа ще се отмести.

Ситон пак вдигна бинокъла.

— Предположения кой ми е вдигнал мерника, Ленокс?

— Да.

Още две лампи и стигаха до лимузината.

— Сериозно ли? — Туртел го изгледа смаян и забави крачка.

Мигом Ленокс също се позабави.

— Не поглеждайте към многоетажния паркинг, кмете. Върху покрива е залегнал изключително точен снайперист и в момента ни държи на прицел. По-точно, държи мен, защото ви закривам. Вървете в крак с мен. Иначе ще ви изпрати куршум в главата.

По погледа на Туртел разбра, че кметът му вярва.

— Каси…

— … е извън опасност. Продължавайте да вървите и да се държите непринудено.

Ленокс видя как Туртел отвори уста, сякаш само така огромното му туловище можеше да се снабди с достатъчно кислород при ускорената сърдечна честота. Кметът кимна делово и заситни малко по-бързо.

— И каква е вашата роля във всичко това, Ленокс?

— На злодея. — Ленокс видя как шофьорът, явно забелязал ги още на входа, слиза от колата, за да отвори задната врата. — Бронирана ли е?

— Аз съм кмет, не президент. Щом си злодей, защо правиш това?

— Защото все някой трябва да спаси града от Макбет. Щом аз не мога, надявам се вие да успеете, Туртел.

— Ама какви ги върши Ленокс? — попита Ситон и ядно сне бинокъла от очите си, сякаш за да провери дали наистина онова, което вижда през прибора, отговоря на реалността. — Нарочно ли прикрива Туртел?

— Не знам, шефе, но трябва да действаме незабавно. След малко ще стигнат до колата.

— Куршумите ти ще пробият ли Ленокс?

— Моля?

— Ще излязат ли през тялото му така, че да улучат смъртоносно Туртел?

— Използвам патрони с метална ризница, шефе.

— Да или не?

— Да!

— Тогава застреляй предателя.

— Но…

— Шшт — прошепна Ситон.

— Какво? — По челото на младия снайперист изби пот.

— Не говори и не мисли, Улафсон. Това е заповед.

Шофьорът заобиколи лимузината и отвори задната врата с усмивка. Ала усмивката му бързо се изпари, щом забеляза изражението на Туртел. Каси се отправи към задната врата отляво.

— Влизайте и се наведете — просъска Ленокс. — Шофьоре, потегляй незабавно!

— Сър, какво…?

— Изпълнявай — нареди Туртел. — Той най-добре…

Ленокс усети удар в гърба и чак после чу звука: все едно изплющя камшик. Краката му се подкосиха, той политна, инстинктивно посегна да се опре на Туртел и го повали със себе си.

Ленокс остана в пълно съзнание. Виждаше приближаващия ги асфалт. Не усети, когато се удариха в него, но долавяше всички съставни части на миризмата, носеща се от него: прах, бензин, гума, урина. Не можеше нито да помръдне, нито да произведе звук, ала чуваше пъхтенето на Туртел, затиснат под него върху асфалта, ужасените викове „Сър, сър?“ на шофьора и призивите „Бягай, Каси, бягай!“ на Туртел.

Стрелбата ги свари на крачка от спасението. Още един метър и щяха да се прикрият зад лимузината. Ленокс се опита да изрече име на животно, но не можа да издаде и гък. Безуспешно се мъчеше да помръдне ръка. Беше мъртъв. След малко ще се издигне над тялото си и ще го погледне отвисоко. Един метър. Долови звука от бързо отдалечаващи се стъпки. После шофьорът се надвеси и се опита да го отмести от Туртел.

— Ще ви кача в колата, сър!

Ново шляпване с камшик и нещо мокро заслепи Ленокс. Той премига — поне беше в състояние да движи клепачите си. Шофьорът лежеше проснат на асфалта до тях и се взираше изцъклено в празното пространство с пробито чело.

— Костенурка — прошепна Ленокс.

— Какво? — изпъхтя отдолу Туртел.

— Започвай да пълзиш. Аз ще ти бъда коруба.

— Шофьорът е аут — докладва Улафсон, докато пъхаше нов патрон в пълнителя.

— Побързай. Туртел се опитва да изпълзи зад колата — предупреди Ситон. — А хлапето офейка.

Улафсон презареди, опря приклада на пушката на рамо и си присви окото.

— Държа хлапето на мушка.

— Зарежи хлапето! — кресна Ситон. — Застреляй Туртел!

Ситон видя как дулото на снайперската пушка се размърда наляво-надясно, Улафсон премига, от миглите му увисна капка пот.

— Не го виждам, шефе.

— Закъсняхме! — Ситон плесна с длан парапета. — Скриха се зад колата. Трябва да слезем да довършим започнатото.

Ленокс чуваше как Туртел пъшка. Кметът най-после се измъкна изпод него. Ленокс се претърколи върху мокрия асфалт. Озова се по корем, безпомощен, и видя, че краката му още се подават извън задницата на колата. Туртел го хвана за ръцете и го изтегли в безопасност.

По асфалта изцвилиха гуми. Към тях се носеше кола. Ленокс надникна под лимузината, но видя само трупа на шофьора. Туртел седеше, опрял гръб о колата. Ленокс се опита да отвори уста, за да му каже да се качи и да избяга, да спаси поне себе си. Ала и този път Ленокс не успя да избяга от същността си. Познатата стара история. Вечната му неспособност да направи онова, което му диктуват и умът, и сърцето. Главната драма в неговия живот.

Колата приближи и спря. Отвориха се врати.

По все още мокрия асфалт зашляпаха стъпки.

Ленокс се опита да извърти глава, ала не успя. С периферното си зрение видя дуло на пушка до два крака в мъжки панталон.

С него и Туртел беше свършено. Странно, но това му донесе облекчение.

Панталонът приближи още. Ръка стисна гърлото му. Явно щяха да го убият безшумно, с душене. Ленокс задържа поглед върху обувките. Отдавна, отдавна бяха излезли от мода. Трандафори.

— Този тук е мъртъв — обади се познат глас от страната, където лежеше шофьорът.

— Туртел е невредим — отвърна мъжът, който стискаше гърлото на Ленокс. — Ленокс не мърда, но има пулс. Откъде стреляха?

— От покрива на многоетажния гараж — изхълца Туртел. — Ленокс ме спаси.

Спаси?

— Елате насам, Малком!

Ръката се отдръпна от врата му и в зрителното му поле се появи лице. Дъф.

— В съзнание ли е? — обади се женски глас отзад. Кейтнес.

— Парализиран е или е в шок — отвърна Дъф. — Очите мърдат, но той нито се движи, нито говори. Трябва да го закараме в болница.

— Някаква кола излиза от многоетажния гараж — обади се младежки глас.

— Прилича на джипа на Спецотряда. — Дъф се изправи и сложи приклада на пушката на рамото си.

Няколко секунди цареше тишина. После се разнесе ръмжене на двигател, което постепенно заглъхна.

— Остави ги да духнат — каза Малком.

— Каси — обади се Туртел.

— Какво?

— Намерете Каси.

Каси тичаше. Сърцето думкаше в гърлото му, стъпалата шляпаха по асфалта — все по-бързо и по-бързо, докато достигнаха темпото на песента, която обикновено зазвучаваше в главата му, когато изпитваше страх: „Помощ“ на „Бийтълс“. Точно преди да се качи в лимузината, изтрещя първият изстрел. Каси видя, че куршумът улучи бледия полицай в гърба. Раненият се строполи върху баща му, а той извика на Каси да бяга.

И младежът инстинктивно хукна надолу към района, където бе израснал, към реката. Там, в една обгоряла съборетина играеха като деца. Наричаха я „свърталището на плъхове“.

Беше бяла, опушена от сажди около вратите и прозорците и приличаше на грохнала, наплескана със силен грим проститутка. Долу при реката малките къщи бяха съвсем нагъсто, сякаш търсеха закрила една от друга. Само обгорилата се намираше далеч от околните, сякаш нарочно я избягваха. Избуяли бурени изпълваха двора. Каси го прекоси тичешком, хукна нагоре по стълбите, влетя през отвора, някога предназначен за входна врата, в кухнята — сега празна черупка, воняща на урина, с надраскани по стените нецензурни думи. Продължи нагоре по тясното стълбище към спалните. В едната на пода имаше мухлясал дюшек. Там Каси бе получил първата си целувка — сред празни бутилки от алкохол и вдървени трупове на речни плъхове, пръснати по пода. Един следобед по залез-слънце — беше на десет-единайсет — заедно с двама приятели запалиха цигара за пръв път. Докато кашляха от дима, наблюдаваха как от напуканата, покрита с боклуци тиня в пресъхналото речно корито прииждат плъхове. Навярно идваха в съборетината, за да умрат.

Дали да не се върне? Не, баща му каза да бяга надалече. Каси се надяваше колеги на полицая, на Ленокс, да са осведомени за планирания атентат срещу кмета и да се притекат на помощ.

Ще се скрие тук, докато всичко свърши. После ще се прибере.

Каси отвори големия гардероб в ъгъла. Беше празен. Опоскан. Сви се вътре и затвори вратата. Опря глава о задната стена на гардероба. Тихо си затананика песента, звучаща в главата му. Помощ! Сети се за клипа: на комично забързан каданс „Бийтълс“ се щурат панически напред-назад в свят, където всъщност не се случва нищо страшно. Тук никой не може да го намери. Пък и Каси не е кмет, а най-обикновено момче и през целия си живот не е правил нищо лошо. Е, няма да броим няколкото тайно изпушени цигари, изпитите от любопитство смешни количества разредено уиски и разменените целувки с две-три чужди гаджета.

Постепенно сърцето му се укроти.

Ослуша се. Нищо. Реши да почака още малко. Нормализира дишането си и вече спокойно поемаше въздух през носа. Неизвестно от колко години тук нямаше дрехи, но още се усещаше миризмата им. Миризмата, призраците от чужд живот. Къде ли са сега тези хора? Майка му казваше, че в този дом властвало нещастието. Пиянски запои, побоища и какви ли не още страхотии. Каси трябва да се благодари, че си има баща, който го обича и никога не му е посягал. И Каси благодареше на съдбата. Никой не знаеше, че баща му е кмет. Каси не го споделяше с никого — нито с онези, дето го наричаха копеле, нито с другите копелета, които не бяха виждали бащите си или изобщо не знаеха кои са. Виж, те бяха за окайване. Веднъж Каси заяви на баща си, че един ден ще им помогне. На тях и на всички, изпаднали в затруднения след затварянето на „Естекс“. Татко не го погали по главата и не се засмя снизходително, както биха направили други бащи. Изслуша го внимателно и каза, че ако Каси наистина иска да се отдаде на благотворителност, той обещава да му помогне, когато му дойде времето. Пък и кой знае, добави татко, може самият Каси да стане кмет един ден. И по-големи чудеса са се случвали. Нарече го Туртел-младши.

Помощ!

Но светът не е така устроен. Не е място, подходящо да вършиш добри дела. По нищо не прилича на света от забързаните кадри с комичните поп-певци. Не можеш да помогнеш на никого. Нито на баща си, нито на майка си, нито на други деца. Можеш да помогнеш само на себе си.

Пред тях спря автобус и Улафсон наби спирачки. На тротоара се изсипаха млади хора, предимно жени. Издокарани. Събота вечер. Ето това трябваше да прави и той тази вечер. Да изпие една бира, да потанцува с някоя девойка. Да се забавлява, за да забрави как мъртвият шофьор рухна на земята.

От съседната седалка Ситон се пресегна и изключи радиото. Линда Томпсън тъкмо изпълняваше „I want to see the bright lights tonight“[15].

— Откъде се взеха, да му се не види? Дъф, Малком, Кейтнес и младежът, дето май е синът на Банко.

— В Управлението ли се връщаме? — попита Улафсон. Все още не беше твърде късно да прекара една хубава съботна вечер.

— Не. Първо трябва да хванем хлапето.

— Сина на Туртел ли?

— Не искам да се връщаме с празни ръце при Макбет, пък и хлапето може да ни послужи. Тук завий наляво. Намали.

Улафсон свърна по тясна улица и хвърли поглед към Ситон. Беше отворил прозореца и душеше въздуха. Ноздрите му ту се издуваха, ту се стесняваха. Улафсон понечи да попита как Ситон е разбрал накъде е побягнало момчето, но се въздържа. Щом Ситон умее да излекува навехнато рамо само с едно докосване, защо да не е способен да надуши следи на беглец. Улафсон страхуваше ли се от новия си началник? Определено изпитваше известна боязън. Питаше се съжалява ли за сключената седалка. Тогава нямаше как да предвиди, че ще се стигне дотук. Хирургът в болницата му показа на рентгеновите снимки разкъсаната от куршум раменна става. Травмата беше необратима и оттук нататък на Улафсон не му оставаше друго, освен да се подготви психически, че с кариерата му на снайперист в Спецотряда е свършено. За броени минути лекарят му отне всичко, за което бе бленувал и мечтал. И Улафсон бързо се съгласи да приеме сделката, ако Ситон му излекува рамото. Не вярваше, че е възможно. Кой е способен да излекува такава травма за едно денонощие? Пък и какво имаше да губи? Вече се бе врекъл в преданост на братството. Ситон не поиска нищо повече от това, което в известен смисъл Улафсон вече бе засвидетелствал на него и на Спецотряда.

Не, излишно е да съжалява. Пък и ето какво се случи с най-добрия му приятел, с Ангъс. Измени на Спецотряда. Какъв идиот. Предаде единственото и най-скъпото, което имат. Девизът им — „Калени в огън, сплотени до последна капка кръв“ не е износено клише, а закон. Трябва да са такива, няма друга възможност. Улафсон не иска други възможности. Иска тази. Да знае, че върши смислена работа, че означава нещо за някого. За другарите си. Дори когато не вижда смисъл в мисиите. Това не е негова работа. Нито пък работа на глупавия инат Ангъс. Сигурно беше нещо мръднал. Ангъс се опита да го завербува за каузата си, но Улафсон го прати по дяволите. Отказа да предаде Спецотряда. Ангъс го изгледа втренчено и попита как така рамото му се е оправило толкова бързо; такава огнестрелна рана не зараства за два-три дни. Улафсон не му отговори. Само му показа вратата.

Улицата свърши. Стигнаха до речното корито.

— Горещо, направо пари — установи доволно Ситон. — Да вървим.

Слязоха от колата и тръгнаха покрай брега. Докато подминаваха бордеите, Ситон душеше въздуха. Спря до червена къща.

— Тук ли? — попита Улафсон.

Ситон подуши.

— Курва! — заяви на глас и продължи напред.

Подминаха изгоряла къща, гараж с метална решетъчна врата и се озоваха пред дървена къща с котка на стълбите.

— Тук е — отсече Ситон.

Каси си погледна часовника, подарък от баща му. В тъмното стрелките и числата светеха в зелено. Навярно така нощем блестят вълчи очи, озарени от огън. Изминаха повече от двайсет минути. Каси беше сигурен, че никой не го е проследил от паркинга. На няколко пъти хвърли поглед през рамо и не видя жива душа. Намираше се в безопасност. Познаваше района като петте си пръста. Точно затова дойде тук. Сега ще се спусне до моста „Пени“, оттам ще вземе автобус номер 22 и с него ще поеме на запад. Ще се прибере у дома. Татко ще го чака там. Нали? Каси се вцепени. Какъв е този звук? Проскърцване на стълба? Само тя бе оцеляла след пожара. Каси знаеше, че скърца при вятър и смяна на времето. Или ако някой стъпи на нея. Притаи дъх. Наостри уши. Не, сигурно е заради времето.

Преброи бавно до шейсет.

После бутна вратата на гардероба с крак.

