Джилиан Флин

Отворени рани

На родителите ми, Мат и Джудит Флин

1

Пуловерът ми бе нов, крещящо червен и грозен. Беше 12 май, но температурата беше около пет градуса и след като издържах четири дни по риза, накрая ми писна да треперя от студ и намерих спасение на една гаражна разпродажба, вместо тепърва да разопаковам вече прибраните в кашони зимни дрехи. Типична пролет в Чикаго.

Седях на бюрото си в редакцията и зяпах тъпо монитора. Материалът, по който работех този ден, беше типичен пример за дребен битов кошмар. Четири деца на възраст между две и шест години били намерени заключени в стая на „Саут Сайд“, с два сандвича с риба тон и литър мляко. Били зарязани така от три дни, да ровят като кокошки из боклуците върху килима и собствените си изпражнения. Майка им излязла да смукне една лула и ги забравила. Случва се. Не че са били горени с цигари или бити, само едно непростимо разсейване. Бях видяла майката след арестуването й: Тами Дейвис, двайсет и две годишна, руса и дебела, с две идеално кръгли розови петна от руж на бузите с размера на чашки за шотове. Представих си я седнала на прокъсания диван, захапала металния мундщук, да изпуска рязко облак дим. И изведнъж съзнанието й се замъглява от наркотика, съвсем забравя децата и мислено се пренася години назад в гимназията, когато момчетата още са я заглеждали и тя е била най-красивата — тринайсетгодишно момиче със сочни устни, дъвчещо дъвки с канела, преди да се целува.

Сега имаше корем и вонеше на цигари и застояло кафе. Моят уважаван редактор Франк Къри се приближи, като се поклащаше нервно на токовете на износените си обувки „Хъш Пъпис“. Зъбите му бяха кафяви от дъвчене на тютюн.

— Докъде стигна със статията, сладурче?

На бюрото ми имаше сребристо кабърче, обърнато с острото нагоре. Къри леко го пъхна под пожълтелия нокът на единия си палец.

— Почти съм готова — отговорих. Бях написала около 300 думи текст, а ми трябваха 750.

— Хубаво. Претупай я, дай я за редакция и ела в кабинета ми.

— Мога да дойда и сега.

— Претупай я, дай я за редакция и тогава ела.

— Добре. Десет минути.

Исках си кабърчето обратно.

Той тръгна да излиза. Вратовръзката му се люлееше до чатала.

— Прийкър?

— Да, Къри?

— Претупай я.

Франк Къри ме мисли за много лесна. Може би защото съм жена. Може би защото наистина съм лесна.

* * *

Кабинетът на Къри е на третия етаж. Сигурна съм, че умира от яд всеки път, когато погледне през прозореца и види ствола на някое дърво. Добрите редактори не виждат кора от кабинетите си. Виждат листа — ако изобщо от дванайсетия или тринайсетия етаж се виждат някакви дървета. Но за „Дейли Поуст“, четвъртия най-четен вестник в Чикаго, чиято редакция е разположена в предградията, площта не е проблем. Три етажа са достатъчни, разпрострени разточително във всички посоки, невидими като петно от нефтен разлив между магазините за килими и осветителни тела. Нашият квартал е издигнат за три години добре организирана строителна дейност, между 1961 и 1964 година, и носи името на дъщерята на главния предприемач, която претърпяла сериозна злополука по време на езда само месец преди завършването на проекта. Ще се казва Орора Спрингс, гордо обявил той, позирайки за снимка до чисто новата табелка на града. После взел семейството си и се изнесъл. Дъщерята, сега на около петдесет, се радва на отлично здраве, ако не броим леко изтръпване на ръцете от време на време, живее във Флорида и се връща веднъж на няколко години, за да си направи снимка до табелата, носеща името й, по примера на баща си.

Написах статия за това по време на последното й посещение. На Къри никак не му хареса — той мрази всякакви статии, отразяващи събития от ежедневието. Напи се с ликьор „Шамбор“, докато четеше материала ми, после се изнесе от кабинета, оставяйки след себе си аромат на малини. Моят шеф има навика да си пийва кротко и често. Не това обаче е причината да има тази живописна гледка от кабинета си. Просто лош късмет.

Влязох и затворих вратата. Стаята изглеждаше коренно различно от първоначалната ми представа за това, как ще изглежда кабинетът на шефа ми. Бях си мечтала за тежка дъбова облицовка и врата със стъкло (и надпис „Главен редактор“), през което простосмъртните репортери ще гледат как спорим разпалено за правата по Първата поправка. Кабинетът на Къри, както и цялата сграда, е гол и безличен като в някакво бюрократично учреждение. С еднакъв успех може да служи за редакторски кабинет и за манипулационна в поликлиника.

— Разкажи ми за Уинд Гап.

Къри подпря върха на химикалката в обраслата си с прошарена четина брадичка. Представих си синята точка, която ще му остане след това.

— Намира се в най-южната част на Мисури, на петата на „ботуша“. На един хвърлей от Тенеси и Арканзас — изрецитирах общоизвестния факт. Къри много обичаше да изпитва репортерите по всяка тема, която му хрумнеше: броят на убийствата в Чикаго миналата година, демографските данни за окръг Кук или, бог знае защо, историята на родния ми град (тема, която предпочитах да избягвам). — Основан е още преди Гражданската война. Разположен е на Мисисипи, затова за известно време е бил пристанищен град. Сега най-развитата му промишленост е производството на свинско месо. Има около две хиляди жители: стари богаташки фамилии и паплач.

— Ти от кои си?

— Аз съм боклук от стара богаташка фамилия — усмихнах се.

Той се намръщи:

— И какво, по дяволите, става там?

Замълчах и се опитах да си представя различни бедствия, които могат да сполетят Уинд Гап. Той е едно от онези мизерни градчета, склонни да привличат всякакви нещастия. Автобусна катастрофа или торнадо. Експлозия в силоз или бебе, паднало в кладенец. Намръщих се леко. Бях се надявала — както винаги когато Къри ме вика в кабинета си — да ме похвали за някоя статия, да ме повиши или, по дяволите, да ми пъхне в ръката листче с размера на заплатата ми, увеличен с един процент. Най-малкото, което очаквах, беше да говорим за последните събития в Уинд Гап.

— Майка ти още живее там, нали, Прийкър?

— Да. С втория ми баща.

Имах полусестра, която се беше родила, докато следвах в колежа, и съществуването й ми изглеждаше толкова нереално, че често забравях името й. Ама. Освен това имах Мериан — Мериан, която вече я нямаше.

— По дяволите, чуваш ли се изобщо с тях?

За последно на Коледа — сдържан, любезен разговор, след като бях обърнала три бърбъна. Даже се опасявах, че майка ми ще подуши алкохола през слушалката.

— От известно време не.

— Бога ми, Прийкър, чети понякога сводките. Миналия август е имало убийство. Едно момиченце е било удушено.

Кимнах, сякаш знаех нещо. Всъщност нямах никаква представа. Майка ми беше единственият човек в Уинд Гап, с когото поддържах някакви контакти, а тя не беше споменала нищо. Странно.

— Сега още едно дете е изчезнало. Намирисва ми на серийни убийства. Занеси се там и ми намери нещо, което се продава. Не се бави. Утре сутринта да си там.

Абсурд!

— И тук имаме достатъчно ужасии, Къри.

— О, да. Освен това имаме три конкурентни вестника с два пъти повече персонал и финанси. — Прокара ръка през косата си, оредяла и стърчаща на всички страни. — Писна ми да ми крадат новините под носа. Това е шанс най-сетне да ударим нещо голямо.

Къри е убеден, че с подходящата сензация за една нощ ще станем първият вестник в Чикаго и ще добием национална слава. Миналата година от друг вестник, не нашия, изпратиха един от сътрудниците си в родния му град някъде в Тексас да отразява удавянето на група тийнейджъри по време на пролетните наводнения. Той написа прочувствен, много добре подкрепен с факти репортаж за силата на водната стихия и за човешкото нещастие, като обрисува подробно всичко, от училищния баскетболен отбор, който бе загубил тримата си най-добри играчи, до местната погребална агенция, отчайващо некадърна в подготвянето на трупове на удавници. Статията спечели „Пулицър“.