— Страхуваш се — заяви мъжът в стаята и го изгледа. — Хитро си се скрил в гардероба. Така миризмата не излиза навън. Или почти. — Разпери ръце встрани с вдигнати нагоре длани и вдиша. — А сега въздухът се изпълни с омайната миризма на страх, момче.

Каси премига. Очите на мършавия мъж срещу него светеха като стрелките на часовника. Вълчи очи. Навярно беше стар. Не изглеждаше възрастен, но Каси просто разбра, че човекът е много, много стар.

— Помо… — понечи да извика Каси, ала ръката на мъжа се стрелна и го стисна за гърлото.

Каси започна да се задушава. „И аз като речните плъхове дойдох тук, за да умра“ — мина му през ума.

Трийсет и девета глава

Дъф си погледна часовника, прозина се и се отпусна на стола. Дългите му крака стигаха почти до Кейтнес и Флинс, седнали до отсрещната стена на коридора. Дъф срещна погледа на Кейтнес.

— Беше прав — отбеляза тя.

— И двамата бяхме прави.

Преди по-малко от час той, бълвайки ругатни, скочи в колата на Петнайсета улица и съобщи, че Макбет се е измъкнал и многозначително е подхвърлил нещо за живота на кмета.

— Атентат — предположи веднага Малком. — Точи зъби за власт. Съвсем е откачил.

— Какво?!

— Според наредбите, въведени от Кенет, в случай че кметът умре или обяви извънредно положение, директорът на полицията поема управлението на града и на практика се сдобива с неограничена власт. Трябва да предупредим Туртел.

— „Сейнт Джорди“ — сети се Кейтнес. — Ситон е там.

— Карай! — извика Дъф и Флинс настъпи педала за газта.

Стигнаха за по-малко от двайсет минути и чуха първия изстрел от паркинга. Бяха спрели пред главния вход на болницата и тъкмо изкачваха стълбите.

Сега Дъф затвори очи. Изкара безсънна нощ. Всъщност това отдавна трябваше да е приключило и Макбет да е зад решетките във Файф.

— Ето ги — посочи Кейтнес.

Дъф отвори очи. По коридора се задаваха Туртел и Малком.

— Според лекаря Ленокс ще прескочи трапа — съобщи Малком и седна. — В пълно съзнание е, говори и си движи ръцете, но надолу от кръста е парализиран. Най-вероятно необратимо, защото куршумът е засегнал гръбначния стълб.

— Ако гръбнакът на Ленокс не беше спрял този куршум, той щеше да премине през него и да ме улучи — обясни Туртел.

— Семейството му е в чакалнята — поясни Малком. — Влезли са да го видят. Лекарят няма да пуска повече посетители при Ленокс. Инжектирали са му морфин и се нуждае от почивка.

— Нещо ново за Каси? — поинтересува се Кейтнес.

— Още не се е прибрал — отвърна Туртел. — Но той се ориентира отлично в района. Или е отишъл при някой познат, или се е скрил някъде. Не се тревожа.

— Наистина ли?

— Засега не, после ще видим. — Туртел направи гримаса.

— Какво ще правим? — попита Дъф.

— Ще изчакаме няколко минути, докато семейството му си тръгне. Туртел убеди лекаря да ни отпусне две минути с Ленокс — обясни Малком. — Спешно ни трябват подписаните му показания, за да имаме основание да издействаме от Капитол да издадат федерална заповед за арест на Макбет.

— Нашите показания не са ли достатъчни? — поинтересува се Дъф.

Малком поклати глава.

— Никой от нас не е получавал директни заплахи за убийство от Макбет и не го е чувал да издава заповеди за елиминиране на хора.

— Защо не го арестуват за изнудване тогава? — предложи Кейтнес. — Господин кмете, нали казахте, че докато сте играли блекджек с Макбет и Лейди в „Инвернес“, те са се опитали да ви притиснат да се оттеглите от изборната надпревара, а в замяна са ви обещали акции в „Обелиска“ и са ви заплашвали да направят публично достояние ваша непристойна връзка с малолетен.

— В политиката шантажът не се смята за престъпление — възрази Туртел. — И не е наказуем.

— Значи Макбет е прав? Нямаме абсолютно нищо срещу него?

— Надявам се Ленокс да ни помогне. Кой ще говори с него? — попита Малком.

— Аз — отзова се Дъф.

Малком го изгледа замислено.

— Добре, но е само въпрос на време някой тук да те разпознае — същото важи и за мен — и да се обади в полицията.

— Мен Ленокс не може да излъже — настоя Дъф. — И той го знае.

— Но ще успееш ли да го убедиш да признае публично, че е бил съучастник на Макбет и…

— Да — прекъсна го Дъф.

— И не прилагай методите, използвани при онзи член на „Норс Райдърс“, когото посети в болницата, Дъф.

— Тогава на свиждане отиде друг човек, шефе. Вече не съм същият Дъф.

— Наистина ли?

— Категорично, шефе.

Няколко секунди Малком задържа погледа на Дъф.

— Добре. Туртел, ще заведеш ли Дъф, ако обичаш?

Дъф стана. Кейтнес бързо стисна ръката му.

— Само от любопитство. — С Туртел се бяха отдалечили по коридора. — Когато Макбет ви е поставил онзи ултиматум, защо не му казахте, че Каси е ваш син?

Туртел сви рамене.

— Защо да казвам на човека, насочил оръжие срещу мен, че то не е заредено? Направя ли го, ще си намери друго.

Лекарят ги чакаше пред вратата. Отвори.

— Само той. — Туртел посочи Дъф.

Дъф влезе.

Ленокс беше по-блед от чаршафа. От тялото му излизаха тръбички и маркучи, закачени към банки за венозно вливане и апарати, издаващи пиукащи звуци. Болният се взря в Дъф с широко отворени очи и уста. Приличаше на учудено дете. Дъф си свали шапката и очилата.

Ленокс премига.

— Трябва ни официалното ти изявление, че Макбет стои зад всичко това — съобщи без предисловия Дъф. — Ще го направиш ли?

От ъгълчето на устните на болния потече тънка, прозрачна слюнка.

— Виж, Ленокс, отпуснаха ми само две минути и…

— Макбет стои зад всичко това — изрече Ленокс с дрезгав, продран глас, сякаш бе остарял с двайсет години. Погледът му обаче се бе прояснил. — Заповяда на Ситон, на мен и на Улафсон да очистим Туртел, защото иска да обсеби цялата власт в града. И защото мисли, че Туртел снася информация на Хеката. Но това не е вярно.

— Кой тогава е информаторът?

— Ще ти кажа, но искам услуга.

Дъф вдиша жадно през носа си. Положи усилие да овладее гласа си.

— Смяташ, че ти дължа услуга ли?

Ленокс стисна очи. От едното се процеди сълза. Вероятно заради болките от огнестрелните рани.

— Не — прошепна той с внезапно отпаднал глас.

Дъф се наведе напред. От устата на Ленокс лъхаше сладникава, противна миризма подобно на ацетоновия дъх на диабетик.

— Аз съм информаторът на Хеката — прошепна той.

— Ти? — Дъф се опита да асимилира чутото, да го съпостави с вече известните му факти.

— Да. Как според теб Хеката ни се измъкваше през всичките тези години? Как винаги се оказваше крачка пред нас?

— И ти си шпионин и на…

— … и на Хеката, и на Макбет. Макбет не подозира. Затова знам, че Туртел не е ухо на Хеката. Нито на Макбет. Не съм предупреждавал обаче Хеката за готвеното покушение. Явно си има и други информатори. Някой, близък до Макбет.

— Ситон?

— Възможно е. Никой не е казал, че е мъж.

— Жена? Защо смяташ така?

— Само предполагам. Някой невидим, чието присъствие изобщо не се набива на очи.

Дъф кимна бавно. Вдигна поглед и се вторачи във вечерния мрак през прозореца.

— Какво е чувството?

— Кое чувство?

— Най-сетне да го изречеш на глас. Че си предател. Олекна ли ти, или товарът става още по-тежък, когато, чувайки се, си даваш сметка колко човешко нещастие си причинил?

— Защо те интересува?

— Защото понякога се питам същото. — Небето бе притъмняло, забулено с облаци. Не даваше нито отговор, нито дори знак. — Какво би било да призная всичко на семейството ми.

— Но ти така и не го направи. Мълчим си, защото предпочитаме да заличим себе си, но не и да видим болката по лицата им. На теб времето не ти стигна да решиш.

— Напротив. Решавах. Всеки ден. Да лъжа.

— Ще ми помогнеш ли, Дъф?

Въпросът изтръгна Дъф от порочния кръг на мислите му. Премига. Умираше за сън.

— Да ти помогна?

— Моля те за услуга. Вземи възглавницата и я притисни към лицето ми. Умрял е от раните — ще помислят лекарите. Ще кажеш на децата ми, че баща им, макар да е бил убиец и предател, накрая се е разкаял.

— Аз…

— Само ти би могъл да ме разбереш, Дъф. Знаеш какво е да обичаш някого повече от всичко и въпреки това да го предадеш. Когато е твърде късно, вече няма какво да се направи, освен… правилното, макар и със закъснение.

— Например, да спасим живота на кмета на града.

— Но това не е достатъчно, нали, Дъф? — Сухият смях на Ленокс премина в кашлица. — Трябва една последна отчаяна постъпка. Погледната отстрани, прилича на саможертва и ти тайничко се надяваш да бъдеш възнаграден с опрощение на греховете и райските двери да се отворят пред теб. Но тази саможертва е твърде нищожна, Дъф. Нали не очакваш, че някога ще изкупиш всичките си грехове?

— Не, не бих могъл. Но мога да простя на теб. И това е нещо.

— Не!

— Напротив.

— Не можеш! Не го прави, недей…

Гласът му се прекърши. Дъф го погледна. Малки прозрачни капчици се търкаляха по бледите му бузи.

Дъф си пое дъх.

— Склонен съм да преосмисля решението си при едно условие, Ленокс.

— И какво е то?

— Довечера да дадеш интервю по радиото, в което да разкажеш цялата истина и да изчистиш името на Малком.

Ленокс вдигна ръка с усилие и избърса бузите си. После стисна с мократа си длан китката на Дъф.

— Обади се на Присила и й кажи да дойде в болницата.

Дъф кимна, стана, освободи ръката си. За последно погледна Ленокс. Запита се променен човек ли вижда, или просто поредния, избрал най-лесния изход.

— Е? — попита Туртел и се изправи от стола до стената.

— Потвърждава, че зад покушението срещу теб стои Макбет. Съгласи се да даде интервю. Но Хеката има и друг информатор, някой, внедрил се сред обкръжението на Макбет. Възможно е да е човек от Главното управление…

— Така или иначе — избоботи Туртел, докато вървяха бързо по коридора, — показанията на Ленокс ще закопаят окончателно Макбет! Ще се обадя в Капитол да издадат федерална заповед за арест.

Срещу тях се зададе медицинска сестра.

— Господин кмете?

— Да?

— Обади се Агнес, икономката ви. Поръча да ви предам, че Каси все още не се е прибрал.

— Благодаря — кимна Туртел. С Дъф продължиха. — Сигурно е отседнал при приятели и чака бурята да отмине.

— Сигурно — съгласи се Дъф. — Тази ваша икономка…

— Да?

— Никога не съм имал домашен управител, но след известно време този човек, предполагам, става кажи-речи част от мебелировката. В негово присъствие говориш свободно и не се притесняваш, че е възможно до слуха му да стигнат неща от кухнята, така ли е?

— Да. Но минава време, преди да се довериш на иконома си.

— И въпреки това няма как да знаеш със сигурност какво му се върти в главата, нали?

— Хм. Допускаш секретарката на Макбет в Главното управление да е…

— Не е изключено — кимна Дъф. — Но все пак не ми се вярва Присила да е човек на Хеката. Както и вие отбелязахте, доверие се гради продължително време. Впрочем, вие споменахте, че сте играли блекджек в самостоятелна зала, докато Макбет и Лейди са ви излагали плана си да убият Хеката. За блекджек не трябва ли и четвърти човек?

— Моля?

— За блекджека не е ли нужно и крупие?

— Джак?

— Да, Лейди? — Джак отдръпна ръката си, уж случайно отпусната върху грациозния кръст на Били, докато двамата стояха надвесени над книгата за гости и Джак му обясняваше как се вписват новодошлите.

— Трябва да поговорим, Джак. Качи се в апартамента ми.

— Разбира се. Ще удържиш ли фронта, докато ме няма, Били?

— Ще се постарая според силите си, господин Бонъс.

Джак се усмихна и задържа погледа на новия служител малко повече, отколкото би го сторил със случаен колега. После забърза по стълбите след Лейди.

— Как ти се струва новият? — попита тя, след като Джак я настигна.

— Твърде е рано да се каже, госпожо. Малко е млад и неопитен, но ми се струва схватлив.

— Добре. Трябват ни още двама сервитьори в ресторанта, но днес на интервюто се явиха само пълни некадърници. Как си мислят младите хора, че ще оцелеят в днешния свят, ако не полагат усилия и не се учат! Да не би да си въобразяват, че ще им поднесат всичко на тепсия?

— Наистина е възмутително, госпожо. — Джак влезе в апартамента.

Лейди затвори вратата, рухна върху близкия стол и заплака.

— Лейди? Какво има?

— Лилия — хълцаше тя. — Лилия. Той го изрече.

— Лилия? Цветето ли, госпожо?

Лейди зарови лице в шепите си. Ридания разтърсваха цялото й тяло. Джак се чудеше какво да направи. Понечи да се приближи, но се отказа.

— Говори ли ви се… за това?

— Не! — избухна тя и си пое пресекливо дъх. — Не, не ми се говори за това! Доктор Алсакер настояваше да го обсъдим. Той е луд, знаеш ли? Сам ми го каза. Това обаче, по неговите думи, не го правело по-лош психиатър, дори напротив. Не ми трябват думи, Джак. Наслушала съм се на приказки. Вече не ми носят облекчение. Трябва ми лекарство. — Лейди подсмръкна и внимателно избърса кожата под очите си с опакото на дланта. — Лекарство, да. Без него не мога да бъда онази, която трябва.

— Коя именно?

— Лейди, Джак. — Погледна почернялата си от грима ръка. — Онази, която живее, докато други умират. Макбет спря лекарството и вкъщи не е останал и грам. Кой да предположи, че Макбет е по-силен от мен? И през ум не ти е минавало, нали? Върви да ми купиш, Джак.

— Лейди…

— Иначе всичко това ще се сгромоляса. Непрекъснато чувам бебешки плач, Джак. Разхождам се из игралната зала, усмихвам се, говоря. — Сълзите пак рукнаха. — Повишавам глас и се смея, за да надвикам детето, но вече не издържам. Той знае как се казваше тя. Изрече моите прощални думи.

— Не ви разбирам. Кой е знаел?

— Хеката. Знае какво изрекох, преди да строша главицата с въпросително ококорените сини очи. „В друг живот, моя Лилийке.“ Никога не съм го казвала на никого. Нито веднъж! Поне не в будно състояние. Не може да съм го споменала, докато съм бълнувала. Дали пак не съм ходила насън… — Млъкна. Смръщи чело, сякаш се бе сетила за нещо.

— Хипнозата — обади се Джак. — Казали сте го по време на хипнозата. Хеката го е научил от доктор Алсакер.

— По време на хипнозата? — Лейди кимна бавно. — Така ли мислиш? Алсакер да ме е предал? И са му платили за сведенията, това ли имаш предвид?

— Хората са алчни. Заложено им е по природа, госпожо. Без алчност човешкият род не би спечелил борбата за съществуване. Само погледнете вие какво сте създали, госпожо.

— И според теб причината е алчността?

— Алчност не за пари, госпожо. Различните хора ламтят за различни неща. Някои за власт, други за секс, трети за възхищение, четвърти за храна, пети за любов, шести за знания, седми да всяват страх…

— Ти за какво ламтиш, Джак?

— Аз ли? — Той сви рамене. — Харесвам весели, доволни гости. Явно ламтя околните да са доволни. Затова толкова държа и вие да сте добре, госпожо. Видя ли ви във ведро разположение на духа, и аз съм щастлив.

Тя го изгледа продължително. После стана, отиде до огледалото, грабна четката за коса от тоалетката.

— Ей, Джак…

Тембърът на гласа й не му хареса, но той срещна погледа й в огледалото.

— Да, госпожо?

— Самотата ти е стара познайница, нали?

— Така е, госпожо, знаете го.

Тя започна да реше дългата си огненочервена коса. Гривата й или привличаше мъжете, или ги предупреждаваше да внимават.

— А ти знаеш ли кое е по-страшно от това никога да не си имал приятел? По-страшно е да си живял със заблудата, че имаш, а изведнъж единственият човек, когото си смятал за най-близък другар, да се окаже всъщност предател. — Четката заседна в гъстата, непокорна коса, но Лейди я прокара със сила надолу. — И през цялото време да са те лъгали. Представяш ли си колко самотен се чувства човек тогава, Джак?

— Не, госпожо.

Джак я изгледа. Нито съобразяваше какво да направи, нито какво да каже.

— Радвай се, задето не ти се е случвало да те предават, Джак. — Остави четката и му подаде няколко банкноти. — Ти приличаш на рибата лепка, Джак. Твърде дребен си да те предават. Само ти предаваш. Акулата ти позволява да се закрепиш за нея, защото я почистваш от други, по-опасни паразити. В замяна тя те разхожда из световните океани. И така двамата пътувате, извличайки си взаимна полза. Развивате толкова интимна, близка връзка, че може да се сбърка с приятелство. Докато покрай вас не мине по-едра, поздрава акула. Върви да ми купиш адска смес, Джак.

— Сигурна ли сте, госпожо?

— Поискай от онова другото, по-силното, което те издига нависоко в небесата и те пренася надалече. Толкова нависоко, че паднеш ли, ще си строшиш главата. Защото кой иска да живее в такъв студен, неприятелски свят като този?

— Ще се постарая да изпълня желанието ви, госпожо.

Джак затвори безшумно вратата зад гърба си.

— О, положително знаеш къде да намериш дрогата, Джак Бонъс — прошепна Лейди на отражението си. — И да предадеш много здраве на Хеката. — По бузата й се търколи сълза. Мина по солената следа от предишната. — Скъпи мой, добри мой Джак. Дребничък мой, окаяни Джак.

— Господин Ленокс?

Ленокс отвори очи. Погледна часовника. Час и половина до полунощ. Клепачите му пак се отпуснаха. Успя да измоли още морфин от лекаря. Искаше само да спи — макар и съня на виновника, измъчван от угризения.

— Господин Ленокс.

Пак повдигна клепачи. Първо видя ръка, държаща микрофон. Зад нея различи нещо жълто. Постепенно картината пред погледа му се избистри. Мъж в жълто непромокаемо яке седеше на стол до болничното легло.

— Теб? — прошепна Ленокс. — От всички журналисти на този свят точно теб ли намериха да изпратят?

Уолт Кайт си намести очилата.

— Туртел, Малком и другите не знаят, че… аз…

— … че си човек на Макбет? — Ленокс повдигна глава от възглавницата. Бяха сами в стаята. Завъртя се, за да натисне паник-бутона до леглото, но журналистът го покри с длан.

— Недей — спокойно го спря Кайт.

Ленокс се опита да избута ръката му от бутона, но силите не му стигнаха.

— И мен ли ще изпееш на Макбет? — изпъхтя Ленокс. — Както изпя Ангъс?

— Бях в същото положение като теб, Ленокс. Нямах избор. Той заплаши семейството ми.

Ленокс се отказа от борбата и се отпусна върху възглавницата.

— Сега какво искаш? Нож ли носиш? Или отрова?

— Това. — Кайт размаха микрофона.

— С него ли ще ме убиеш?

— Не теб, а Макбет.

— Нима?

Уолт Кайт остави микрофона, разкопча якето си и избърза запотените си очила.

— Когато Туртел ми се обади, разбрах, че разполагате с достатъчно аргументи да го пипнете. Туртел убеди лекаря да ме пусне за пет минути при теб. Трябва да побързаме. Разкажи ми всичко, оттук отивам направо в радиото и ще излъча това интервю веднага, в суров, нередактиран вид.

— Посред нощ?

— Ще успея да го пусна преди полунощ. Достатъчно е някой да чуе, че това безспорно е твоят глас. Виж, нарушавам всички журналистически принципи за отразяване на всички гледни точки и проверка на твърдения само и само за да спася…

— Собствената си кожа — прекъсна го Ленокс. — Та пак да се върнеш от другата страна на барикадата и да се озовеш в отбора на победителите.

Кайт отвори уста, после я затвори. Преглътна с усилие. И премига зад все още замъглените си очила.

— Признай си, Кайт. Не се притеснявай. Не си единствен. Не сме герои, а най-обикновени хора. Навярно мечтаем за подвизи, но поставени пред избора между живота и принципите, които толкова гръмко прокламираме, не правим нищо героично.

По лицето на Кайт пробяга усмивка.

— Прав си. Бях арогантен, устат, страхлив моралист.

Ленокс си пое дъх. Вече не съобразяваше кой точно говори: той или морфинът.

— Ако ти се удаде втори шанс, ще постъпиш ли по-различно?

— В смисъл? — попита Кайт.

— Ще успееш ли да си наложиш да пожертваш репутацията си в името на по-висша цел? Самоотвержено да сринеш авторитета на уважавания журналист Уолт Кайт?

Макбет затвори очи с надежда, като погледне, да се събуди от този кошмар, от тази твърде дълго проточила се нощ. Междувременно от радиото на рафта зад бюрото говореше глас, чиито задни „р“-та звучаха като откос на автомат.

— И така, комисар Ленокс, да обобщим. Твърдите, че директорът на полицията Макбет стои зад убийството на директор Дънкан и на комисар Банко, зад клането в клуба на „Норс Райдърс“, зад убийството на семейството на комисар Дъф, зад разстрела на полицай Ангъс. Заедно с комисар Ситон сте изпълнили заповед, издадена ви от Макбет. А по-рано днес следобед Макбет, заедно с ръководителя на Спецотряда Ситон и спецполицай Улафсон са извършили неуспешен опит за атентат срещу кмета Туртел.

— Точно така.

— Благодаря за това интервю на комисар Ленокс, който в момента лежи в болница „Сейнт Джорди“. Позволявам си да спомена местонахождението му, защото този запис е направен в присъствието на свидетели и може да бъде използван при съдебен процес, дори Ленокс да стане жертва на убийство. Накрая, скъпи слушатели, искам да добавя, че аз, Уолт Кайт, също съм съучастник в убийството на спецполицай Ангъс, защото позволих на директора на полицията и убиеца Макбет да използва моето име на независим журналист, с което се ползвах във вашите очи. Срещу мен и семейството ми бяха отправени заплахи и това вероятно ще бъдат смекчаващи вината обстоятелства, когато евентуално ме изправят пред съд или разговарям с моите близки през идните няколко дни. Но не ме оневиняват в професионален план. Вече е ясно, че се поддавам на заплахи и манипулации и разпространявам неистини. Изневерих и на себе си, и на вас. Това е последното ми предаване. Ще ми липсвате повече, отколкото аз на вас. Покажете, че сте по-съвестни граждани от мен. Излезте на улицата и свалете Макбет. Лека нощ и Бог да благослови нашия град.

Разнесе се емблематична мелодия.

Макбет отвори очи. Все още се намираше в кабинета си. Ситон все още лежеше на канапето, Улафсон седеше на стол, а радиото работеше.

Макбет стана и го изключи.

— Е? — попита Ситон.

— Шшт.

— Какво?

— Млъкни за малко!

Притисна два пръста към вътрешната част на веждите си. Беше изморен, толкова изморен, че се затрудняваше да разсъждава с необходимата концентрация. А трябваше, защото му предстоеше да вземе съдбоносни решения. Следващите няколко часа щяха да определят изхода на битката за града.

— Името ми — обади се Улафсон.

— Какво?

— Казаха името ми по радиото. — Той се ухили глупашки. — Доколкото ми е известно, досега в рода ни няма човек, чието име да са споменали в национален ефир.

Макбет се вслуша в тишината. Къде се изгуби обичайното бумтене на автомобили по улиците? Сякаш градът бе затаил дъх. Стана.

— Елате с мен.

Слязоха с асансьора в мазето.

Минаха покрай знамето с червения дракон на Спецотряда.

Ситон отключи оръжейния склад и включи осветлението.

Завързано за сейфа, съхранявал куфара със самоцелната бомба, и с кърпа, напъхана в устата, момчето седеше между лафетите с двете картечници „Гатлинг“. Сините ириси представляваха съвсем тънки кръгчета около разширените от страх черни зеници.

— Ще го отведем в „Инвернес“ — отсече Макбет.

— Защо там?

— Тук никой от нас не е в безопасност. От казиното ще можем да принудим Туртел да коленичи.

— Кои сме ние?

— Последните предани. Онези, които ще бъдат възнаградени след завоюването на победата.

— Тоест, ти, аз и Улафсон? Ние тримата ще поставим цял град на колене?

— Имай ми доверие. — Макбет погали Каси по главата, както се милва вярно куче. — Хеката се нуждае от нас и ще ни защити.

— Срещу целия град? — изрази съмнение и Улафсон. Фъфлещото му „с“ просъска между бетонните стени.

— Помощниците на Хеката са цяла армия, Улафсон. И те са невидими като него, но съществуват. Вече два пъти ми спасиха живота. На наша страна са още сестрите, картечниците и наредбите на Кенет. След като Туртел клекне и обяви извънредно положение, градът е мой. Е? Преданост и братство?

Улафсон затвори очи.

— Калени в огън — прошепна той.

Ситон ги изгледа изпод вежди, но после по тънките му устни се разстла усмивка:

— Сплотени до последна капка кръв.

Четирийсета глава

Дъф седеше на дивана в дневната на Туртел и слушаше съсредоточено. Четиримата гледаха напрегнато кмета, притиснал телефонна слушалка към ухото си. До полунощ оставаха две минути. Налягането се увеличи. Отвън се носеше глух грохот на наближаваща буря. Скоро градът щеше да си плати за горещия ден. Кметът отговаряше на събеседника си едносрично само с „да“ и „не“. Накрая затвори.

Премлясна, все едно чутото трябваше да бъде сдъвкано и преглътнато.

— Е? — нетърпеливо попита Малком.

— И добри, и лоши новини. Първо добрите. Съдията от Върховния съд Арчибалд твърди, че въз основа на наличните доказателства сигурно ще успеем да издействаме федерална заповед за арест на Макбет. В такъв случай тук ще изпратят федерална полиция.

— А лошите? — настоя да узнае Малком.

— От политическа гледна точка въпросът е деликатен и ще отнеме време. Никой няма желание да вписва в биографията си арест на полицейски директор, ако впоследствие обвиненията срещу него не издържат в съда. Всъщност ние разполагаме конкретно с едно радиоинтервю с Ленокс, който признава съучастничество в убийство. На Арчибалд му трябва малко време да обработи колегите си. В най-добрия случай заповед ще има най-рано утре следобед.

— Е, значи утре всичко ще се реши — заключи Кейтнес. — Трябва само да устискаме тази нощ и няколко часа утре.

— Така изглежда — кимна Малком. — Жалко, че обстоятелствата не предразполагат към празнуване.

— Напротив — възрази Туртел и се обърна към икономката си, току-що влязла в дневната. — По време на войната, колкото повече загинали имаше в битката, толкова по-бурно празнувахме победите. Шампанско, Агнес!

— Веднага, сър. Търсят ви по другата линия.

— Каси ли? — Туртел грейна.

— Уви, не, сър. Господин Макбет.

Спогледаха се.

— Прехвърли обаждането тук — нареди Туртел.

Макбет се облегна на стола със слушалка, притисната към ухото. Загледа се в тавана, в острия златен шип на кристалния полилей в празната игрална зала.

Макбет беше сам. Вярно, чуваше как Ситон и Улафсон се трудят над монтажа горе на мецанина, но въпреки това беше сам. Защото Лейди я нямаше.

Заловиха се за работа още щом пристигнаха от Главното управление. Отне им половин час да изведат всички играчи от казиното и гости от ресторанта. Постараха се да запазят приятелския тон, но се налагаше да прекратят започнати игри, да осребрят жетони, а някои гости настояха да си допият питиетата независимо от уверенията, че няма да ги плащат. Последните останали в залата възроптаха, задето ги гонят в събота вечер, и се наложи буквално да ги избутат навън. Лейди, разбира се, би се справила с положението много по-изискано. Макбет изпрати Джак да я доведе, но служителят се върна без нея. Какво пък, нека поспи. Очертаваше се дълга битка. Издигнаха барикади пред прозорците и монтираха картечниците „Гатлинг“ в двата края на мецанина.

— Туртел е на телефона — обади се кметът с пресилено спокоен глас.

— Добър вечер, кмете. Всичко наред ли е?

— Жив съм.

— Добре, добре. Радвам се, че успяхме да те спасим от покушението. Зад него, подозирам, стои Хеката. Съжалявам, задето шофьорът ти се прости с живота си. И задето Ленокс явно е получил замъгляване на съзнанието от травма, която си навлече сам.

Туртел се засмя сухо.

— С теб е свършено, Макбет, нали знаеш?

— Напоследък се струпаха доста тревожни събития, не намираш ли, господин Туртел? Експлозии, улични престрелки, атентати срещу полицейски директори и кметове. Обаждам се, защото смятам, че е нужно незабавно да обявиш извънредно положение.

— Забрави, Макбет. Предстои да бъде издадена федерална заповед за ареста ти.

— Подкрепление от Капитол ли си извикал? Очаквах го. Заповедта ще бъде факт чак след като поема управлението на града, а тогава ще бъде твърде късно, защото ще се ползвам с имунитет. Директорът Кенет беше много по-далновиден, отколкото са склонни да му признаят.

— Искаш да управляваш града като диктатора Кенет ли?

— В тази буря е най-добре руля да държи по-силна ръка от твоята, Туртел.

— Ти си луд, Макбет. И защо ми е, за бога, да обявявам извънредно положение и да ти преотстъпвам властта?

— Защото държа копелето ти и не изпълниш ли исканията ми, ще му отрежа главата.

Макбет чу как Туртел си пое дъх.

— Не си лягай, Туртел. Давам ти няколко часа да съставиш и подпишеш указ за извънредно положение. Трябва да влезе в сила утре преди изгрев-слънце. Не чуя ли да обявят по радиото извънредното положение, преди първият слънчев лъч да е влязъл в очите ми, Каси умира.

Мълчание. Макбет имаше чувството, че Туртел не е сам. По думите на Ситон четирима души им бяха попречили да довършат започнатото в болница „Сейнт Джорди“. Дъф, Малком, Кейтнес и някакъв младеж.

— И как смяташ да се измъкнеш безнаказано, ако убиеш сина ми, Макбет?

Макар и суров, тонът не можеше да прикрие напълно безпомощността му. Макбет се оказа неподготвен за толкова болезнено отчаяние. Побърза обаче да се отърси от обзелата го мекушавост. Треперещият глас на кмета потвърди надеждите му: Туртел беше готов на всичко, за да спаси момчето.

— Както споменах, ще имам имунитет. Ще намеря начин, господин кмете.

— Дори да избегнеш съда, как ще приспиш съвестта си? Превърнал си се в чудовище, Макбет.