Изобщо не ми се ходеше. Толкова не ми се ходеше, че несъзнателно стиснах с всички сили страничните облегалки на стола, сякаш Къри можеше да се опита да ме вдигне насила. Той седеше и ме гледаше втренчено със сълзливите си светлокафяви очи. Покашля се, погледна снимката на жена си на бюрото и се усмихна като лекар, който се кани да съобщи лоша новина. Къри обожаваше да крещи на подчинените си — такъв беше старомодният му стереотип за главен редактор — но освен това бе един от най-свестните хора, които познавах.

— Слушай, слънце, ако не можеш да го направиш, няма да те карам. Но мисля, че може да ти се отрази добре. Да ти помогне да преодолееш някои неща. Да си стъпиш пак на краката. И ще излезе адски добър материал. Имаме нужда от това. Ти имаш нужда.

Къри винаги ме е подкрепял. Обяви, че очаква да стана най-добрият репортер; казваше, че имам удивителен ум. Но за двете години, откакто работех във вестника, все успявах да го разочаровам. Понякога потресаващо. Сега чувствах как, седнал от другата страна на бюрото, мислено ме призовава да оправдая поне малко доверието му. Кимнах и отговорих, надявах се, уверено:

— Отивам да си стегна багажа.

Изпотените ми длани оставиха петна на страничните облегалки на стола.

* * *

Нямам домашно животно, за което да се притеснявам; нямам цветя, които да помоля съседите да поливат. Натъпках в сака достатъчно дрехи за пет дни — уверена, че ще се махна от Уинд Гап още преди уикенда. Огледах апартамента за последно, преди да изляза. Имаше вид на студентска квартира — евтина, временна и доста безлична. Зарекох се да инвестирам в удобен диван като награда за великата сензация, която предстоеше да разкрия.

На масичката до вратата имаше моя снимка от ранните ми ученически години, на която държа седемгодишната Мериан за ръка. И двете се смеем на нещо. Очите й са ококорени от изненада; моите — затворени. Притиснала съм я силно до себе си и късите й, слаби крачета висят през коленете ми. Не си спомням какво толкова ни е разсмяло. С течение на времето истинската причина се е превърнала в приятна мистерия. Мисля, че повече ми харесва да не знам.

* * *

Имам навика да си взимам вана. Не душ. Не понасям пръскащата вода; от нея ме побиват тръпки, сякаш през кожата ми преминава електрически ток. Затова натъпках една опърпана хотелска кърпа в решетката на канала, обърнах душа към стената и седнах в десетте сантиметра вода, която се събра на дъното на душкабината. Около мен плуваха нечии срамни косми.

Излязох от банята. Нямаше втора кърпа, затова изтичах до леглото и се избърсах в евтиното хавлиено одеяло. После пийнах топъл бърбън, като проклинах машината за лед.

Уинд Гап е на около единайсет часа южно от Чикаго. Къри великодушно ми беше отпуснал командировъчни за една нощувка в мотел и закуска, ако я взема на някоя бензиностанция. Стигнех ли в града обаче, щях да отседна при майка ми. Така отсъди той. Вече си представях реакцията й, когато ме види на вратата. Кратко, изненадано суетене, нервно прокарване на пръсти през косата и непохватна прегръдка. После щеше да се извинява за бъркотията в къщата, която всъщност бе идеално подредена. Любезно щеше да се осведоми за продължителността на пребиваването ми.

— Колко ще останеш при нас, миличка?

Тоест: „Кога си тръгваш?“

Именно любезността е нещото, което най-много ме дразни.

Знаех, че трябва да се подготвя за утре, да нахвърлям някакви въпроси в бележника си. Но вместо това си налях още бърбън, после глътнах един аспирин и изгасих лампата. Заспах, унесена от мокрото бръмчене на климатика и електрическото щракане от някоя видеоигра в съседната стая. Бях само на петдесет километра от родния си град, но имах нужда от още една нощ далеч от там.

* * *

Сутринта изгълтах набързо една суха поничка с конфитюр и потеглих на юг. Температурата постепенно се покачваше, от двете страни на пътя се простираха безкрайни гори. Тази част на Мисури е потискащо равна — милиони декари еднообразни дървета, пресечени единствено от тънката линия на шосето, по което се движех. Една и съща гледка в продължение на десетки километри.

Уинд Гап не може да се види отдалече: най-високата му сграда е само на три етажа. Но след двайсет минути шофиране усетих, че съм близо. Първо се появи бензиностанция. Отпред се мотаеха няколко рошави хлапета, голи до кръста и умиращи от скука. Едва проходил малчуган, още с памперс, си играеше да хвърля камъчета, докато майка му зареждаше стария си пикап. Косата й беше боядисана в златисторусо, но тъмната основа вече бе израсла няколко сантиметра. Жената изкрещя нещо на момчетата, но не можах да чуя какво, защото вече ги бях подминала. Не след дълго гората започна да оредява и минах покрай подобие на търговски център със солариум, оръжеен магазин и магазин за бебешки стоки. По-нататък — къс тупик с няколко къщи от двете страни, наченка на голям строителен проект, останал неосъществен. И накрая — ето го самия град.

Без основателна причина затаих дъх, когато минавах покрай табелата, приветстваща ме за добре дошла в Уинд Гап, както като дете правех, когато минех покрай гробище. От осем години не бях стъпвала тук, но реакцията ми бе инстинктивна. Ако завиех по следващата улица, щях да стигна до дома на учителката ми по пиано — бивша монахиня, чийто дъх миришеше на развалени яйца. Онази алея водеше към градинката, в която бях запалила първата си цигара в един зноен летен ден. Ако продължех по този булевард, щях да стигна до Уудбъри и болницата.

Реших да отида направо в полицейския участък. Намираше се в единия край на улица „Главна“, която, вярна на името си, бе централната улица на Уинд Гап. На улица „Главна“ ще намерите фризьорски салон и железария, магазинче за един долар, което се казва „За един долар“, и библиотека с всичко на всичко дванайсет рафта книги. Ще намерите също магазин за дрехи, наречен „Елегантна всеки ден“, където се продават суитчъри и пуловери с картинки на патета и училищни сгради. Повечето порядъчни жителки на Уинд Гап са учителки или майки или работят на места като „Елегантна всеки ден“. След някоя и друга година може да се появи и „Старбъкс“, който ще донесе на местните онова, за което най-много копнеят: централно пакетирана и официално одобрена масова модерна „култура“. Засега обаче има само едно евтино семейно ресторантче, не си спомням името на собствениците.

Улица „Главна“ беше празна. Нямаше коли, нямаше хора. Някакво куче изтича на тротоара, без никой да извика след него. Всички улични стълбове бяха облепени с жълти ленти и неясни фотокопия на снимка на малко момиченце. Спрях колата и свалих една от обявите, залепена накриво с тиксо на един знак „Стоп“ на височината на дете. Бележката беше написана на ръка, с големи букви: ТЪРСИ СЕ, запълнени с дебел маркер. Момиченцето на снимката беше с тъмни очи, дяволита усмивка и невероятно много коса за малката си главица. Момиченце, което повечето учители биха описали като „трудно дете“. Хареса ми.

Натали Джейн Кийн

10-годишна

В неизвестност от 11.05

Видяна за последно близо до Джейкъб Гарет Парк, с дънкови шорти и червена раирана тениска.

За контакти: 555-7377

Силно се надявах, когато вляза в участъка, да ми съобщят, че Натали Джейн вече е намерена. Никой не е пострадал. Просто се е изгубила или си е навехнала глезена в гората, или е избягала от къщи, но после е размислила и се е прибрала сама. Така щях да мога да се кача в колата и да си тръгна обратно за Чикаго, без да се налага да говоря с никого.