— Ние, хората, не ставаме такива или онакива. Винаги сме си едни и същи, Туртел. Ти, например, винаги ще си склонен да продадеш услугите и душата си на онзи, който ти предложи най-голямата сума.

— Не чуваш ли гръмотевиците отвън, Макбет? Как изобщо все още вярваш, че в такава ситуация в този град на разсъмване ще грейне слънце?

— Вярвам, защото така съм разпоредил, Туртел. Ако не си вярващ, нека календарът за изгрева бъде твоето пътно разписание. Дотогава…

Макбет затвори. Светлината играеше в кристала отгоре. Значи той се движеше. Или заради издигащия се нагоре топъл въздух, или заради недоловими вибрации по земята, или просто светлината се бе променила. Имаше, разбира се, и четвърта възможност. Самият Макбет да се движи. Да вижда нещата от малко по-различен ъгъл. Извади сребърния кинжал. Не беше най-ефективното оръжие срещу танкове и дебела кожа, но Лейди се оказа права. Среброто гони призраците. Вече цяло денонощие не бе виждал нито Банко, нито Мередит, нито Дънкан, нито коленичилия младеж от „Норс Райдърс“. Макбет вдигна кинжала срещу светлината.

— Джак!

Не последва никаква реакция.

— Джак! — повиши глас той.

Все така нищо.

— Джак! Джак! — изрева Макбет неистово и гръмко, сякаш отвътре гърлото му се раздра.

Отвори се врата към залата.

— Викате ли ме, сър? — отекна гласът на Джак.

— Лейди все още ли не дава признаци на живот?

— Не, сър. Ще я събудите ли?

Макбет прокара пръст по върха на кинжала. Колко време изкара „чист“? Продължаваше ли да копнее по съня, по дълбокия, тъмен, безсънищен сън? Защо да не се качи в апартамента, да се сгуши до нея и да й каже „Махаме се оттук. Ти и аз отиваме някъде, където всичко това, „Инвернес“, градът не съществува, където не съществува нищо освен мен и теб.“ Тя го искаше колкото и той. Бяха се залутали, но трябваше да има път назад, начин да се върнат на мястото, откъдето тръгнаха. Имаше път, разбира се, просто Макбет не го виждаше в момента. Ще поговори с нея и тя ще му покаже откъде минава този път, както винаги бе правила. Тогава какво го спира? Какво е това странно предчувствие, което буди у него нежелание да се качи при нея, кара го да отлага, да продължава да седи в тази студена, празна зала, вместо да лежи в топлите прегръдки на любимата си?

Обърна се и погледна момчето. Ситон беше завързал сина на Туртел за лъскавия кол в средата на помещението. Дебела верига омотаваше издължения тънък врат на момчето. Приличаше на куче. На куче, легнало неподвижно на пода и устремило към Макбет молещи очи. Откакто дойдоха, не бе откъснало поглед от него.

Макбет се надигна от стола и ядосано възкликна.

— Да вървим да поговорим с нея, Джак.

Стъпвайки безшумно по дебелите килими, двамата се носеха като призраци по стълбите и коридора. Макбет се забави доста, докато намери ключа от връзката. Оглеждаше всеки ключ, сякаш съдържаше шифър, отговор на въпрос. Какво гласи този въпрос, Макбет не знаеше.

Отключи и влезе. Лампата в стаята беше угасена, но през пролука между завесите проникваше лунна светлина. Макбет спря и се ослуша. Гръмотевиците бяха замлъкнали. Цареше пълна тишина, всичко бе стаило дъх.

Кожата й беше съвсем бледа, направо безкръвна, клепачите — прозрачни. Косата лежеше разпиляна върху възглавницата като червено ветрило.

Той се приближи до леглото и сложи длан върху челото й. У нея още бе останала малко топлина. Върху кувертюрата отстрани имаше лист. Ето какво бе написала върху него Лейди:

„Туй наше вечно „утре“, „утре“, „утре“

пълзи от ден на ден с крачета ситни,

дорде изгризе сетната частица

на срока ни. А всички наши „вчера“

са светели по пътя на глупци

към мухъла на гроба. Фу, угасвай,

свещице кратка! Тоз живот е само

една нещастна движеща се сянка,

актьор бездарен, който се явява,

измъчва и изпъчва своя час

на сцената и след това изчезва.

История, разказана от луд,

със много шум и бяс, в която няма

ни капка смисъл…“[16]

Макбет се обърна към застаналия на прага Джак.

— Тръгнала си е преждевременно.

— К… какво к… казахте, сър?

Макбет придърпа стол до леглото и седна. Не за да бъде близо до нея — тя вече не беше тук. Просто искаше да поседи.

Чу ужасения писък на Джак зад гърба си. И служителят бе видял спринцовката, стърчаща от ръката й.

— Да не е…

— Да. М-м-мъртва е.

— Откога…

— Отд-д-давна.

— Но аз говорих с…

— Тя започна да гасне от нощта, в която намери бебето в кутията от обувки, Джак. Известно време се преструваше на жива, но това са били предсмъртни конвулсии. Мислеше само за детето си. Смяташе, че за да го види пак, трябва да се пресели в отвъдното. Изгубихме я в мига, когато тя повярва на утешителната представа, че оттатък се срещаме с нашите любими хора.

Джак пристъпи крачка напред.

— Но вие не вярвате в това, нали?

— Не — когато слънцето грее от безоблачно небе. Ала ние живеем в град без слънце, където всяка утеха ни е насъщно нужна. Затова, общо взето, вярвам.

Макбет се учуди как така не изпитва нито печал, нито отчаяние.

Навярно защото отдавна знаеше, че всичко ще приключи по този начин. Знаеше го и си затваряше очите. Сега не изпита нищо друго освен празнота. Самотен пътник седи в чакалня посред нощ. Влакът, с който ще пътува, е обявен, но не пристигна. Какво прави в такъв случай пътникът? Чака. Стои на едно място, примирява се със закъснението и чака влакът да дойде.

Макбет вдигна листа.

„… пълзи от ден на ден с крачета ситни, дорде изгризе сетната частица на срока ни.“

Четирийсет и първа глава

Дъф слухтеше в асансьора, с който той, Малком и пазачът слизаха към мазето в Главното управление.

— Добре де, почивни дни са, но сигурен ли си, че няма никого? — попита Дъф пазача, с когото Малком проведе продължителен разговор по телефона от дома на Туртел.

— Има. Чакат ви.

Дъф не успя да реагира. Вратата на асансьора се отвори и пред него се изправиха трима души — въоръжени и облечени в черните униформи на Спецотряда. Дъф притаи дъх.

— Благодаря ви, задето се отзовахте толкова бързо — поде Малком.

— В името на града — каза единият.

— Заради паметта на Ангъс — каза вторият.

— И заради директора на полицията — допълни третият, снажен, мургав мъж. — За нас неговото име е Малком.

— Благодаря, Рикардо. — Малком, Дъф и пазачът слязоха от асансьора.

Снажният ги поведе.

— С други говорили ли сте, сър?

— Цяла вечер прекарах на телефона. Не е лесно да убедиш хората да рискуват живота и работата си, за да се хвърлят в битка срещу конспирация, а аз да им гарантирам успех само с честната ми дума. Особено като се има предвид, че в началото не можем да разчитаме на помощ от Капитол. Все пак получих съгласието на трийсетина полицаи, десетина-петнайсет души от гражданската отбрана и десетина пожарникари.

— Каузата може и да изглежда обречена, но вие сте убедителен, Малком.

— Благодаря, Рикардо, но според мен най-силният аргумент са самите действия на Макбет.

— Не говоря за думите ви, сър. Смелостта ви е достатъчно красноречива.

— Отнеха ми почти всичко и нямах какво толкова да губя, Рикардо. Но трябваше да се върна и да се погрижа за безопасността на дъщеря ми. Вие показвате смелост. Без да ви заплашват, действате по собствена воля; води ви само чувството за справедливост. Доказвате, че в този град има хора с благородни намерения.

Подминаха знамето с дракона.

— Къде е кметът? — попита Рикардо.

— Сега си има други грижи.

Рикардо спря пред отворена масивна желязна врата като на бомбоубежище и посочи:

— Тук.

Върху рафтовете бяха наредени железни сандъци и ръчни огнестрелни оръжия. Насред пода стоеше сейф. Малком взе един автомат.

— Някой е отмъкнал картечниците „Гатлинг“ и сандъците с боеприпаси. Разполагаме само с това. Плюс брониран джип. Можем веднага да закараме всичко на Централната гара. Оръжията няма да ни стигнат доникъде, но пожарникарите и без това не притежават кой знае какви стрелкови умения. С моите хора сме готови да атакуваме още тази нощ.

— Нека дадем възможност на Макбет да се предаде доброволно — настоя Малком. — С него са само Ситон и Улафсон. Като види колко народ сме мобилизирали, ще освободи Каси и ще капитулира.

— Преговори — кимна Рикардо. — Модерна тактика при заложнически драми.

— Точно така.

— Тактика, безполезна при Макбет. Бил ми е началник, сър. В неговия отбор са най-добрият стрелец в страната и две картечници „Гатлинг“. А нашето време изтича.

— Какво може да направи това срещу две картечници? — Малком вдигна една базука.

Дъф се вцепени, защото забеляза нещо зад базуката.

— Тя не е далекобойна — поясни Рикардо. — Ще съставя план за действие — в случай че Макбет откаже да се предаде.

— Добре. Това пък откъде се взе? — попита Малком, когато видя предмета в ръката на Дъф.

— От отломките след акцията срещу „Норс Райдърс“ — поясни Рикардо. — Все пак е оръжие, макар и хладно.

— Не какво да е оръжие. — Дъф стисна дръжката, размаха стоманата и усети тежестта й. — Това е сабята на Свено.

— Да не мислиш да вземаш и нея? Тя не върши никаква работа.

— Грешиш. — Дъф прокара пръст по острието й. — Може да разпаря женски кореми и детски лица.

— Рикардо, ще организираш ли транспортирането на оръжията до Гарата един час преди разсъмване? — попита Малком.

— Дадено.

— Благодаря. Ние ще се опитаме да подремнем два-три часа.

— Сър?

Макбет вдигна чело от студената гръд на Лейди. Джак се беше върнал и стоеше на прага.

— Един човек иска да говори с вас долу на рецепцията.

— Нима с-с-си пуснал н-н-някого вътре?

— Сам е. Дълго думка по вратата и накрая му отворих. Сега отказва да си тръгне.

— Кой е?

— Сиуард, млад мъж.

— Сиуард ли?

— Спасили сте му живота на пристанището по време на акция срещу „Норс Райдърс“.

— А, да, заложникът. К-к-какво иска?

— Да се присъедини към вашия отбор. Малком му се обадил. Събирал хора, за да щурмуват „Инвернес“.

— Аха. — Макбет пак опря глава о гърдите на Лейди и затвори очи. — К-к-кажи му да си върви.

— Отказва, сър.

Макбет въздъхна тежко, стана и протегна ръка:

— Дай ми пистолета, който ти зачислих, Джак.

Слязоха на рецепцията. Младежът пристъпваше нервно от крак на крак. Още докато слизаше по стълбите, Макбет насочи пистолета към него:

— Вън!

— Господин директоре… — запъна се младежът.

— Вън, казах! Малком те е изпратил да ме убиеш. Изчезвай!

— Не, не, аз…

— Веднага! Броя до три! Едно…

Младежът залитна назад, напипа дръжката на вратата, но тя беше заключена.

— Две!

Джак се спусна с ключа да помогне на Сиуард.

— Три!

Вратата се затръшна зад момчето. Тичащите му стъпки постепенно заглъхнаха.

— Наистина ли мислите, че…

— Не. — Макбет върна на Джак пистолета. — Но едно такова хлапе само ще ми се пречка из краката.

— Малко сте. Младежът е връстник на Улафсон, сър.

— Свърши ли каквото ти възложих, Джак?

— Още действам, сър.

— Когато приключиш, веднага ми кажи. Ще бъда в игралната зала.

Макбет отвори двукрилата врата към казиното. Зад високите прозорци на изток нощта остаря и посивя.

Четирийсет и втора глава

Слънцето още се спотайваше зад планините, но бе изпратило алено предизвестие за скорошната си поява. Комисар Ленокс си помисли, че никога не е виждал толкова прекрасен изгрев. Дори и да е имало, не го е забелязал. Или не слънцето, а морфинът придаваше такива великолепни багри на околния пейзаж. Счупени бирени бутилки, вонящи храчки от повръщано и фасове от поредната бурна съботна вечер покриваха улиците, но наоколо не се мяркаше жива душа. Само дребен мъж в черна моряшка униформа и бяла фуражка ги подмина бързо. Всички други явно си лежаха вкъщи, завити презглава — точно сега, когато се решаваха съдбините на града. И въпреки това градът му се струваше по-прелестен от всякога.

Ленокс сведе поглед към карираното одеяло, с което Присила бе завила краката му. Приближаваха скромния източен вход към Централната гара. Ленокс усети как инвалидната количка започна да се движи по-бавно. Присила явно се колебаеше. Едва ли бе влизала някога в гарата.

— Няма нищо страшно, Присила. Просто продават и купуват дрога.

По сянката й под уличната лампа разбра, че тя се изправи и тръгна по-бързо.

Дойде да го вземе още по тъмно, съгласно уговорката им — преди коридорите да се напълнят с медицински сестри и лекари, които да ги спрат. Донесе нещата от кабинета му, както я помоли. Не се наложи нито да я увещава, нито да й обяснява каквото и да било. Присила безпрекословно изпълняваше нарежданията му, макар, формално погледнато, вече да не му беше пряко подчинена.

— Каквото и да се случи, вие винаги ще ми бъдете началник — поясни тя. — А и Макбет скоро ще се оттегли от директорския пост, нали?

— Защо да се оттегля?

— Защото е луд.

Минаха покрай дилъри на цигари и дремещи наркомани, проснати върху вълнени одеяла. Някои се будеха и мигом протягаха ръка за просия.

Присила спря чак пред стълбите към тоалетните.

Обикновено го вземаха оттук. Той просто заставаше там и чакаше да дойдат. Досега Ленокс така и не бе успял да разбере къде го водят, защото освен очилата с непрозрачни стъкла му слагаха и антифони, за да не се ориентира по шума.

Това представляваше част от сделката с тези хора: при остра нужда да се надруса яко, както не би могъл вкъщи или в службата вечер, без да рискува да го усетят, го водеха в кухнята, мястото, където варяха адската смес. Там специалист му инжектираше дрогата в най-чист вид. Слагаха го да легне на шезлонг, както навремето клиентите в опиумните пушални. След като в тази спокойна обстановка изживееше пика на опиянението и поспеше малко, Ленокс ставаше и тръгваше по улиците като нов, по-добър човек.

Оттук нататък нямаше да може да го прави.

Даде си сметка колко е безпомощен, когато в болничната стая Присила откачи тръбичките и маркучите, с които бе свързан към куп апарати, и го премести върху инвалидната количка. Усети в каква развалина се е превърнал. Колко малко неща ще е способен да върши без чужда помощ оттук нататък.

— Върви — подкани я той сега.

— Моля? Да тръгваме ли?

— Ти си тръгвай.

— И да ви оставя тук сам?

— Ще се оправя. Ще се чуем по-късно. Сега тръгвай.

Тя не помръдна.

— Приеми го като нареждане, Присила — усмихна се Ленокс. — От човека, който винаги ще ти бъде началник.

Тя въздъхна. Внимателно докосна рамото му и си тръгна.

След по-малко от десет минути Стрега застана пред Ленокс със скръстени ръце.

— Брей — изсумтя само тя.

— Знам — кимна Ленокс. — Безбожно рано е.

Тя се изсмя.

— За инвалид си в добро настроение. Какво ще желае господинът?

— Нещо срещу болките и един час в шезлонга.

Подаде му антифоните и очилата.

— Краката ми вече не са онова, което бяха, и сигурно ще ти трябва помощ да ме заведеш.

— Перце като теб?

— Не мога да се движа без количка.

— Ами тогава днес ще пропуснеш пътуването с кола.

Тя застана зад количката и започна да я бута. През целия ден болките ту прииждаха, ту отшумяваха. Когато няколко минути по-късно Стрега го вдигна от количката и го пусна върху нещо подобно на баластра, Ленокс зарева от болка. После усети мускулестите й ръце около тялото си и силния й аромат. Стрега го избута обратно върху количката и тръгна през баластрата. Количката подскачаше по нещо, положено върху чакъла. Миришеше на смола и изгорял метал. Траверси. Стрега го буташе по релсов път.

Как не се беше сещал досега! Винаги, когато го вземаха с кола, потегляха и пътуваха съвсем кратко, но в кръг. Връщаха се там, откъдето бяха тръгнали. По-рано се беше досетил, че минават под покрив, защото не усещаше дъжда, но не и че смесоварната се намира в един от затворените тунели, точно под носа им! Изпъшка безсилно, когато Стрега го вдигна и го постави легнал с буза върху нещо студено и влажно. Бетон. После пак го качи в количката и тръгна. Стана по-топло и по-сухо. Приближаваха кухнята. Познатите миризми активираха центрове в мозъка му. Сърцето му се разтуптя. Вече предвкусваше преживяването. Някой му свали очилата и антифоните. Дочу края от изречение, произнесено от Стрега:

— … измием кръвта.

— Ясно — обади се една от сестрите, която разбъркваше големия казан.

Стрега понечи да го премести на шезлонга, но Ленокс махна отрицателно и нави левия си ръкав. Адска смес право от извора. По-хубаво нямаше и как да е. Раят на всеки наркоман. Натам се бе запътил. Или не. Времето щеше да покаже. Или не.

— Това не е ли комисар Ленокс от Антикорупционното звено? — попита Джак.

Стоеше до еднопосочното стъкло и гледаше към мъжа в инвалидна количка.

— Същият — потвърди Хеката, изтупан в бял ленен костюм и с бомбе. — Не е достатъчно да имаш очи и уши само в „Инвернес“.

— По радиото Ленокс обвини Макбет в няколко убийства, чухте ли? Той не знае ли, че Макбет е ваша маша?

— Никой не знае повече от необходимото, Бонъс. Същото важи и за теб. Но да се върнем на нашата тема. Казваш, след самоубийството на Лейди Макбет е по-скоро парализиран, отколкото разстроен?

— Поне аз така виждам нещата.

— Хм… Ако Туртел обяви извънредно положение, как смяташ, дали в сегашното си състояние Макбет ще успее да завземе властта, да предприеме необходимото и да се утвърди като лидер на града?

— Не знам. Изглежда ми… апатичен. Сякаш за него вече нищо няма значение. Или просто се мисли за неуязвим. Разчита да продължавате да го спасявате, каквото и да го сполети.

— Хм… — Хеката тракна два пъти с бастуна по пода. — Без Лейди стойността на Макбет като полицейския директор пада.

— Ще продължава да ви се подчинява.

— Дори да успее да узурпира властта, без Лейди няма да удържи кормилото особено дълго. Тя схващаше играта, гледаше мащабно, съобразяваше какви маневри да предприеме. Макбет може и да умее да хвърля ножове, но някой трябва да му казва защо и по кого.

— Ами ако аз стана новият му съветник? — предложи Джак. — Напът съм да спечеля доверието му.

Хеката се засмя.

— Затруднявам се да определя какво си, Бонъс — калкан, който яде тиня, или лукава хищна риба.

— Риба съм — това стана ясно.

— Дори да намериш начин да компенсираш управленските му неудачи, аз се съмнявам в неговата воля. Той не притежава властолюбието на Лейди. Желае неща, от които ние с теб не сме зависими, скъпи Бонъс.

— Какви неща? Адска смес?

— Лейди. Жени. Вероятно приятели. Любовта между хората. А сега, когато Лейди е мъртва, вече не го тласка желанието да удовлетвори нейното властолюбие.

— И Лейди се нуждаеше от любов — тихо отбеляза Джак.

— Желанието да те обичат и способността да обичаш вдъхват на хората сила, но са и тяхната ахилесова пета. Дай им любов и те ще отместят планини. Отнеми им я и дори най-слаб полъх ще ги събори.

— Навярно е точно така.

— Ако съборят Макбет, какво мислиш за него като директор? — Хеката посочи Ленокс.

Една от сестрите тъкмо бършеше сгъвката на лакътя му с тампон, напоен със спирт, и вдигнала спринцовката във въздуха, търсеше вена.

— За Ленокс ли? — попита Джак. — Сериозно ли ме питате?

Хеката премлясна.

— Именно той изигра Макбет. Героят, който пожертва здравето си, за да спаси кмета на града. Никой не знае, че Ленокс работи за мен.

— Но Малком се завърна. А е всеизвестно, че Ленокс е изпълнявал поръчки на Макбет.

— Ленокс е изпълнявал нареждания, както подобава на всеки лоялен полицай. Малкомовците и Дъфовците скоро пак ще изчезнат. Рузвелт спечели световна война в инвалидна количка. Все ще успея да намърдам Ленокс на директорското място, нали?

Джак го изгледа мълчаливо.

Хеката се засмя и сложи едрата си мека длан върху слабичкото рамо на Джак.

— Знам какво си мислиш, калкане. Ами с теб какво ще стане? На кого ще си нужен, ако Макбет го няма? Да се надяваме, че Макбет ще пребори трудностите, нали? Ела да ти отключа.

Джак изгледа за последно Ленокс, обърна се и заедно с Хеката тръгна към вратата, извеждаща в тоалетната на Централната гара.

— Момент — помоли Ленокс, когато сестрата доближи иглата до кожата му. Бръкна със свободната си дясна ръка в големия страничен джоб на инвалидната количка и издърпа връвта от края на дръжката. — Давай сега.

Тя заби иглата и натисна буталото. Ленокс извади ръката си от джоба, замахна покрай количката и запрати предмета, донесен от Присила от кабинета му. Цилиндърът изтрополя, търкулвайки се по циментовия под, и се изгуби под масата с колби, епруветки и тръбички до казана.

— Ей, какво беше това? — попита Стрега.

— Според дядо ми граната, която го цапнала по главата — обясни Ленокс и усети действието на наркотика — не като първия път, но все пак изтръпна от удоволствие. След дългогодишно търсене не бе открил друго, което да се доближава до смисъла на живота. Вероятно точно това беше смисълът. — Или е ръчна граната, или е пепел…

Не успя да довърши изречението.

Джак беше изкачил стълбите до половина. Експлозията го запрати с главата напред. Той стана и се обърна към тоалетните. Взривната вълна беше отворила вратата. Оттам бликаше дим. Джак изчака — да не би да има втори взрив. После бавно слезе и се върна в тоалетните. Вратата към кухнята беше избита. Вътре гореше пожар. Под светлината на пламъците видя, че всичко е унищожено. Кухнята и онези, допреди малко били тук, вече ги нямаше. Само преди пет секунди самият Джак стоеше…

— Бонъс…

Гласът дойде отпред. Изпод съборената метална врата на пода изпълзя премазана хлебарка в бял ленен костюм. Черни петна покриваха лицето, очите бяха потъмнели от шок.

— Помогни ми…

Бонъс хвана ръцете на стареца и го извлачи към тоалетните. Обърна го по гръб. Хеката береше душа. Коремът му беше разпорен и от раната шуртеше кръв. Хеката, безсмъртният, Невидимата ръка, щеше да издъхне след броени минути или дори секунди. Джак се извърна, за да не гледа кръвта.

— Побързай, Джак. Намери с какво да…

— Ще доведа лекар.

— Не! Първо запуши раната, за да не ми изтече кръвта.

— Трябва ви лекар. Отивам.

— Не ме оставяй! Джак…

Внезапно тялото се изопна и раненият нададе вой.

— Какво…

— Стомашна киселина! Пробили са ме. Божичко, изгарям! Помощ, Джак! По… — Викът прерасна в нов дрезгав вопъл.

Джак го гледаше, без да помръдне. Наистина приличаше на хлебарка: лежеше по гръб и размахваше безпомощно ръце и крака.

— Ей сега се връщам — обеща Джак.

— Не, не! — изкрещя Хеката и посегна да сграбчи крака му.

Джак обаче се изплъзна и излезе.

Изкачи стълбите и горе спря. Погледна наляво, на запад, към „Инвернес“. Към Макбет. Към „Сейнт Джорди“. В чакалнята имаше телефонна кабина. После се обърна на изток, към планината. Към оттатъшната страна. Към нови фарватери. Открити, опасни фарватери. Но понякога на хората — и на рибите лепки — им се налага да изберат, за да оцелеят.

Джак си пое дъх. Не защото се колебаеше, а защото му трябваше въздух.

После тръгна на изток.

Над главата на Макбет се разнесе звънтене. Вдигна поглед. Кристалният полилей се люлееше и опъваше въжетата, които го застопоряваха.

— Какво беше това? — изрева Ситон горе от мецанина. Стоеше зад разположената в югоизточния ъгъл на „Инвернес“ картечница „Гатлинг“.

— Краят на света — отвърна Макбет и добави така, че никой да не го чуе: — Но откъде такъв късмет.

— Дойде от гарата — извика Улафсон от другата картечница. — Експлозия ли беше?

— Ихаа! — възкликна Ситон. — Обстрелват ни с артилерия.

— Сериозно ли? — стресна се Улафсон.

Смехът на Ситон отекна между стените. Докато съставяха плана за отбраната на „Инвернес“, лесно предвидиха, че атаката ще дойде откъм Работническия площад, защото стената откъм улица „Спестовна“ със зазиданите прозорци наподобяваше стена на крепост.

— Чак тук надушвам страха ти, Улафсон. Шефе, ти долу усещаш ли го?

Макбет се прозина.

— Вече почти съм забравил каква е миризмата на страха, Ситон — разтърка си лицето той.

Преди малко задряма и сънува, че с Лейди лежат в леглото. Вратата безшумно се отваря. На прага застава фигура, обгърната от пелерина. Качулката прикрива лицето и чак когато фигурата влиза и светлината я озарява, Макбет вижда, че е Банко. Едното око го няма. От бузите и челото му се гърчат бели червеи. Макбет бръква под дрехата си, вади кинжал и го запраща към нашественика. Ножът потъва меко в челото на Банко, все едно костите отвътре вече са разкатани. Но кинжалът не спира призрака. Той напредва към леглото. Макбет изкрещява и разтърсва Лейди.

— Тя е мъртва — оповестява призракът. — Не ме цели със стомана, а със сребро.

Гласът обаче не е на Банко, а на…

Главата на Банко се килва напред, строполява се върху пода и се изтърколява под леглото. Изпод качулката се появява ухиленото лице на Ситон.

— Какво искаш? — прошепва Макбет.

— Което и вие, шефе. Да ви даря с дете. Вижте, тя ме чака.

— Ти си луд.

— Имайте ми доверие. Няма да искам кой знае какво в замяна.

— Тя е мъртва. Махай се.

— Всички сме мъртви. Направете го. Посейте семето си. Ако вие не го сторите, аз ще посея моето.

— Изчезвай!

— Отместете се, сър. Ще я обладая, както навремето Дъф облада Мере…

Другият кинжал се забива в отворената уста на Ситон. Той стисва зъби, хваща дръжката, изтръгва кинжала и го връща на Макбет. Оплезва окървавения си раздвоен език и се усмихва.

— Нещо ново по радиото?

Макбет се сепна. Въпроса бе задал Ситон.

— Нищо — отвърна му той, разтърка енергично лицето си и увеличи звука на подвижната радиостанция. — До изгрева има още двайсет минути.

Макбет погледна бялата линия от дребнозърнест прах върху огледалото, което бе поставил на сукното пред себе си. После погледна отражението си. Ивицата power пресичаше лицето му като белег.

— И наистина ще убием момчето, така ли? — попита Улафсон.

— Да, Улафсон! — извика Ситон. — Ние сме мъже, не женки, дето само приказват!

— Но… след това, нали? Защото иначе с какво ще държим противника.

— Да ти звучи познато, Улафсон? — Смях.

— Няма от какво да се боим — увери ги Макбет.

— Какво казвате, шефе?

— Не се е родил човекът, способен да ме нарани. Хеката ми обеща да бъда директор на полицията, докато не дойде да ме свали Бърта. Хеката може да е всякакъв, но си държи на думата. Спокойно. Туртел ще отстъпи. — Макбет погледна Каси. Опрял гръб в стълба, младежът мълчаливо се взираше пред себе си. — Какво е положението, Ситон?

— Горе при Бърта се е събрал народ. Приличат на редови полицаи и цивилни. Няколко автомата, пушки, пистолети. Ако ни нападнат с тези оръжия, не очаквам да имаме проблеми.

— Виждаш ли хора в сиви шлифери?

— В сиви шлифери ли? Не.

— А в твоя сектор, Улафсон?

— И при мен няма, шефе.

Макбет обаче знаеше, че те са там. И го пазят.

— Чувал ли си за Титон, Ситон?

— Не. Кой е той?

— Герой от древногръцката митология. Лейди ми разказа за него. Поразрових се да прочета повече. Еос, богинята на зората, похитила младия Титон — съвсем обикновен простосмъртен — и го направила свой любовник. Погрижила се най-големият началник, Зевс, да му осигури безсмъртие. Титон се сдобил с вечен живот, ала не по свое желание. Богинята обаче забравила да поиска за него вечна младост. Схващаш ли?

— Да, но не схващам къде е проблемът.

— Всичко изчезва, всички умират, а Титон гние в старост и самота. Безсмъртието му се превръща в проклятие. В негов затвор.

Макбет стана толкова рязко, че му се зави свят. Явно говореха меланхолията и закъснелият ефект от дрогата. Градът в краката му скоро щеше да стане окончателно негов. Можеше да осъществи всяко свое желание. Оставаше му да мисли само за желания и удоволствия. За желания и удоволствия.

Дъф плъзна пръст по пукнатината във фундамента пред муцуната на Бърта.

— Моля, отдръпнете се! — разнесе се гласът на Малком.

Дъф вдигна глава и видя как Малком си проправя път между хората горе на стълбите.

— Усетихте ли го? — попита запъхтяно той.

— Да — потвърди Кейтнес. — Помислих си, че покривът ще се срути. Като подземни ядрени опити.

— Или земетресение. — Дъф посочи пукнатината.

— Май се явиха повече от поканените. — Малком плъзна поглед над хората в подножието на стълбите, зад кордона от полицейски автомобили и голяма, червена пожарна кола. — Всички ли са пожарникари и полицаи?

— Не — обади се мъж, току-що изкачил стълбите.

— Ти капитан на кораб ли си? — попита Малком, оглеждайки черната му униформа.

— Лоцман — отвърна дребният мъж. — Казвам се Фред Циглер.

— Какво търси тук лоцман?

— Снощи слушах предаването на Уолт Кайт по радиото. Обадих се тук-там и до мен стигна слухът, че тук се готви нещо. Кажете с какво да бъда полезен.

— Имаш ли оръжие?

— Не.

— Можеш ли да стреляш?

— Служих десет години във Военноморските сили.

— Супер. Слез при онзи мъж в полицейската униформа. Той ще ти даде пушка.

— Благодаря. — Лоцманът отдаде чест и тръгна.

— Новини от Туртел? — поинтересува се Дъф.