Оказа се, че улиците са пусти, защото половината град е излязъл да претърсва гората на север. Служителката на пропуска ми каза да изчакам — главен инспектор Бил Викъри щял скоро да дойде за обяд. Чакалнята имаше фалшивия уют на лекарски кабинет. Седнах на един оранжев стол и взех брой на списание „Редбуук“. Ароматизаторът, включен в контакта, бръмчеше и изпускаше миризма на пластмаса, която би трябвало да ми напомня за планинска гора. Трийсет минути по-късно вече бях разгледала три списания и започваше да ми се повръща от миризмата. Когато Викъри най-сетне се появи, дежурната кимна към мен и прошепна с искрено презрение:

— От медиите.

Главният инспектор, строен мъж около петдесетте, вече доста се беше изпотил в униформата. Ризата му бе залепнала на гърдите, а панталонът му бе провиснал уморено отзад, където би трябвало да се намира задникът му.

— Медии ли? — попита, като ме изгледа над рамките на страховитите си очила. — Коя медия по-точно?

— Главен инспектор Викъри, аз съм Камий Прийкър от „Дейли Поуст“ в Чикаго.

— Чикаго? Какво търсите тук от Чикаго?

— Искам да поговоря с вас за момиченцата — Натали Кийн и другото, което е било убито миналата година.

— Боже Господи! Как сте разбрали за това там? Боже мили!

Погледна служителката на пропуска, после мен, сякаш двете сме се наговорили. Кимна ми да го последвам.

— Ако ме търсят, казвай им да изчакат, Рут.

Служителката завъртя очи.

Бил Викъри ме преведе по коридор с дървена облицовка и евтини картини на пъстърви и коне на стените, после влязохме в кабинет, който нямаше прозорци и представляваше тясно квадратно помещение с метални шкафове за документи от всички страни. Седна и запали цигара. Не ми предложи.

— Не искам тази работа да се разчува, госпожице. Няма да допусна да се вдига шум около този случай.

— Боя се, главен инспектор Викъри, че не можете да го избегнете. Има пострадали деца. Обществото трябва да знае.

Бях репетирала тези думи през целия път. Те намекваха за намесата на някаква висша сила.

— Вас какво ви интересува? Нали не са ваши деца. Тук е Уинд Гап. — Изправи се, пак седна, премести някакви документи. — Досега никой от Чикаго не се е интересувал от децата в Уинд Гап.

При последните думи гласът му потрепери. Викъри дръпна от цигарата, завъртя нервно големия златен пръстен на кутрето си и примигна бързо няколко пъти. Стори ми се, че ще заплаче.

— Прав сте. Вероятно досега никой не се е интересувал. Вижте, нямам намерение да правя сензация. Това е важно. Ако ще ви успокои, аз самата съм от Уинд Гап.

„Ето, Къри, полагам всички усилия“ — помислих си.

Той пак ме погледна. Изпитателно.

— Как се казвате?

— Камий Прийкър.

— Защо не ви познавам?

— Никога не съм имала проблеми със закона, господин главен инспектор — усмихнах се леко.

— Родителите ви Прийкър ли се казват.

— Майка ми смени моминското си име преди двайсетина години. Адора и Алън Крелин.

— А, тях ги познавам. — Тях всеки ги познаваше. Парите не бяха нещо обичайно за Уинд Гап. Истинските, големите пари. — Но още не мога да разбера защо сте тук, госпожице Прийкър. Ако направите този репортаж, вече ще бъдем известни със… това.

— Може би публичността ще помогне. Помагала е в други случаи.

Викъри поседя мълчаливо няколко секунди, втренчен в едно смачкано хартиено пликче от храна в ъгъла на бюрото си. Миришеше на хамбургски салам. После промърмори нещо за Джон Бенет[1].

— Не, благодаря, госпожице Прийкър. Няма да коментирам случая. Не мога да коментирам текущо разследване. Можете да ме цитирате.

— Вижте какво, аз имам законно право да бъда тук. Хайде да не усложняваме нещата. Дайте ми някаква информация. Каквато и да е. После няма да ви се бъркам в разследването. Нямам намерение да ви преча на работата. Обаче и аз трябва да си върша моята.

Това беше друга стратегия за убеждаване, която бях измислила по пътя, някъде около Сейнт Луис.

Тръгнах си от участъка с ксерокопирана карта на Уинд Гап, на която главен инспектор Викъри бе означил с малък X мястото, където е бил открит трупът на убитото момиченце миналата година.

Ан Неш, деветгодишна, бе намерена на 27 август във Фолс Крийк — буйна, шумна рекичка, преминаваща през Северната гора. Вечерта на двайсет и шести, когато било установено, че е изчезнала, се сформирал отряд за издирване, който претърсил цялата гора, но тялото й било открито едва около пет часа сутринта от ловци. Експертизата установила, че е била удушена около полунощ с обикновено въже за пране, омотано два пъти около врата й. Била захвърлена в реката, чието ниво било ниско заради лятната суша. Въжето се било закачило за голям камък и трупът цяла нощ се подмятал в бавното течение. На погребението ковчегът бил затворен. Това бе единственото, което успях да изкопча от Викъри. За един час разпитване.

* * *

От телефонния автомат до библиотеката позвъних на номера от обявата за издирване. Обади се възрастна жена, която потвърди, че това е „гореща линия за Натали Кийн“. На заден план се чуваше бръмчене на миялна машина. Жената ме осведоми, че доколкото й е известно, претърсването на Северната гора продължава. Желаещите да помагат можели да се явят на главния път към гората и да си носят вода. Очаквали се рекордно високи температури.

На сборния пункт заварих четири руси момичета, седнали сковано на плажна кърпа, простряна на слънце. Посочиха ми пътеката и ми казаха да вървя, докато настигна групата.

— Какво правите тук? — попита най-красивата от тях.

Зачервеното й лице имаше обли очертания като на момиче, едва навлязло в пубертета, но гърдите й, които тя гордо показваше, бяха на зряла жена. Щастлива зряла жена. Усмихна ми се, сякаш ме познаваше — невъзможно, защото при последното ми идване тук трябва да е била в предучилищната. Все пак ми изглеждаше позната. Може би бе дъщеря на някоя от бившите ми съученички.

Изглеждаше на подходящата възраст, ако майка й е забременяла веднага след завършване на гимназията. Много вероятно.

— Само искам да помогна — отговорих.

— Да, добре — подсмихна се тя; после насочи цялото си внимание към пръстите на краката си, като започна да чопли лака от единия нокът.

Продължих по напечения чакъл към гората, където беше още по-горещо. Въздухът бе влажен като в джунгла. Ниски туфи от шмак и енчец драскаха глезените ми, пухчетата на тополите бяха навсякъде във въздуха, влизаха в устата ми, полепваха по ръцете ми. Ненадейно си спомних, че като дете ги наричах самодивски рокли.

В далечината чух гласове да викат Натали — трите срички се усилваха и заглъхваха мелодично като песен. След десетина минути трудно промъкване през гората видях отряда. Бяха петдесетина души, които вървяха в дълги редици и разбутваха растителността с пръчки.

— Хей! Нещо ново? — извика мъж с голямо шкембе, който се намираше най-близо до мен. Излязох от пътеката и се промъкнах между дърветата, докато стигна до него.

— Мога ли да помогна с нещо? — попитах. Още не беше моментът да извадя бележника и да задавам въпроси.

— Може да вървите от тази ми страна. Един човек в повече винаги е от полза. Така покриваме по-голяма площ.

Повървяхме мълчаливо. Спътникът ми спираше от време на време, за да прочисти гърлото си с влажно, хрипливо покашляне.

— Понякога си мисля, че просто трябва да изгорим тази гора — отбеляза неочаквано. — Досега нищо хубаво не се е случило в нея. Приятелка на семейство Кийн ли сте?

— Репортер съм. От чикагския „Дейли Поуст“.

— Хъм… Виж ти. И мислите да пишете за това?

Внезапен писък прекъсна разговора ни. Жален вопъл на младо момиче:

— Натали!

Всички хукнахме към мястото, откъдето се чу писъкът; дланите ми се изпотиха. Видях силуети на хора, приближаващи се към нас. Младо момиче с много светла коса изскочи пред нас на пътеката. Лицето й беше зачервено и увито с кърпа. Олюляваше се като пияна и крещеше името на Натали. Възрастен мъж, вероятно баща й, я настигна, прегърна я и я поведе назад към края на гората.