— В Капитол са осведомени за заложническата драма, но не могат да ни помогнат, преди да бъде издадена заповед за арест. А това ще стане следобед — обясни Малком.

— За бога, на карта е заложен човешки живот.

— Един човешки живот. Това не е достатъчно основание за намесата на федералната полиция, освен ако кметът лично не поиска помощ.

— Проклети формалности! Къде е сега Туртел? — Дъф се загледа на изток. Бледосиньото небе се поръби с червено над планината.

— Тръгна към радиостудиото — отвърна Кейтнес.

— Ще обяви извънредно положение. Трябва да атакуваме Макбет сега, докато все още действат заповедите на кмета. Обяви ли извънредно положение, ще се превърнем в бунтовници и никой няма да иска да се присъедини към нас. — Той посочи отзовалите се хора.

— Макбет се е барикадирал — напомни Кейтнес. — Ще има загинали.

— Да. — Малком вдигна мегафона пред устата си: — Добри мъже и жени! Заемете позиции!

Хората се струпаха зад автомобилите, паркирани в подножието на стълбището. Опряха оръжията в покриви на коли и парапети, прикриха се зад бронирания джип на Спецотряда и червената пожарна кола и насочиха дулата към „Инвернес“.

Малком обърна мегафона в същата посока.

— Макбет! Говори заместник-директорът Малком. Както много добре знаем — и ти, и ние — положението ти е безнадеждно. Най-много да отложиш неизбежното. Затова освободи заложника и се предай. Давам ти една, повтарям, една минута.

— Какво каза? — извика Ситон,

— Дава ми една минута. Виждаш ли го?

— Да, стои горе на стълбите.

— Улафсон, хващай пушката и затвори устата на Малком.

— И да…?

— Точно така.

— Да живее Макбет! — засмя се Ситон.

— Улафсон, действай! — изкомандва Макбет.

Дъф гледаше ту планината, ту часовника си, ту хората наоколо. Лактите и раменете им потреперваха неспокойно. Променяха позата си, защото коленете и прасците им бяха започнали да отмаляват. Освен шестима доброволци от Спецотряда и неколцина полицаи, хората наоколо работеха в счетоводни кантори или пожарни команди.

Никога не бяха стреляли по цел. И не бяха ставали обект на обстрел. И въпреки това бяха дошли. Въпреки това, при цялата си неподготвеност, бяха готови да се пожертват. Дъф отброи последните три секунди.

Не се случи нищо.

Дъф и Малком се спогледаха. Дъф сви рамене.

Малком въздъхна и пак вдигна мегафона.

Дъф чу съвсем слабо изстрела.

Малком залитна назад, мегафонът издрънча на земята.

Дъф и Флинс реагираха едновременно. Хвърлиха се към Малком, сложиха го да легне и го прикриха с телата си. Дъф провери пулса и огледа за рана.

— Нищо ми няма — изпъшка Малком. — Ставайте, ставайте. Улучиха мегафона.

— Като каза на Улафсон да му затвори устата, мислех, че имаш предвид завинаги — извика Ситон. — Сега ще ни помислят за слабаци, шефе.

— Грешиш — възрази Макбет. — Ще разберат, че не се шегуваме, че говорим съвсем сериозно. Ако бяхме убили Малком, щяхме да им дадем повод да ни щурмуват, озверели от чувство за справедливост. Сега все още ще се колебаят.

— Според мен пак ще щурмуват — изрази мнение Улафсон. — Вижте, бронираният джип се задава.

— О, това вече е друга работа. Директорът на полицията има право да се защитава. Ситон?

— Да?

— Дай думата на госпожица Гатлинг.

Дъф надникна иззад Бърта. Проследи как бронираният джип прекоси площада и пое към „Инвернес“. От ауспуха му се виеше гъст черен дим. Немско инженерно изкуство, стоманена ламарина, бронирано стъкло. Планът на Рикардо следваше обичайната тактика на Спецотряда. Шестимата доброволци от елитните полицаи щяха да стигнат до входа на казиното с джипа, да хвърлят сълзотворен газ през прозорците, да разбият вратата и да нахлуят вътре с противогази. За да хвърлят сълзотворния газ обаче, трябваше да слязат от джипа. Това беше най-критичният момент. Щяха да се справят за секунди, но се налагаше някой да ги прикрива с огън.

Подвижната радиостанция на Малком изпука.

— Прикриващ огън след три-две-едно… — обади се Рикардо.

— Огън! — изрева Малком.

Оръжията зад барикадата от автомобили изригнаха. Разнесе се звук като от удари по барабан. По малък барабан, помисли си Дъф. Заглуши го залпът отсреща.

— Божичко — прошепна Кейтнес.

Посипа се дъжд, който вдигна пушилка от паветата пред джипа. Оловните капки затрополиха по решетката, по металната броня, по предното стъкло и покрива. Джипът видимо грохна.

— Гумите — отбеляза Флинс.

Джипът продължи напред, но по-бавно, все едно се движеше срещу ураган.

— Ще успеят. Брониран е — обади се Малком.

Джипът намали още. И накрая напълно спря. Страничните огледала и бронята паднаха.

— Беше брониран — въздъхна Дъф.

— Рикардо? — извика Малком в радиостанцията. — Рикардо? Отстъпвайте!

Никакъв отговор. Джипът затанцува намясто.

Залпът отведнъж секна. Над площада се спусна тишина, нарушавана само от жалните крясъци на прелитащи чайки. От джипа се виеше дим под формата на червеникава пара.

— Рикардо! Обади се, Рикардо!

Все още никакъв отговор. Дъф се взираше в джипа, в провала. Пътниците не даваха никакви признаци на живот. Сега вече доби представа как е протекла наказателната акция през онзи следобед във Файф.

— Рикардо!

— Мъртви са — промълви Дъф. — До един.

Дъф прокара длан по лицето си.

— Какъв е следващият ни ход?

— Не знам, Дъф — въздъхна Малком. — Този беше единственият.

— Пожарната кола — обади се Флинс.

Другите го погледнаха.

Той се сви и за миг се олюля под тежестта на всеобщото внимание, насочено към него. После се окопити и каза с леко треперещ глас:

— Ще използвам пожарната кола.

— Няма да издържи — възрази Малком.

— Ще минем отзад, по „Спестовна“. — Флинс преглътна и продължи: — Нали видяхте, че стрелят по джипа с двете картечници. Значи, тилът им е оголен.

— Защото знаят, че оттам не можем да влезем — обясни Дъф. — Няма нито врати, нито прозорци, само стена. За да я пробиеш, ти трябва пневматична дрелка или тежка артилерия.

— Няма да пробиваме стената — заяви Флинс с по-твърд глас.

— А какво ще правим? Ще заобиколим ли?

Флинс вдигна показалец към небето.

— Ама разбира се! — възкликна Кейтнес. — Пожарна кола.

— Ще ми обясните ли какво се разбира? — избоботи Малком и присви очи към планината.

— Стълбата — отвърна Дъф. — Покривът.

— Местят пожарната кола! — извика Ситон.

— Защо? — прозина се Макбет.

Каси седеше на пода с кръстосани крака и затворени очи. Мълчеше, видимо спокоен. Изглежда, се бе примирил със съдбата си и само чакаше края. Като Макбет.

— Не знам.

— А ти, Улафсон?

— И аз нямам представа, шефе,

— Ясно.

Макбет извади сребърния си кинжал и подостри една кибритена клечка. Започна да чопли с нея предните си зъби. Остави кинжала върху сукното отпред. Взе в ръцете си два жетона и започна да ги прехвърля между пръстите. Научи този трик в цирка. С това упражнение артистите изравняват моториката на двете си ръце. Смучеше клечката, прехвърляше жетоните и се опитваше да разбере какво изпитва. Нищо. А за какво мислеше? Нито за Банко, нито за Лейди. В ума му се въртеше единствено, че е напълно безчувствен. И още нещо: защо? Защо…

След като поразмишлява над въпроса, затвори очи и започна да брои обратно от десет.

— Това не е като обикновено преносима стълба — предупреди лоцманът Флинс и другите двама доброволци. — Колкото по-нависоко се изкачвате, толкова по-силно се люлее. Местете краката си бавно, и то само след като сте се хванали здраво, и няма от какво да се боите.

Лоцманът се прозина шумно и се усмихна. После се хвана за стълбата и започна да се изкачва.

Флинс гледаше дребния мъж. Щеше му се и той да е толкова безстрашен. Улица „Спестовна“ пустееше. Там стоеше само пожарната кола с петнайсетметровата стълба, разпъната до монолитната стена.

Флинс последва лоцмана. С всяко изкачено стъпало страхът му намаляваше. Все пак най-лошото мина. Престраши се да говори и те го изслушаха. Кимнаха и разбраха идеята му. После се качиха в пожарната кола и потеглиха на изток от Централната гара. Описаха широка дъга през неделно безлюдните улици, за да се появят незабелязано от задната страна на казино „Инвернес“.

Флинс погледна нагоре. От покрива лоцманът му даде знак, че е чисто.

Бяха проучили толкова подробно чертежите на „Инвернес“, че Флинс знаеше с точност разположението вътре. Равният покрив водеше към врата, зад която се спускаше тясна стълба. По нея се слизаше в котелно помещение, а оттам се излизаше в коридора на последния етаж на хотела. Там щяха да се разделят. Двама тръгваха по северното стълбище, другите двама — по южното. И двете стълбища водеха до мецанина. След секунди от Централната гара щяха да открият огън и да задържат вниманието на стрелците зад двете картечници „Гатлинг“ към Работническия площад, както и да прикрият с шума от стрелбата Флинс и тримата му другари, които ще се примъкнат незабелязано в гръб на двамата стрелци и ще ги ликвидират. Тримата доброволци си свериха часовниците с часовника на Флинс, без да възразяват, че ще ги предвожда курсант. Защото той очевидно разбираше от полицейски акции. Какво беше казал баща му? „Когато човек превъзхожда околните с точната си преценка, той просто трябва да ръководи. Дължи го на общността, да му се не види.“

Флинс чу изстрели откъм гарата.

— След мен!

Притича до вратата на покрива и се опита да я отвори. Оказа се заключена. Очакваше се. Флинс кимна на единия си колега — служител в „Пътна полиция“. Той заби закривен железен лост между вратата и рамката и го напъна. Бравата веднага се счупи.

Вътре ги посрещна мрак, но Флинс усети топлината от котелното. Единият полицай — белокос мъж от „Икономическа“ — понечи да тръгне начело, но Флинс го спря.

— След мен — прошепна той и прекрачи високия праг на металната врата.

Напразно се опитваше да различи нещо в мрака. Свали автомата, докато пипнешком търсеше парапета на стълбата. Стъпи колебливо на следващото стъпало и се чу металически звън. Флинс се вцепени, защото го заслепиха.

— Бум! — обади се глас зад светлината. — Мъртви сте.

Флинс си даваше сметка, че другите трима зад него не могат да стрелят, защото рискуват да го улучат. А самият той нямаше как да вдигне автомата и да стреля в противника си, защото знаеше чий е гласът.

— Как разбра…

— Запитах се: защо? Защо пожарната кола потегля, без да включва сирената? — Гласът в мрака се засмя тихо. — Виждам, че още носиш обувките ми. — Макбет звучеше пиян. — Слушай, Флинс, днес ще спасяваш животи — твоя и на тримата метежници, които си домъкнал. Отстъпете и се скрийте зад барикадите. Оттам имате по-големи възможности да ме улучите.

Флинс размърда език из устата си в търсене на влага.

— Ти уби татко.

— И така да е — изфъфли гласът. — Или да приемем, че са били обстоятелствата. Или родителските амбиции на Банко. Но най-вероятно… — чу се дълбока въздишка —… съм бил аз. Върви си, Флинс.

През ума на Флинс прелетяха спомени как на шега се беше боричкал с чичо Макбет на пода в дневната у дома. Обикновено Макбет му позволяваше да вземе надмощие, но в последния момент го премяташе и го поваляше на пода. Водеща беше не силата му, а бързината и точността. Колко беше пил сега? И колко бе подобрил координацията си Флинс? Навярно все пак има шансове. Стига да действа бързо, ще успее да го застреля. Да спаси Каси. Да спаси града. Да отмъсти за…

— Недей, Флинс.

Предупреждението закъсня, Флинс вече бе вдигнал автомата. Краткият откос блъсна в тъпанчетата на петимата в тясното помещение.

— Ха! — възкликна Флинс, рухна и се изтърколи надолу по стълбите.

Не усети как се удари в пода. Всъщност не усети нищо. Отвори очи. Отпред се спускаше черна пелена. Длан докосна бузата му.

— Нали ти казах да не го правиш — прошепна някой в ухото му.

— К… къде са…

— Отстъпиха, както ги помолих. Заспивай, Флинс.

— Но…

Знаеше, че е пробит. Че в тялото му е зейнала пробойна. Задави се, нещо изпълни устата му.

— Спи. Поздрави баща си и му предай, че след малко идвам и аз.

Флинс отвори уста, но оттам излезе само кръв. Усети пръстите на Макбет върху клепачите си. Внимателни, нежни. Притиснаха ги над очите му. Флинс си пое дълбоко дъх като преди гмуркане. Така направи и когато от моста полетя към фиорда, към черната вода, към гроба.

— Не — простена Дъф, когато видя пожарната кола да се задава от изток. — Не!

Двамата с Малком хукнаха да я пресрещнат. Тя спря и двамата мигом дръпнаха рязко вратите. Отвътре изпаднаха двамата полицаи и лоцманът.

— Макбет ни причака — изпъшка лоцманът, все още запъхтян. — Застреля Флинс.

— Не, не! — Дъф отметна глава назад и стисна очи.

Някой докосна тила му. Позната ръка. Ръката на Кейтнес.

Двама мъже в черните униформи на Спецотряда дотичаха и спряха пред Малком.

— Хансен и Едмънтън се присъединяват, сър. Идват и още. Дойдохме възможно най-бързо.

— Благодаря, момчета, но вече приключихме. — Малком посочи на изток.

Слънцето още не се виждаше, но кръстът на върха на планината, който тук изглеждаше „обърнат“, вече отразяваше първите лъчи.

— Сега всичко зависи само от Туртел.

— Да предложим на Макбет размяна — обади се Дъф. — Ние двамата срещу Каси.

— Мислиш ли, че не ми е минало през ума? Макбет никога няма да се съгласи да замени кметски син срещу две жълти стотинки като нас. Ако Туртел обяви извънредно положение, Каси ще бъде пощаден, а ние двамата с теб ще бъдем екзекутирани. Тогава кой ще поведе борбата срещу Макбет?

— Кейтнес — отвърна Дъф. — И всички тези хора в града, в които твърдиш, че вярваш. Да не би да се страхуваш?

— Малком е прав — намеси се Кейтнес. — Двамата сте по-ценни за града, ако сте живи.

— По дяволите! — Дъф се отскубна и тръгна към пожарната кола.

— Къде отиваш? — извика Кейтнес.

— Фундаментът.

— Какво?

— Трябва да атакуваме фундамента. Ей, шефе!

Шофьорът на пожарната кола се изправи.

— Аз не съм…

— Имате ли брадви и чукове в колата?

— Разбира се.

— Погледнете! — извика Ситон. — Слънцето изгря над „Обелиска“. — Хлапето ще умре!

— Всички ще умрем — обяви тихо Макбет и постави единия жетон на червения, а другия — на черния цвят върху разграфената маса за залози. Облегна глава на лявата си ръка и взе топчето от рулетката.

— Какво стана горе на покрива? — поинтересува се Ситон.

— Синът на Банко — отвърна Макбет и завъртя рулетката с всичка сила. — Погрижих се.

— Мъртъв ли е?

— Казах, че съм се погрижил.