— Намериха ли я? — извика моят нов познат.

Няколко души едновременно поклатиха глави.

— Не, малката само се е уплашила — отговори един човек. — Не е издържала на напрежението. Тук не е за млади момичета, особено при тези обстоятелства — добави, като ме изгледа многозначително. Свали бейзболната си шапка, избърса челото си и пак тръгна да претърсва растителността.

— Тъжна история — измърмори моят спътник. — Много тъжна.

Продължихме бавно напред. Подритнах една ръждясала бирена кутия. После друга. Някаква птичка излетя на нивото на очите ми и се стрелна към короните на дърветата. Неочаквано един скакалец се приземи на китката ми. Зловеща магия.

— Имате ли нещо против, ако ви попитам какво мислите за това, което се случва? — казах, като извадих бележника си.

— Не съм сигурен, че имам много какво да ви кажа.

— Просто споделете мислите си. Две момиченца в малък град…

— Още не се знае дали двата случая са свързани, нали? Освен ако нямате информация, която не ми е известна. Всички се надяваме, че Натали ще се намери жива и здрава. Няма и два дни, откакто е изчезнала.

— А има ли някакви предположения за Ан?

— Това е дело на психопат, само някой луд го е направил. Случайно попаднал в града. Забравил да си пие хапчетата. Чувал гласове. Нещо подобно.

— Защо мислите, че е бил луд?

Мъжът спря, извади пакет тютюн за дъвчене и лапна едно голямо парче. Устните ми започнаха да потрепват от чувство на съпричастност.

— Защо иначе ще извади всички зъби на мъртвото момиченце?

— Извадил е зъбите му?

— Всичките с изключение на един млечен кътник.

* * *

След още около час безрезултатно търсене и неуспешни опити да изкопча повече информация оставих новия си познат, Роналд Кеймънс („напишете, ако искате, и инициала на средното ми име: Дж.„), тръгнах към мястото, където миналата година е било намерено тялото на Ан. След петнайсет минути гласовете, викащи името на Натали, съвсем заглъхнаха, а след още десет долових ромона на Фолс Крийк.

Сигурно беше трудно да пренесеш дете през гората. Клони и листа препречваха пътя, от земята се подаваха корени. Ако Ан е била типично момиченце от Уинд Гап — общност, която изисква класическа женственост от представителките на нежния пол — най-вероятно е имала дълга коса, стигаща до кръста. Тя сигурно постоянно се е заплитала в храстите. Паяжините, покрай които минавах, все ми се привиждаха като дълги руси косми.

На мястото, където бе открит трупът, тревата все още беше изпотъпкана от полицаите, търсещи следи. Имаше няколко фаса, изхвърлени от любопитни посетители. Сигурно местните хлапета бореха скуката, като си устройваха разходки, за да търсят кървавите зъби, оставени от убиеца.

В реката имало няколко камъка, на които се е закачило въжето, омотано около врата на Ан, и в резултат трупът й останал да се поклаща на едно място от течението като обесен в хоризонтално положение. Сега водата течеше гладко над песъчливото дъно. Господин Роналд Дж. Кеймънс гордо ми беше обяснил, че местните извадили камъните, натоварили ги на камион и ги натрошили на дребни парчета в покрайнините на града. Трогателен акт на суеверие, сякаш с унищожаването им можеха да се защитят от друго зло в бъдеще. Явно не действаше.

Седнах на брега и прокарах длани по каменистата почва. Вдигнах гладко, затоплено камъче и го притиснах до бузата си. Запитах се дали Ан е идвала тук, когато е била още жива. Може би новото поколение деца в Уинд Гап вече имаха по-интересни начини да убиват времето през лятото. Когато аз бях малка, обичахме да плуваме до едно място по реката, където грамадни плоски канари образуваха плитки вирове. Под краката ни пълзяха раци и ние се гмуркахме да ги гоним, като пищяхме, ако докоснехме някой. Никой нямаше бански — за това трябваше прекалено много предварително планиране. После яхвахме колелата и тръгнахме към къщи с мокри шорти и потници, тръскайки глави като мокри кучета.

От време на време покрай нас наперено минаваха по-големи момчета, екипирани с пушки и крадена бира, тръгнали на лов за летящи катерици или зайци. На коланите им висяха кървави късове месо. Тези хлапета — нахакани, сърдити, миришещи на пот, демонстративно правещи се, че не ни забелязват — винаги са ме привличали. Сега знам, че има различни видове ловци. Превзетият джентълмен, изживяващ се като Тео Рузвелт, преследващ едър дивеч и завършващ деня с чаша джин и тоник, не е ловецът, с когото съм израснала. Момчетата, които познавах, бяха кръвожадни ловци. Те го правеха, за да се насладят на предсмъртните гърчове на застреляното животно, допреди миг носило се грациозно през гората и изведнъж покосено от куршума.

Докато бях в училище, може би дванайсетгодишна, влязох в ловната барака на едно от съседските момчета, където то дереше и разфасоваше убитите животни. Навсякъде висяха ивици влажно розово месо. Пръстта на пода беше ръждивокафява от кръв. Стените бяха облепени със снимки на голи жени: някои — широко разкрачени; други — в момент, когато някой мъж ги е притиснал и прониква в тях. Една от тях беше вързана, с изцъклени очи, издадени напред гърди и изпъкнали вени, докато някой я обладава отзад. Имах чувството, че подушвам похотта им в душното, вонящо на кръв помещение.

През нощта вкъщи пъхнах пръст под бельото си и мастурбирах за първи път в живота си, задъхана и отвратена от себе си.

2

Време за почивка. Отказах се от търсенето и се отбих във „Фуут“, долнопробния местен бар, преди да тръгна към Гроув Стрийт 1665, където бе домът на Бетси и Робърт Неш, родителите на Ашли, на дванайсет; Тифани, на единайсет; покойната Ан, завинаги на девет; и шестгодишния Боби младши.

Три момичета, докато най-сетне не се бяха сдобили с момче. Пиех бърбън, хапвах фъстъци и размишлявах какво нарастващо отчаяние са изпитвали семейство Неш при появата на всяко следващо бебе без пенис. Първа била Ашли, вярно, не момче, но сладко и здраво дете. Пък и без това те винаги са искали да имат две. Затова първородната им дъщеричка получила префърцунено име и цял гардероб разноцветни куклени роклички. Те пробвали втори път и стискали палци, но се появила Тифани. Този път радостта не била толкова голяма, посрещането не било толкова сърдечно. Госпожа Неш забременяла за трети път и съпругът й донесъл малка ръкавица за бейзбол, с която да даде правилна насока на бебето в корема й. Представете си разочарованието, когато дошла Ан. Лепнали й просто някакво име — дори не се напънали да измислят трета буква.

Слава богу, че най-сетне се появил Боби. Три години след разочарованието Ан — дали е било случайност или един последен отчаян опит? — Боби получил името на баща си и цялата любов на родителите си. Тогава момичетата осъзнали колко излишни са всъщност. Особено Ан. Никой няма нужда от трето момиче. Поне сега някой й обръщаше внимание.

Изгълтах втория бърбън на един дъх, разкърших рамене, плеснах се бързо по бузите, качих се в големия си син буик и съжалих, че не съм изпила още едно. Не съм от онези репортери, които изпитват удоволствие да се ровят в живота на хората. Може би това е причината да съм второкласен журналист.

Още помнех Гроув Стрийт. Беше на две улици зад бившето ми училище, в което учеха всички деца в радиус от сто километра. Гимназия „Милард Калхун“ бе основана през 1930 г. — последният напън за съживяване на Уинд Гап преди Голямата депресия. Носеше името на първия кмет на града, герой от Гражданската война. Вярно, герой на Конфедерацията, но какво от това — нали беше някакъв герой. Господин Калхун влязъл в престрелка с цяла армия северняци през първата година на войната в Лексингтън и съвсем сам спасил онова забутано градче в Мисури. (Поне така твърдеше паметната плоча в главния вестибюл на училището.) Прескачал дървени огради, препускал през селски дворове и любезно отвеждал благодушните женици от фермите на сигурно място, далеч от произвола на гадните янки. Ако отидете в Лексингтън днес и попитате за дома на Калхун, ще ви покажат красив експонат от тогавашната архитектура с многобройни дупки от северняшки куршуми. Южняшките куршуми на господин Калхун, можем да предположим, са останали в телата на мъжете, които е застрелял.

Самият Калхун умрял през 1929 г., малко преди стогодишния си юбилей. Седял в една беседка, която вече я няма, и слушал тържествено изпълнение на местния духов оркестър. Изведнъж се подпрял на петдесет и две годишната си съпруга и казал:

— Много е шумно.

При тези думи получил масивен инфаркт, залитнал напред от стола си и изцапал военните си медали с дребните сладки с крем, декорирани в негова чест със знамето на Конфедерацията.

Аз изпитвам особено уважение към Калхун. Понякога наистина е прекалено шумно.

* * *

Домът на семейство Неш беше горе-долу каквото очаквах — една от многото еднотипни жилищни постройки от 70-те, характерни за западния край на Уинд Гап. Типична къща тип ранчо, чиято главна отличителна черта е централно разположеният гараж. Когато пристигнах, заварих в двора момченце с рошава руса коса, което пъшкаше от усилие, докато се опитваше да завърти педалите на пластмасов триколесен велосипед, твърде малък за неговия ръст. Колелата се въртяха на място под тежестта му.

— Искаш ли да те бутна? — предложих, след като слязох от колата.

По принцип не се оправям много добре с децата, но си помислих, че няма да навреди, ако опитам да го предразположа. Той се втренчи мълчаливо в мен, като смучеше пръста си. Потникът му се вдигна и отдолу се показа кръгло коремче. Боби Младши изглеждаше глупав и уплашен. Вярно, момче, но пълно разочарование за родителите си.

Направих крачка към него. Боби скочи и хукна, но колелото остана заклещено за крака му и той го повлече няколко крачки, преди да го изрита настрани.

— Татеее!

Втурна се към къщата като ужилен.

Преди хлапето да стигне до входната врата, отвътре излезе мъж. Зад него във вестибюла забелязах бълбукащо фонтанче с три етажа, оформени като раковини, и статуетка на момченце на върха. Въпреки че се намираше зад мрежата против насекоми, водата миришеше на застояло.

— Какво търсите?

— Вие ли сте Робърт Неш?

На лицето му изведнъж се изписа тревога. Това вероятно беше първият въпрос, който полицаите са му задали, преди да му съобщят за смъртта на Ан.

— Да, аз съм.

— Извинявайте, че ви безпокоя у дома. Казвам се Камий Прийкър и съм от Уинд Гап.

— Аха.

— Сега работя за „Дейли Поуст“ в Чикаго. Интересуваме се от случая… Искам да направя репортаж за Натали Кийн и убийството на вашата дъщеря.

Бях готова за крясъци, затръшване на врати, псувни, дори юмрук. Боб Неш пъхна ръце дълбоко в джобовете си и се наклони назад на пети.

— Можем да поговорим в спалнята.

Задържа вратата, за да вляза, и аз тръгнах да се промъквам през разхвърления хол, между панери с мръсни, измачкани чаршафи и детски фланелки. Минах покрай банята, чийто главен декор беше ролка тоалетна хартия, захвърлена на пода. В коридора имаше няколко снимки в рамки със зацапани стъкла: русокоси момиченца, грижовно наобиколили малко бебе; младият Неш, сковано хванал подръка съпругата си, двамата — хванали заедно нож за рязане на торта. Когато влязохме в спалнята — завеси и покривки на леглата в еднакъв тон — разбрах защо Неш избра точно тази стая за разговора ни. Това беше единственото помещение в къщата с някакъв цивилизован вид — като мисионерска колиба на границата на отчайваща джунгла.

Неш седна на единия край на леглото, аз — на другия. Нямаше столове. Бяхме като участници в аматьорско порно. Само дето той беше донесъл по чаша сок от вишни за двамата. Неш беше добре поддържан мъж: подстригани мустаци, зализана с гел оредяла руса коса, лъскаво зелено поло, напъхано в дънките. Предположих, че той е човекът, който поддържа реда в тази стая — изглеждаше семпло подредена, като жилище на ерген, който се престарава.

Той нямаше нужда от подготовка за интервюто и това много ме зарадва. Би било като да се обясняваш в любов на някого, с когото искаш само да се изчукате.

— Ан обикаляше с колелото цяло лято — започна, без дори да го попитам. — Цяло лято циклеше около нашето каре. С жена ми не й позволявахме да се отдалечава повече от една пресечка. Ние сме много бдителни родители. Обаче накрая, точно преди да започне училище, жена ми каза: добре. Ан само ни мрънкаше, затова тя се съгласи. Позволи й да отиде до дома на приятелката си Емили. Ан така и не стигна дотам. Осъзнахме го чак в осем.

— В колко излезе от тук?

— Около седем. И някъде там, преди да мине тези десет пресечки, са я отвлекли. Жена ми никога няма да си прости. Никога.

— Защо казвате, че те са я отвлекли?

— Те, той, който и да е. Онзи изверг. Онзи извратен убиец на деца. Докато със семейството ми спим, докато вие събирате материал за репортажа си, наоколо обикаля някой и търси кое друго дете да убие. Защото и двамата много добре знаем, че момиченцето на Кийн не се е изгубило току-така.

Неш изпи безалкохолното си на един дъх и избърса устата си. Думите му звучаха трогателно, макар и доста шаблонно. Все по-често се случва да чувам такива прекопирани от телевизионните драми цитати. Преди време вземах интервю от жена, чиято двайсет и две годишна дъщеря току-що беше убита от приятеля си, и тя ми сервира една реплика, взета дословно от детективския сериал миналата вечер: „Иска ми се да кажа, че му прощавам, но се боя, че никога вече няма да съм в състояние да простя на никого.“

— Значи, господин Неш, не се сещате за никого, който би могъл да поиска да нарани вас и семейството ви чрез Ан?

— Госпожице, аз продавам столове, ергономични столове — по телефона. Работя с още двама души. Имаме офис в Хейти, градче недалеч от тук. Не се виждам с никого. Жена ми е на половин работен ден в началното училище. Около нас няма никакви драми. Просто някой е решил да убие нашето момиченце.

Изрече последните думи примирено, сякаш вече е приел мисълта. Отиде до плъзгащата се остъклена врата в единия край на спалнята. Тя водеше до малка тераса. Неш отвори вратата, но остана вътре.

— Може би го е направил някой педал.

— Защо мислите така?

— Защото не я е изнасилил. Всички казват, че е необичайно. Сякаш е някаква утеха. Бих предпочел да я беше изнасилил, след като я е убил.

— Нямаше ли никакви следи от насилие? — попитах, като се надявах, че говоря състрадателно.

— Никакви. Нито синини, нито рани, нито следа от някакъв вид… мъчение. Само я е удушил. И е извадил зъбите й. Това, което казах преди малко, не го мисля — за изнасилването. Беше глупаво. Но разбирате какво имам предвид.

Не отговорих. Оставих диктофона си да работи, да записва дишането ми, дрънкането на ледчетата в чашата на Неш, тупкането на баскетболна топка в съседния двор.

— Тате?

Вратата се открехна и в пролуката се показа красиво русокосо момиченце с плитка до кръста.

— Не сега, милинка.

— Гладна съм.

— Намери си нещо. Във фризера има гофрети. Дай и на Боби да яде.

Момиченцето остана още няколко секунди, свело очи към килима пред себе си, после излезе и тихо затвори вратата. Запитах се къде ли е майка им.

— Вие бяхте ли си вкъщи, когато Ан излезе онзи ден?

Неш наклони глава настрани и изцъка през зъби.

— Не. Тъкмо се прибирах от Хейти. Един час път е. Не съм навредил на дъщеря си.

— Нямах предвид това — излъгах. — Питах се дали сте се видели с дъщеря си онази вечер.