Рулетката се въртеше пред очите на Макбет. Отделните числа се сляха и образуваха непрекъсната окръжност. Едновременно размита и отчетлива. Преброи обратно и се потопи в Специалното състояние. Остави се то да го завладее. Колелото се въртеше. Този път нямаше да спре. Този път той нямаше да излезе от Специалното състояние. Затвори вратата зад гърба си и я заключи. Колелото. Въртеше се към неизвестна съдба. Неизвестна и въпреки това предизвестена. Накрая винаги печели казиното.

— Какво е това блъскане навън, Ситон?

— Защо не се качиш да видиш с очите си, шефе?

— Предпочитам рулетката. Казвай.

— Започнаха да налагат Бърта, горкичката. Шефе, слънцето изгря, виждам го. Голямо и хубаво е. Времето изтече. Ще…

— Удрят Бърта?

— Фундамента, върху който е поставена. Улафсон, дръж площада под око и стреляй по всеки, тръгнал да се приближава!

— Слушам!

Макбет чу прокрадващи се стъпки и вдигна глава. Червеникавият тен на Ситон беше по-натрапчив от обикновено, сякаш се бе приличал на слънце. Подмина масата за рулетка и отиде до стълба, където Каси седеше с клюмнала напред глава и коса, паднала пред лицето му.

— Кой ти е разрешил да напускаш поста си? — попита Макбет.

— Ще приключа за нула време. — Ситон извади черен револвер от колана си и го опря в челото на Каси.

— Не! — спря го Макбет.

— Зарекохме се да го застреляме в секундата, когато слънцето изгрее, шефе, не можем да…

— Казах да не стреляш! — Макбет усили радиото зад гърба си.

— „… говори вашият кмет, Туртел. Снощи директорът на полицията Макбет, поръчител на редица извършени наскоро убийства, включително убийството на директор Дънкан, ми постави ултиматум. След неуспешния опит за покушение над мен Макбет отвлече сина ми Каси и заплашва да го убие точно сега, когато слънцето изгрява над града ни, ако не обявя извънредно положение, което ще му осигури неограничена власт и правомощия да осуети евентуална намеса на федералната полиция. Но ние отказваме. Аз отказвам, вие отказвате, Каси отказва. Отказваме начело на града да застане поредният деспот. В името на тази цел няколко достойни мъже пожертваха живота си само през последните дни. Своя живот и живота на синовете си. Както ние от този град и от други градове сме изпращали синовете си на война, когато демокрацията ни е била застрашена. Ето, слънцето изгря. Сега Макбет седи до радиото и чака потвърждението, че този ден и този град са негови. Ето какво ще ти кажа, Макбет: прави с него каквото искаш. Каси е твой. Ще го пожертвам, както знам и се надявам, че той би пожертвал мен или сина, който така и няма да му се роди. Ако ме чуваш, Каси: сбогом, мое най-скъпо същество. — Гласът на Туртел се задави. — Обичам те не само аз. Обича те целият град. Ще палим свещи на гроба ти, докато съществува демокрация. — Кметът се прокашля. — Благодаря, Каси. Благодаря ви, скъпи съграждани. Денят е наш.“

След кратка тишина пуснаха пукащ запис на звучен мъжки глас; изпълняваше песента „Непристъпна твърдина е нашият Бог“.

Макбет изключи радиото.

Ситон се засмя и леко натисна спусъка. Ударникът се повдигна.

— Изненадан ли си, Каси? Едно копеле не струва нищо в очите на един коцкар. Ако сега ми предадеш душата си, ти обещавам безболезнен изстрел в главата, вместо куршум в корема. И да отмъстя на коцкаря и съзаклятниците му. Какво казваш, малкия?

— Не.

— Не? — Ситон смаяно обърна поглед в посоката, откъдето дойде отговорът.

— Не — повтори Макбет. — Няма да стреляш. Пусни револвера, Ситон.

— И да оставя онези отвън да си разиграват коня на воля?

— Чу ме. Не стреляме по беззащитни.

— Беззащитни? — процеди Ситон. — Ами с нас какво ще стане? Пак ли ще позволим на Дъф и Малком да ни се качат на главата, както винаги са правили? Нима ще провалите всичко точно сега, когато…

— Насочваш револвера към мен, Ситон.

— Така е. Защото нямам намерение да ви позволя да провалите начинанието ни, сър. Не само вие имате мисия, аз също…

— Ако не отместиш револвера, си мъртвец. Независимо че у теб няма нищо човешко…

Ситон се засмя.

— Някои неща за мен не са ви известни, Макбет. Например, че не можете да ме убиете.

Макбет се вгледа в дулото.

— Ами стреляй тогава. Само ти можеш да ме изпратиш при нея. Ти не си роден, ти си замесен от кошмари, от злоба и от стремеж към опустошение.

Ситон поклати глава и насочи револвера към челото на Каси, без да отмества поглед от Макбет. В същия миг първият слънчев лъч проникна през големите прозорци горе на мецанина. Макбет видя как Ситон вдигна ръка, за да заслони очите си, когато лъчът улучи лицето му.

Макбет замахна и се прицели в слънчевата светлина върху дървесния ствол, в сърцето, издълбано в дървото. Знаеше, че ще улучи, защото от върховете на неговите пръсти излизаха линии, кръвоносни съдове, които го свързваха с това сърце.

Чу се глух удар. Ситон се олюля, погледна изненадано дръжката на кинжала, стърчаща от гърдите му. Пусна револвера и сграбчи кинжала, свличайки се на колене. Вдигна глава и погледна Макбет с премрежени очи.

— Сребро — каза Макбет и зачопли предните си зъби с подострената кибритена клечка. — Казват, че действало.

Ситон се килна напред и се просна по очи с глава пред босите крака на момчето.

Макбет пусна бялото топче от слонова кост в улея на въртящата се рулетка и отривисто я завъртя в обратната посока.

— Продължавайте! — викаше Дъф на мъжете, които ломяха с чукове и брадви фасадата на фундамента. Вече бяха успели да откъртят няколко едри парчета бетон.

Изведнъж фундаментът рухна и предната скара на локомотива се наклони напред. Дъф, който седеше в кабината на машиниста, политна, но се хвана за един лост и се задържа. Локомотивът увисна.

— Хайде де!

Нищо.

— Хайде де, бабичке!

Дъф усети нещо под краката си. Раздвижване. Или? Чу звук, подобен на жаловито проскърцване. Определено локомотивът се беше размърдал. За пръв път от осемдесет години Бърта Бърнам се бе размърдала, сега подвижните метални чаркове скърцаха и скърцането прерастваше в недоволен вик. Дългогодишна ръжда и физични закони за триене и инертност се опитваха да удържат локомотива, ала гравитацията се оказа непреодолима.

— Пазете се! — изкрещя Дъф, стегна ремъка на автомата си и опипа дръжката на резервното си оръжие, затъкнато в колана.

Изтръгнати от дългогодишното вцепенение, колелата на локомотива се завъртяха, бавно изминаха осемметровите релси и се удариха в най-горното стъпало. Каменните плочи се натрошиха с оглушителен трясък. За миг локомотивът сякаш щеше да спре, но после Дъф чу пукането на долното стъпало. И на по-долното. Знаеше, че оттук нататък няма какво да удържи тази бавно набираща скорост грамада.

Загледа се втренчено пред себе си, но с периферното си зрение видя как някой скочи във влака и застана до него.

— Еднопосочен билет до „Инвернес“, моля — поръча Кейтнес.

— Шефе! — извика Улафсон.

— Да? — Макбет следеше с поглед трополящите обиколки на топчето от слонова кост.

— Май… идва…

— Кое?

— В… влакът.

— Кой влак? — вдигна глава Макбет.

— Бърта! Идва… насам!

Останалата част от думите му потъна в грохота. Макбет се изправи. От мястото, където стоеше в игралата зала, не виждаше Централната гара, само наклонения площад пред големия прозорец. Но чуваше. Ревящо чудовище трошеше на парчета всичко по пътя си. И приближаваше.

Най-сетне се появи в полезрението му.

Макбет преглътна.

Бърта идваше.

— Огън!

Заместник-директорът Малком гледаше удивен. Знаеше, че каквото и да се случи оттук нататък, никога няма да види нещо подобно: локомотив схрусква камъни и сам си прокарва коловоз през Работническия площад; желязно превозно средство, построено от техните предци, твърде тежко и масивно, за да бъде удържано, със сачмени лагери, които не ръждясват и не пресъхват, дори да са занемарени от осем десетилетия. По локомотива лумваха искри от оловна градушка, но куршумите рикошираха като вода, а той държеше праволинейния си курс към „Инвернес“.

— Това е солидна постройка — обади се някой до него.

— Нищо повече от вертеп — поклати глава Малком.

— Дръж се здраво! — изкрещя Дъф.

Кейтнес седеше върху железния под, опряла гръб в страничната стена, за да не я улучат рикоширалите куршуми, които свистяха над тях. Тя извика нещо с изопнати лицеви мускули и затворени очи.

— Какво? — попита Дъф.

— Обича…

Врязаха се в „Инвернес“.

Макбет се любуваше на гледката. Бърта изпълни целия прозорец, преди стъклото да се посипе на парчета.

Обзе го чувството, че цялата сграда, подът, върху който седеше, въздухът в стаята — всичко беше изтласкано назад, когато локомотивът проби стената и нахълта в залата. Грохотът се наслои върху тъпанчетата му. Коминът на локомотива се вряза в източния мецанин, а предната скара се вкопа в пода. „Инвернес“ препречи устрема на Бърта, но тя продължаваше да си проправя път напред, метър по метър. Спря на петдесет сантиметра от Макбет с комин, насочен към парапета на мецанина, и скара срещу масата за рулетка. За миг се възцари пълна тишина. После се разнесе звънтене на кристал. Макбет веднага се досети откъде идва. Бърта бе прерязала въжетата, застопоряващи полилея над него. Не направи опит да се отмести. Дори не вдигна глава. Усети, че по него се посипва чешки кристал. После му причерня.

Дъф се покатери върху локомотива с автомат в ръка. Ниските слънчеви лъчи проникваха през праха, изпълнил въздуха.

— Картечницата в северното крило е обезвредена! — извика Кейтнес зад гърба му. — Кажете…

— И южната е обезвредена — докладва Дъф. — Ситон лежи пред масата за рулетка, прободен с кинжал. Изглежда страшно мъртъв.

— Каси е тук. Жив и здрав е!

Дъф плъзна поглед над онова, което някога беше игрална зала. Задави се от праха. Ослуша се. Ако не се броеше дрънченето на топчето, което бясно се въртеше в рулетката, цареше пълна тишина. Неделя сутрин. След няколко часа църковните камбани щяха да забият. Слезе от локомотива. Прескочи трупа на Ситон и отиде до полилея. С помощта на сабята разчисти парченцата кристал от лицето на Макбет.

Очите му бяха широко отворени и изпълнени с детско изумление. Позлатеният шип на полилея беше потънал в дясното му рамо. От раната, която се свиваше ритмично, все едно суче от острието, не течеше много кръв.

— Добро утро, Дъф,

— Добро утро, Макбет.

— Хе-хе. Спомняш ли си, че всяка сутрин в сиропиталището се поздравявахме така? Ти спеше на горното легло.

— Къде са другите? Къде е Улафсон?

— Хитрец е той. Знае кога да си плюе на петите. Точно като теб.

— Бойците от Отряда ти никога не бягат — възрази Дъф.

— Прав си — въздъхна Макбет. — По-правдоподобно ли ще прозвуча, ако ти кажа, че в момента стои зад теб и ще те убие след… две секунди?

Дъф прикова поглед в Макбет и рязко се извърна. Горе, където мецанинът беше разцепен напреки, видя две фигури пред слънчевата светлина, нахлуваща през дупката в източната стена. Едната представляваше средновековни рицарски доспехи. Другата — Улафсон — бе коленичила и опряла снайпера си о парапета. Петнайсет метра. От такова разстояние би улучил и монета.

Гръмна изстрел.

Дъф знаеше, че е мъртъв.

Тогава защо още стои прав?

Ехото от изстрела се разнесе из залата.

Улафсон полетя към доспехите, те се килнаха странично, паднаха през отвора на мецанина и изтрополяха на пода в игралната зала. А на мецанина Улафсон остана с лице, опряно в парапета. Бузата му се беше сплескала към окото. Другото беше затворено, сякаш е заспал върху своята „Ремингтон 700“.

— Флинс! — извика Кейтнес.

Дъф се обърна на север.

И там горе, на мецанина, където от горните етажи се спускаха стълби, стоеше Флинс. С риза, подгизнала от кръв, той се олюляваше, вкопчил се във все още димящата си пушка.

— Кейтнес, изведи Каси и Флинс навън! Бързо! — нареди Дъф.

Тръшна се на стола до масата с рулетка. Топчето се движеше по-бавно, звукът се бе променил.

— А сега какво? — простена Макбет.

— Ще чакаме да дойде подкрепление. В болницата ще те закърпят. После предварителен арест, федерален съдебен процес. Дълги години ще говорят за теб, Макбет.

— Още си мислиш, че си на горното легло, а, Дъф?

Издрънча кристал. Дъф вдигна глава. Макбет беше вдигнал лявата си ръка.

— Знам, че съм бърз като муха. Преди да успееш да пуснеш сабята и да насочиш автомата, ще съм забил кинжала в гърдите ти.

— Възможно е. — Вместо страх Дъф усети как го наляга неописуема умора. — И въпреки това ще изгубиш — както винаги.

— И защо? — засмя се Макбет.

— Защото това е вид самоизпълняващо се пророчество. От малък знаеш, че си обречен накрая да губиш. Тази мисъл те тласка към поражение, Макбет.

— Нима? А не си ли чувал, че не се е родил човекът, който ще ме убие? Това ми обеща Хеката. Вече няколко пъти ми доказа, че ще удържи думата си. Мога ей сега да стана и да си тръгна. — Той се опита да се надигне и да седне, но тежестта на полилея го притискаше неумолимо.

— Хеката е забравил да включи в сметките си да ме очисти, когато ти е давал щедрите си обещания — Дъф следеше зорко лявата ръка на Макбет. — Не мърдай, иначе ще те убия.

— Ти глух ли си, Дъф? Казах ти, че…

— Но аз не съм роден! — процеди Дъф.

— Как така?

— Не съм роден, а са ме извадили от разпорената утроба на майка ми. — Дъф се наведе напред и прокара пръст по белега си.

Макбет мигаше на парцали с по детски изумени очи.

— Не… не си ли бил вече роден, когато Свено я е убил?

— Не. Тогава още съм бил в утробата й. Знам за случката от разкази. Опитала се да спре кръвотечението от раната на полицай. Свено замахнал с това — Дъф вдигна сабята — и разпорил корема й.

— И порязал лицето ти.

Дъф кимна.

— От неродения не можеш да се измъкнеш, Макбет. За пореден път губиш.

— Ох, цял живот все загуби. В началото имаме всичко, после ни го отнемат. Мислех, че само амнистията на смъртта е сигурна. Но излиза, че дори и за нея няма гаранции. Единствен ти можеш да ми подариш смъртта и да ме изпратиш там, където да се видя с моята любима, Дъф. Затова стани мой спасител.

— Не. Арестуван си и ще изгниеш в затвора.

Макбет се засмя тихо.

— Не мога, пък и ти не можеш да се въздържиш. Не устоя на изкушението и се опита да ме убиеш в онази уличка. И сега няма да устоиш. Защото ние, хората, сме непоправими, Дъф. Свободната воля е илюзия. Затова направи, каквото ти диктува сърцето. Не изневерявай на себе си. Да ти помогна ли? Мередит, Емили и…

— Юън. От двама ни непоправимият си ти, Макбет. Затова знаех, че макар слънцето да е изгряло, за Каси още има надежда. Така и не успя да убиеш беззащитен човек. И макар да останеш в паметта на поколенията като по-брутален от Свено и по-корумпиран от Кенет, именно добрите ти качества те закопаха. Недостатъчната ти жестокост.

— Винаги съм бил твоята противоположност, Дъф. Убий ме.

— Закъде си се разбързал? Чака те адът.

— Ами прати ме там час по-скоро.

— Ако измолиш опрощение на греховете си, нищо чудно и да ти се размине.

— Тази възможност вече я проиграх, Дъф. И по-добре, защото нямам търпение да видя любимата си — дори това да значи, че ще горим заедно за вечни времена.

— Не. Ще бъдеш обвиняем при справедлив процес. Няма да те съдят нито твърде сурово, нито твърде снизходително. Ще се превърнеш в първото доказателство, че този град може да си възвърне цивилизования облик. Да възстанови целостта си.

— Проклет глупако! — кресна Макбет. — Не се самозаблуждавай. Въобразяваш си, че мислиш онова, което ти се иска да мислиш, че си човекът, който би искал да бъдеш, но в момента умът ти отчаяно търси повод да ме убие, докато лежа напълно безпомощен. Точно затова нещо в теб се съпротивлява. Но омразата ти е като този локомотив. Набере ли скорост, става неудържима.

— Грешиш, Макбет. Можем да се променяме.

— Нима? Усети вкуса на кинжала, свободни човече. — Лявата ръка на Макбет се стрелна под якето.

Дъф реагира инстинктивно. Преплете пръсти над дръжката на сабята и нанесе удар.

Изуми се колко безпрепятствено потъна острието в гърдите на Макбет. Когато опря в пода отдолу, Дъф усети как някакво треперене се предаде на сабята от тялото на Макбет и обхвана и него. От устните на Макбет се отрони продължителна въздишка. От устата му изригна фонтан от пръски розова кръв и обля ръцете на Дъф като топъл дъжд. Той се вгледа в очите на Макбет. Не знаеше какво търси, само, че не го намира. Откри единствено последните мъждукания на гаснеща светлина, докато зениците растяха и бавно завземаха ирисите.

Дъф пусна сабята и отстъпи две крачки назад.

Постоя така в тишината.

Неделя сутрин.

От Работническия площад приближаваха гласове.

Не искаше, ала се налагаше. И той се превъзмогна. Разгърди реверите на якето на Макбет.

Лявата му ръка лежеше отпусната върху гърдите. Нямаше нито кобур, нито кинжал. Само бяла риза, обагрена от кръв.

Нещо изтрака. Дъф се обърна. Идваше от масата за рулетка. Изправи се. Върху сукното един жетон лежеше върху червено, друг — върху черно. Звукът обаче бе дошъл от рулетката, която се въртеше все по-бавно. Бялото топче танцуваше между числата. Накрая спря, най-сетне уловено.

Върху единствения зелен сектор. Значи, казиното печелеше.

Всички играчи губеха.

Четирийсет и трета глава

В далечината забиха църковни камбани. Едноокото момче стоеше в чакалнята на Централната гара, загледано към дневната светлина навън. Гледката беше странна. От мястото си в чакалнята Бърта винаги бе закривала изгледа към „Инвернес“, а сега старият локомотив пронизваше фасадата на казиното в ниското. Дори под острата слънчева светлина момчето виждаше включените буркани на паркираните полицейски коли и мигащите светкавици на медийните фотографи. Пред загражденията на Работническия площад се беше струпал народ. От време на време зад прозорците на казиното проблясваше светлина. Навярно криминалните експерти снимаха мъртвите.

Явно всичко бе приключило.

Момчето се обърна и тръгна по коридора. Приближавайки стълбите към тоалетната, чу нещо. Тихо, непрекъснато скимтене като от куче. И преди беше чувал този звук: разорен наркоман, който не си е взел дозата. Надникна над ръба на парапета. Долу, в зловонния мрак, проблеснаха светли дрехи. Момчето понечи да продължи, ала го спря вик:

— Почакай! Не си отивай! Имам пари!

— Sorry, дядка. Нямам дрога, пък и не вярвам да имаш пари. Сносен ти ден.

— Имам окото ти!

Момчето се закова намясто. Върна се до парапета. Вторачи се надолу. Гласът. Възможно ли бе това да е… Отиде до стълбите, огледа се. Нямаше никого. Спусна се към влажния усоен мрак. С всяко изминато стъпало смрадта се усилваше.

Мъжът лежеше проснат върху прага на мъжката тоалетна. Беше облечен в нещо, някога навярно било бял ленен костюм, сега превърнат в напоени с кръв парцали. Мъжът можеше да се опише по същия начин: парцаливи, окървавени остатъци. От челото му под тъмния перчем стърчеше триъгълно парче стъкло. На земята лежеше бастун с позлатена дръжка. Беше същият. Онзи, когото момчето бе търсило толкова дълги години. Хеката. Очите на момчето постепенно привикнаха към тъмнината и то забеляза зееща рана — коремът и гърдите бяха разпорени. Оттам течеше кръв, но не много. Явно изтичаше последната. След поредната блъвнала струя, преди раната отново да се напълни, момчето видя бледорозовите слузести вътрешности.

— Сложи край на мъките ми — простена старецът. — И ще вземеш парите от вътрешния ми джоб.

Момчето го гледаше. Пред него стоеше мъжът от всички негови сънища и фантазии. По отпуснатите бузи на стареца се стичаха сълзи от болка. При желание момчето можеше да извади швейцарското ножче, с което си стриваше праха, онова, с късото острие — навремето с него си извади сам окото — и да прониже стареца. В този акт би имало нещо дълбоко символично.

— Стомаха ти ли са пробили? — попита момчето и бръкна под сакото на ранения. — Да не би в раната ти да влиза стомашна киселина? — Надникна в портфейла.

— Побързай! — проплака старецът.

— Макбет е мъртъв — осведоми го момчето и небрежно преброи банкнотите. — Според теб светът ще стане ли по-добър?

— Какво?

— Които дойдат след Макбет, ще бъдат ли по-добри, по-справедливи, по-милосърдни? Имаме ли основания да вярваме в това?

— Стига си дрънкал, хлапе. Действай. Ако искаш, използвай бастуна.

— Щом смъртта е най-ценното за теб, Хеката, няма да ти я отнема, както ти постъпи с окото ми. И знаеш ли защо?

Старецът смръщи чело, вторачи се в момчето и по насълзените му очи то разбра, че го е познал.

— Защото вярвам, че ние, хората, имаме способността да се променяме към по-добро — отвърна момчето и пъхна портфейла в прокъсания си джоб. — Затова, убеден съм, наследниците на Макбет ще се малко по-добри. Напредъкът ще е малък, но все някакъв. Ще са малко по-хуманни. Не е ли странно, впрочем, че използваме точно тази дума, хуманен, тоест човечен, като синоним на добър и милосърден? — Момчето извади швейцарското ножче и разгъна острието. — При положение че знаем какво са си причинявали хората?

— Тук — простена старецът и посочи врата си. — Бързо.

— Спомняш ли си как ме накара сам да си избода окото?

— Какво?

Момчето пъхна дръжката на ножа в ръката на стареца.

— Сега и ти го направи сам.

— Но нали каза… да сме по-човечни… не мога… моля те!

— Напредваме стъпка по стъпка. — Момчето стана и се потупа по джоба. — Усъвършенстваме се, но няма как да станем светци за една нощ.

Стенанията го следваха през цялата чакалня, чак докато излезе под сияйната слънчева светлина.

Четирийсет и четвърта глава

Прозрачната дъждовна капка се отрони от небето и полетя през мрака към треперливите светлини на пристанищния град. Студените пориви на вятъра от северозапад понесоха капката на изток от мудно течащата река, която разполовяваше града напречно, и на юг от натоварената железопътна линия, на свой ред разполовяваща го надлъжно. Вятърът понесе капката над Четвърти район, над „Обелиска“ и модерната нова сграда „Извора“, над двата хотела, където отсядаха предимно бизнесмени от Капитол и където само от време на време се случваше по погрешка да влезе някой провинциалист и да пита тук ли е казиното. Повечето хора от града бяха забравили за това казино, но си спомняха другото, онова в сградата на Железопътното бюро, понастоящем приютяваща новооткритата Градска библиотека. Капката се понесе над Главното управление. В кабинета на директора на полицията Малком светеше, защото ръководството провеждаше среща по повод предстояща реорганизация. Първоначално служителите посрещнаха на нож новината, че кметът Туртел и градската управа са разпоредили съкращения — защото съгласно статистическите данни престъпността била рязко намаляла. Така ли награждаваха полицията за нейното отлично представяне през последните три години? Впоследствие обаче си дадоха сметка колко прав е Малком: работата на полицията е да направи така, че да няма работа. От съкращенията най-много, естествено, щяха да пострадат „Наркотици“ и отделите, косвено засегнати от срива на наркотърговията като например „Убийства“. Антикорупционното звено запазваше екипа си. Само на новосформирания отдел „Икономическа престъпност“ отпускаха допълнителни щатни бройки. Обясняваха го, от една страна, с повишената икономическа активност в резултат от инвестициите, привлечени в града, и, от друга, защото досега престъпниците с бели якички се бяха ползвали с протекции и в града се бе създало усещането, че полицията обслужва предимно богатите. Дъф настоя да не пипат бройките в „Оргкрим“ с обяснението, че ресурсите му трябват, за да извършва превенция; ако започне да действа едва след като криминалните структури се настанят в града, ще му излезе много по-скъпо. Същевременно си даваше сметка, че и на него като на другите ще му се наложи да си намали персонала. Дори завеждащ криминалистиката полицай Кейтнес, независимо от убедителните си аргументи за ефективната роля на екипа при разкриването на убийства, се примири с предстоящата реорганизация.

Макар и леко разочарован, Дъф предпочиташе да мисли за предстоящия уикенд — двамата с Кейтнес планираха пикник във Файф. Всъщност радостта му бе примесена със страх. Събориха къщата и мястото обрасна с бурени. Сауната до езерото обаче си стоеше. Искаше му се да полежат там под слънцето и да вдъхват миризмата на насмолените дъски. Да провери дали ехото от смеха и веселите викове на Емили и Юън все още се носи във въздуха. А после сам доплува до скалата. Казват, че не можеш да се върнеш там, където си бил. Нито да станеш такъв, какъвто си бил. Но той изпитваше потребност да се увери истина ли е това твърдение. Не за да забрави, а за да може най-сетне да погледне напред.

Дъждовната капка продължи на изток, над скъпите търговски улици във Втори район запад. После се понесе към гористо възвишение до околовръстното шосе, блещукащо вечер като златно колие около нечия шия. От билото на възвишението „Бесилката“ капката се спусна между дърветата и пльокна върху голямо зелено дъбово листо. Потече по него и увисна от ръба му, събирайки тежест да падне върху двама мъже, застанали в мрака под дървото.

— Променен е — изрече нисък глас.

— Дълго ви нямаше, сър — констатира по-високият.

— Именно. Нямаше ме. Направо се мислех за мъртъв. Така и не ми каза как ме откри, мистър Бонъс.

— О, държа и ушите, и очите си отворени. Ослушвам се и се оглеждам. Това е най-големият ми талант. И единственият, опасявам се.

— Не знам дали изцяло ти вярвам. Виж, няма да крия: не те харесвам, мистър Бонъс. Доста ми приличаш на едни водни организми, дето се прикрепят към по-едри животни и смучат…

— На риба лепка ли, сър?

— Имах предвид пиявица. Гадни, дребни червеи. Но сравнително безобидни. Затова, ако наистина си готов да ми помогнеш да си върна града, ще ти позволя да посмучеш малко. Но внимавай. Прекалиш ли, ще те отскубна. Е, да чуем.

— На пазара няма конкуренти. Пазарът на дрога пресъхна и голяма част от наркоманите се преместиха в Капитол. Градската управа и кметът най-сетне започнаха да свалят гарда. Съкращават персонал. Моментът е идеален. Потенциалът за привличане на нови и млади клиенти е неограничен. Открих сестрата, оцеляла след взрива в цеха за дрога на Хеката. Пази рецептата. Ще предлагаме продукт без аналог на пазара, сър.

— И защо съм ти нужен аз?

— Не притежавам нито вашия капитал, нито вашия размах, нито лидерските ви качества, сър. Но имам…

— Очи и уши. И смукало. — Старецът захвърли изпушената наполовина пурета „Давидоф Лонг Панателас“. Капката на клона над него се издължаваше все повече и повече. — Ще си помисля. Но не заради приведените от теб аргументи, мистър Бонъс. Всеки град е потенциално добър пазар, ако предлагаш качествен продукт.

— Тогава защо ще обмисляте предложението ми?

— Защото този град ми отне моя брат, моя клуб, всичко, което имах. Затова чувствам, че му дължа нещо…

Капката се отрони и тупна върху животински рог. Потече по гладката повърхност на мотоциклетна каска.

— Да го превърна в истински ад.

Бележки под линия

1

Моторен кораб. — Бел. прев.

2

През 1931 година машиностроителният завод ЗИЛ (Завод имени Лихачëва) се преименува на ЗИС (Завод имени Сталина). — Бел. прев.

3

За разгазиране. — Бел. прев.

4

Шекспир, Уилям, „Трагедии, том 2“, „Макбет“, „Народна култура“, София, 1974, превод Валери Петров. — Бел. прев.

5

Рикасо — незаточената основа на клина на нож или друго хладно оръжие. — Бел. прев.

6

Контролер — устройството, което управлява смяната на светлинните сигнали на светофарите. — Бел. прев.

7

Чопър мотоциклетите се характеризират с издължена рама, твърдо задно окачване, по-широки предни гуми и дълга предница с удължени вилки. — Бел. прев.

8

Power (англ.) — сила, мощ; власт, влияние. — Бел. прев.

9

В хазарта — сумата, с която казиното, представено от крупието, отговаря срещу сумите, заложени от другите играчи. — Бел. прев.

10

Prisoner of war. — Бел. прев.

11

Estimated time of arrival — очаквано време на пристигане. — Бел прев.

12

Брашпил — макара за обиране на котвеното или швартовите въжета. — Бел. прев.

13

Hand (англ.) — ръка. — Бел. прев.

14

Прочута френска компания за производство на фини кристални изделия. — Бел. прев.

15

I want to see the bright lights tonight (англ.) — Довечера искам да видя ярките светлини. — Бел. прев.

16

Превод: Валери Петров. — Бел. прев.

Content

Ю Несбьо
Макбет

ПЪРВА ЧАСТ

Първа глава

Втора глава

Трета глава

Четвърта глава

Пета глава

Шеста глава

Седма глава

Осма глава

Девета глава

ВТОРА ЧАСТ

Десета глава

Единайсета глава

Дванайсета глава

Тринайсета глава

Четиринайсета глава

Петнайсета глава

Шестнайсета глава

Седемнайсета глава

Осемнайсета глава

Деветнайсета глава

Двайсета глава

Двайсет и първа глава

Двайсет и втора глава

Двайсет и трета глава

Двайсет и четвърта глава

ТРЕТА ЧАСТ

Двайсет и пета глава

Двайсет и шеста глава

Двайсет и седма глава

Двайсет и осма глава

Двайсет и девета глава

Трийсета глава

Трийсет и първа глава

Тридесет и втора глава

Трийсет и трета глава

Трийсет и четвърта глава

Трийсет и пета глава

Трийсет и шеста глава

Трийсет и седма глава

Трийсет и осма глава

Трийсет и девета глава

Четирийсета глава

Четирийсет и първа глава

Четирийсет и втора глава

Четирийсет и трета глава

Четирийсет и четвърта глава

Бележки под линия