— Видях я сутринта. Не си спомням дали си говорихме нещо. Вероятно не. Четири хлапета сутринта идва малко в повече.

Разклати бучките лед в чашата си. Прокара пръсти под щръкналите си мустаци.

— Досега никой не прави нищо — продължи. — За Викъри случаят е прекалено сложен. Дадоха разследването на някакъв много важен детектив от Канзас Сити. Някакъв младок, нагъл тип. Само си клати краката и чака времето да минава. Искате ли снимка на Ан?

Извади от портфейла си училищна снимка на момиченце с дяволита усмивка. Светлокестенявата му коса бе подрязана неравно малко над нивото на брадичката.

— Жена ми искаше да й сложи ролки вечерта, преди да я снимат за училище. Напук на нея Ан си отряза косата така. Беше калпазанка. Същинско момче. Не мога да си обясня защо отвлякоха точно нея. Ашли винаги е била красавицата на мама и тате. Тя беше тази, по която всички се заглеждаха. — Погледна още веднъж снимката. — Ан сигурно се е борила със зъби и нокти.

Преди да си тръгна, Неш ми даде адреса на приятелката, при която Ан е искала да отиде. Потеглих бавно с колата по разположените под идеални прави ъгли улици. Този западен квартал беше по-новата част на града. Личеше си, защото тревата бе по-яркозелена, разстлана на чимове само преди трийсет лета. Нямаше нищо общо с тъмната, жилава, бодлива растителност пред къщата на майка ми. Онази трева ставаше по-добре за свирене. Можеше да цепнеш листото по дължина, да го стиснеш между палците си и да надуваш, докато устните те засърбят.

На Ан Неш са й били достатъчни пет минути, за да стигне с колелото до къщата на приятелката си. Хайде, може да сложим още десет, ако е решила да мине по по-заобиколен път, да се възползва от първата възможност да повърти повече педалите за това лято. На девет години вече си голям, за да не ти позволяват да караш колело по-далеч от четирите улици, ограждащи карето на къщата ти. Впрочем какво се е случило с колелото?

Минах бавно покрай дома на Емили Стоун. В синкавия сумрак забелязах едно момиченце да претичва покрай един от осветените прозорци. Сигурно родителите на Емили разправяха на приятелите си: „Вече я прегръщаме по-силно вечер.“ Дали тя се питаше къде престъпникът е завлякъл Ан, преди да я убие?.

Не знам за нея, но аз много исках да разбера. Да изтръгнеш двайсет и няколко зъба, колкото и малка, колкото и безжизнена да е жертвата, е трудна работа. Убиецът трябва да го е направил на специално място, безопасно — където да може да спира да си поеме дъх от време на време.

Погледнах пак лицето на Ан. Ръбовете на снимката се бяха завили нагоре, сякаш искаха да я предпазят. Дръзката прическа и усмивката ми напомниха за Натали. Това момиченце също спечели симпатията ми. Прибрах снимката в жабката. После запретнах ръкава си и от вътрешната страна на ръката си със синя химикалка написах пълното име на момиченцето — Ан Мери Неш.

* * *

Трябваше да обърна, но се отказах от идеята да използвам за целта нечия алея. Хората в града сигурно бяха подозрителни към непознати коли, маневриращи пред домовете им. Затова завих наляво и продължих по по-заобиколен път към къщата на майка ми. Поколебах се дали да не й се обадя предварително, но три пресечки, преди да стигна, реших да не го правя. Беше късно да я предупреждавам за идването си и би било излишна любезност. Минеш ли границата на щата, вече е безпредметно да се обаждаш и да питаш дали може да се отбиеш.

Масивната къща на майка ми се намира в най-южния край на Уинд Гап — в „баровския“ квартал, ако три пресечки на кръст могат да се нарекат квартал. Става дума за типична богаташка къща във викториански стил — подобаващо окомплектована с тераса на покрива, остъклена веранда, опасваща постройката от всички страни, лятна веранда откъм задния двор и куличка с островърх купол. На такова място живее майка ми, на такова място живеех аз. Пълно е с всякакви тайни помещения, скришни кътчета и странно обиколни коридори. Хората през викторианската епоха, особено на юг, са имали нужда от пространство, за да се избягват един друг, да се пазят от туберкулоза и грип, да се изолират от похотливи мисли и натрапчиви емоции. Винаги е добре да имаш повече пространство.

Къщата е на самия връх на стръмен хълм. Трябва да караш на първа, за да се изкачиш по напуканата стара алея до навеса, предпазващ колите от дъжд. Или можеш да паркираш долу и да качиш шейсет и трите стъпала до къщата, като стискаш тънкия като цигара парапет отляво. Като малка винаги се качвах по стълбите, а на слизане тичах надолу по алеята за коли. Мислех си, че парапетът е отляво, защото съм левичарка и някой го е сложил там, за да ме зарадва. Сега се чудя на собствените си илюзии.

Паркирах долу, за да не излезе, че се натрапвам. Докато се кача по стълбите, плувнах в пот. Вдигнах косата си, повях си с ръка, после с яката на ризата си. На синята ми френска блуза се бяха появили грозни петна от пот. Миришех на „спарено“, както се изразяваше майка ми.

Позвъних на вратата. Навремето звънецът издаваше пронизителен шум като писък на разгонени котки. Сега се чу само едно глухо и тъжно дзън! като на аудиозаписите към някои учебници, когато трябва да обърнеш на следващата страница. Часът беше 21.15, достатъчно късно, за да са си легнали вече.

— Кой е? — чух гласа на майка ми зад вратата.

— Здравей, мамо. Аз съм Камий — отговорих, като се стараех да говоря спокойно.

— Камий. — Тя отвори вратата и застана на прага. Не изглеждаше изненадана и не направи опит да ме прегърне, дори вял, какъвто очаквах. — Случило ли се е нещо?

— Не, мамо, нищо не се е случило. Просто съм по работа в града.

— По работа. По работа ли? О, боже, извинявай, милинка, влизай, влизай. Къщата не е изчистена, ще прощаваш.

Къщата беше безупречно чиста и подредена, в антрето имаше даже вази с няколко десетки лалета. Въздухът беше наситен с полен и очите ми се насълзиха. Разбира се, мама не се поинтересува по каква точно работа съм в града. Тя рядко питаше за такива съществени неща — или от някаква пресилена загриженост за личното пространство на другите, или защото не се интересуваше. Ще оставя сами да се досетите коя от двете е по-вероятна според мен.

— Искаш ли нещо за пиене, Камий? С Алън тъкмо пийвахме амарето. — Тя ми показа чашата, която държеше. — Пия го с малко „Спрайт“, така се засилва сладкият вкус. Но имам също сок от манго, вино, студен чай и ледена вода. И газирана вода. Къде си отседнала?

— Странно е, че питаш. Надявах се да преспя у вас няколко нощи.

Тя замълча за момент. Дългите й нокти, лакирани в прозрачнорозово, потропаха нервно върху чашата.

— О, няма проблем. Все пак можеше да се обадиш. Да ме предупредиш. Щях да приготвя нещо за вечеря. Ела да поздравиш Алън. Седнали сме на задната веранда.

Тръгна пред мен по коридора — между ослепително бели холове и дневни, и салони от двете страни — и аз я загледах изпитателно. Не се бяхме виждали близо година. Косата ми беше друг цвят — не червена, а кестенява — но тя като че ли не забеляза. Изглеждаше почти същата, почти като моя връстница, въпреки че отдавна бе минала четирийсетте. Бледа кожа, дълга руса коса и много светлосини очи. Беше като най-красивата кукла на някое момиченце — онази, с която никога не си играеш. Носеше дълга розова памучна рокля и малки бели пантофи. Разклати амаретото в чашата си, без да разплиска и капка.

— Алън, Камий е дошла.

Мама влезе в задната кухня (по-малката от двете) и чух да изтръсква лед от металната форма.

— Кой?

Показах се зад ъгъла и се усмихнах:

— Камий. Извинявам се, че идвам така без предупреждение.

Човек би си помислил, че красиво създание като майка ми е родено да прекара живота си с едър мъжага, бивш играч на американски футбол. Би изглеждала чудесно до някой масивен мустакат великан. Алън, точно обратното, беше по-хилав дори от нея и имаше толкова високи скули, че очите му приличаха на цепки. Когато го видиш, ти се приисква да го включиш на системи. Винаги се обличаше нелепо елегантно, дори за да седне на чашка ликьор с жена си. Сега хилавите му колене стърчаха от късия бял сафари панталон, а върху колосаната си официална риза бе наметнал светлосин пуловер. И изобщо не се потеше. Алън не задържаше никаква влага.

— Камий. Каква приятна изненада. Много приятна изненада — измънка с провлачения си монотонен глас. — Да дойдеш чак до Уинд Гап. Мислех, че си наложила мораториум на всякакви пътувания на юг от Илинойс.

— Наложи се да дойда по работа.

— По работа — усмихна се той.

Това беше най-близкото до въпрос за същността на работата ми, което щях да чуя. Майка ми пак се появи. Сега косата й бе вързана с бледосиня панделка — като порасналата Уенди Дарлинг от филмчето за Питър Пан. Пъхна чаша охладено, изпускащо мехурчета амарето в ръката ми, потупа ме два пъти по рамото и седна до Алън и далеч от мен.

— Онези момиченца, Ан Неш и Натали Кийн — подсказах им. — Събирам материал за тях за вестника.

— О, Камий — прошепна майка ми и извърна очи от мен.

Когато е шокирана, тя има един характерен тик: подръпва миглите си. Понякога се отскубват. Някои особено трудни години, когато бях малка, тя нямаше абсолютно никакви мигли и очите й бяха сълзливо розови, жални като на опитно зайче. През зимата започваха да текат винаги когато се покажеше навън от къщи. Това не се случваше често.

— Такава задача ми възложиха.

— Божичко, каква задача — прошепна майка ми и вдигна пръсти към очите си. Почеса се под едното и пак свали ръце в скута си. — Не мислиш ли, че тези родители преживяват достатъчно трудни моменти и без ти да записваш всички подробности и да ги разтръбяваш пред целия свят? „Уинд Гап убива децата си!“ — това ли искаш да си мислят хората?

— Едно момиченце е убито, а друго е изчезнало. Да, мой дълг е да информирам обществеността.

— Аз познавах тези деца, Камий. Можеш да си представиш колко тежко го преживявам. Мъртви момиченца. Кой би направил такова нещо?

Отпих глътка амарето. По езика ми полепнаха захарни кристалчета. Не бях готова да говоря с майка си. Кожата ми настръхна.

— Няма да стоя дълго. Наистина.

Алън запретна ръкавите на пуловера си и оправи една гънка на панталона си. Участието му в разговора ни обикновено беше под формата на жестове: наместване на яката, кръстосване на краката.

— Няма да понеса да слушам за такива неща — каза майка ми. — За наранени деца. Просто не ми казвай какво правиш, не ми споделяй нищо, което знаеш. Ще се преструвам, че си дошла за лятната ваканция. — Тя поглади с пръст една от сплетените бамбукови пръчки на стола на Алън.

— Как е Ама? — реших да сменя темата.

— Ама ли? — На лицето й се изписа тревога, сякаш изведнъж си е спомнила, че е оставила детето си някъде. — Добре е. Горе спи. Защо питаш?

От топуркането, което чувах от горния етаж — от детската стая през стаята за шиене до прозореца в коридора, откъдето задната веранда се виждаше най-добре — знаех, че Ама със сигурност не спи, но не й се сърдех, че ме отбягва.

— Питам от любезност, мамо. На север също го правим понякога.

Усмихнах се, за да й покажа, че се шегувам, но тя скри лицето си зад чашата. Когато пак го показа, беше зачервено и решително.

— Можеш да стоиш тук колкото искаш, Камий. Но искам да се държиш добре със сестра си. Тези момиченца й бяха съученички.

— Много искам да я опозная по-добре — измънках. — Много съжалявам за загубата й. — Не можах да премълча последните думи, но майка ми не усети горчивата ирония.

— Ще ти дам спалнята до дневната. Бившата ти стая. Има вана. Ще купя пресни плодове и паста за зъби. И пържоли. Ядеш ли пържоли?

* * *

Четири часа неспокоен сън, като да лежиш във ваната с уши, наполовина потопени във водата. Сепвах се през около двайсет минути с толкова разтуптяно сърце, че се питах дали не се будя от неговото тупкане. Сънувах, че си стягам багажа за пътуване, а после осъзнавам, че съм взела неподходящите дрехи — пуловери за лятна екскурзия. Сънувах, че съм дала на Къри грешна статия, преди да замина: вместо историята за нещастната Тами Дейвис и нейните четири заключени деца сме пуснали рекламна статия за козметика.

Сънувах, че майка ми реже ябълка на дебели късове месо и ми ги пъха в устата бавно и внимателно, защото умирам.

Малко след пет най-сетне отметнах настрана завивките. Измих името на Ан от ръката си, но без да се усетя, докато съм се обличала, ресала и гримирала, бях написала на негово място името на Натали Кийн. Реших да го оставя там за късмет. Когато излязох, слънцето едва беше изгряло, но дръжката на вратата на колата ми бе нажежена. Лицето ми беше изтръпнало от безсънието и аз отворих широко очи и уста като ужасена актриса във второразреден филм. Отрядът за издирване трябваше да се събере в шест, за да продължи претърсването на гората; исках да взема изявление от Викъри преди началото на работния ден. Реших, че най-добрата тактика е да дебна пред участъка.

Улица „Главна“ изглеждаше пуста, но щом слязох от колата, забелязах двама души на няколко пресечки от мен. Сцената беше абсурдна. На тротоара с изпънати крака седеше възрастна жена, втренчена в една сграда. Приведен над нея стоеше мъж. Жената клатеше маниакално глава като дете, което не иска да яде. Краката й бяха изкривени под такива ъгли, че със сигурност я болеше. Лошо падане? Или инфаркт? Тръгнах бързо към тях и скоро чух трескавите им гласове.

Мъжът, с бяла коса и набръчкано лице, ме погледна с премрежени очи.

— Извикайте полиция. — Гласът му трепереше. — И линейка.

— Какво се е случило? — попитах, но в следващия момент видях.

Заклещено в широкото две педи пространство между железарията и фризьорския салон, се виждаше малко телце, обърнато с главата към улицата. Сякаш седеше и ни чакаше с широко отворени кафяви очи. Познах буйните къдрици. Но усмивката я нямаше. Устните на Натали Кийн образуваха малко „О“ пред венците. Приличаше на пластмасова кукла на бебе с вграден отвор за хранене с бутилка. Натали нямаше зъби.

Кръвта нахлу в главата ми и цялата се изпотих. Ръцете и краката ми омекнаха и за момент си помислих, че и аз ще се свлека до другата жена, която сега тихо се молеше. Отдръпнах се назад, подпрях се на една спряна кола и притиснах пръст на врата си в опит да успокоя пулса си. Погледът ми падаше върху безсмислени детайли: Гуменият накрайник на бастуна на възрастния мъж. Розова бенка на врата на жената. Лепенка на коляното на Натали Кийн. Името й пареше под ръкава ми.

Чух още гласове и при нас дотичаха главен инспектор Викъри и още един мъж.

— По дяволите! — изръмжа Викъри, когато я видя. — По дяволите. Боже мой!

Опря лице на тухлената стена на фризьорския салон и вдиша дълбоко. Другият мъж се наведе до Натали и допря пръсти до врата й, на който се виждаше лилава следа от ожулване във формата на окръжност. Това бе само стратегия за печелене на време, докато възвърне самообладанието си — детето очевидно беше мъртво. Предположих, че това е важният детектив от Канзас Сити, надутият младок.

Все пак прояви добри умения в убеждаването на жената да прекъсне молитвата си и да разкаже как са открили зловещата находка. Оказа се, че двамата са съпрузи — собственици на ресторантчето, чието име не можах да си спомня по-рано. Брусар. Отивали да отворят за закуска и така се натъкнали на трупа. Бяха стояли около пет минути, преди аз да се появя.

Пристигна един униформен полицай и когато видя онова, заради което го бяха извикали, закри лицето си с ръце.

— Господа и дами, моля, елате в участъка за показания — каза младокът от Канзас Сити. — Бил.

Гласът му звучеше бащински строго. Викъри бе коленичил до детето и не помръдваше. Устните му потрепваха — може би и той се молеше. Наложи се да повторят името му два пъти, за да излезе от транса.

— Чух те, Ричард. Бъди човек поне за секунда.

Главният инспектор прегърна госпожа Брусар през раменете и й заговори шепнешком. Накрая тя кимна и потупа ръката му.

Трябваше да седя два часа в стая с цвят на яйчен жълтък, докато най-после запишат показанията ми. През цялото време не спирах да си представям как закарват Натали за аутопсия, а аз се промъквам да залепя нова лепенка на коляното й.

3

Майка ми носеше синьо на погребението. Черното изразяваше безнадеждност, а всеки друг цвят би бил оскърбление. Била носила синьо и на погребението на Мериан; Мериан — също. Удиви се, че не си спомнях. Аз пък си спомнях, че Мериан бе погребана с бледорозова рокля. Това не ме изненада. С мама обикновено сме на коренно различно мнение по всичко, което засяга покойната ми сестра.

Сутринта преди службата Адора сновеше из стаите на високите си токчета. Ту да си пръсне парфюм, ту да си намести едната обица. Гледах я и пиех горещо черно кафе, с което вече си бях опарила езика.

— Не ги познавам добре — говореше тя. — Винаги са били затворени. Но мисля, че цялата общност трябва да ги подкрепи. Натали беше такова сладко дете. Хората бяха толкова мили към мен, когато…

Сведе печално очи. Тъгата й може и да беше искрена.

Бях в Уинд Гап вече пет дни, а Ама продължаваше да бъде само невидимо присъствие. Мама не говореше за нея. Освен това още не бях успяла да взема интервю с господин и госпожа Кийн. Нямах разрешение от семейството да присъствам на погребението, но Къри искаше репортаж от това събитие повече от всичко на света и реших да докажа, че съм способна да се справя. Господин и госпожа Кийн така или иначе едва ли щяха да разберат. Никой не чете нашия вестник.

* * *

Прошепнати поздрави и парфюмирани прегръдки в „Света многострадална Богородица“, няколко жени ми кимнаха учтиво, след като си побъбриха с майка ми (колко храбро от страна на Адора да дойде) и се сбутаха, за да й направят място. „Света многострадална Богородица“ е лъскава католическа църква от седемдесетте: имитация на злато и изкуствени скъпоценни камъни като пръстен от магазинче за един долар. Уинд Гап е малък бастион на католицизма сред процъфтяващия южняшки баптизъм наоколо. Градчето е основано от ирландци. Нашите предци, бягащи от картофения глад в родината, акостирали в Ню Йорк, но там били подложени на издевателства и (умните от тях) тръгнали на запад. Французите вече се били настанили в Сейнт Луис, затова нашите завили на юг и основали свои градове. Но след години безцеремонно били прогонени по време на възстановяването на Юга. Мисури, винаги място на конфликти, се опитвал да се освободи от южняшките си корени и да се трансформира в нов свободен от робство щат, затова уронващите престижа ирландци и други нежелани елементи били изселени. Оставили само религията си.

Десет минути преди службата пред църквата се събра опашка. Огледах хората, вече седнали на пейките вътре. Нещо не беше наред. Сред тях нямаше нито едно дете. Нито едно момченце с тъмен панталон, играещо си с камионче в краката на майка си; нито едно момиченце, притискащо до гърдите си парцалена кукла. Нямаше лице, по-младо от петнайсет години. Запитах се дали причина бе уважение към родителите, или продиктувана от страх защитна реакция. Инстинктивен стремеж на хората да предпазят децата си от бъдещи посегателства на убиеца. Представих си стотици хлапета, скрити в тъмни стаи и смучещи пръстите си, докато гледат телевизия, далеч от зли очи.

Без деца, които да усмиряват, посетителите в църквата изглеждаха мъртви, като картонени манекени на местата на истинските хора. Отзад видях Боб Неш с тъмен костюм. От съпругата му все още нямаше следа. Той ми кимна, после се намръщи.

Органът засвири приглушено първите ноти на „Не се бойте“ и близките на Натали Кийн, които досега плачеха, прегръщаха се и се суетяха на входа като едно голямо скърбящи сърце, влязоха скупчени един до друг. Двама мъже бяха достатъчни, за да внесат лъскавия бял ковчег. Ако бяха дори само с един повече, щяха да се спъват.

Майката и бащата на Натали поведоха шествието. Тя беше с около пет пръста по-висока от него — едра, сърдечна на външен вид жена, с пясъчноруса коса, вързана с ластик. Имаше открито лице, от онзи тип, които те предразполагат да попиташ за посоката или за часа. Господин Кийн беше дребен и хилав, с кръгло детинско лице, което изглеждаше още по-кръгло заради очилата с метални рамки, приличащи на две златни колела от велосипед. Зад тях вървеше красив юноша, на осемнайсет или деветнайсет, свел глава и хлипащ безутешно. „Братът на Натали“, прошепна една жена зад мен.

По страните на майка ми се стичаха сълзи и капеха шумно върху кожената чантичка, която тя държеше в скута си. Жената до нея потупа утешително ръката й. Извадих бележника от джоба на сакото си и започнах да записвам, докато майка ми не ме плесна през ръката и не прошепна:

— Това е срамота. Злепоставяш ме. Престани или ще те изгоня навън.

Престанах да пиша, но не прибрах бележника в израз на неподчинение. Все пак се изчервих.

Процесията мина покрай нас. Ковчегът изглеждаше нелепо малък. Представих си Натали вътре и отново си спомних краката й: фините косъмчета, кокалестите колене, лепенката. Изведнъж ме прониза болка, силно, като точка, поставена със замах на края на изречение.

Свещеникът, облечен с най-хубавите си богослужебни дрехи, започна уводните молитви и ние всички станахме на крака, после седнахме, пак станахме. Раздадоха ни молитвени картички: на предната страна с образа на Света Богородица, огряваща с голямо червено сърце младенеца Исус; на задната — изписано с големи букви:

Натали Джейн Кийн

Любима дъщеря, сестра и приятелка

Раят има нов ангел

До ковчега бе подпряна голяма снимка на Натали, по-официално изглеждаща от снимката, която бях видяла по-рано. Тя беше сладко, невзрачно малко създание, с остра брадичка и леко изпъкнали очи, от онези деца, които понякога се развиват в удивително красиви жени, когато пораснат. Можеше да забавлява мъжете с истински истории за грозното пате, а можеше да си остане същото сладко, невзрачно създание. На десет външността на момиченцата е измамна.

Майката на Натали излезе на подиума с листче хартия в ръка. Лицето й бе влажно, но когато заговори, гласът й бе уверен.

— Това е писмо за Натали, единствената ми дъщеря. — Пое си колебливо дъх, после думите се изляха с лекота: — Натали, ти си моето любимо момиче. Не мога да повярвам, че някой те отне от нас. Никога вече няма да ти пея за приспиване или да те гъделичкам по гръбчето. Никога повече брат ти няма да сплита плитките ти и баща ти няма да те държи в скута си. Батко ти никога няма да стане чичо. Ще ни липсваш на неделните вечери и през лятната ваканция. Ще ни липсва смехът ти. Ще ни липсват сълзите ти. Ужасно ще ни липсваш, мила моя дъщеричке. Обичаме те, Натали.

Когато госпожа Кийн слезе от подиума, мъжът й изтича да я посрещне, но тя не изглеждаше да има нужда от утешения. Щом тя седна, момчето отново притисна глава до гърдите й и заплака. Господин Кийн погледна гневно църковните пейки отзад, сякаш търсеше някого, когото да удари.

— Да изгубиш детето си е ужасна трагедия — заговори свещеникът. — А два пъти по-ужасно е да го изгубиш при такова дяволско деяние. Защото това е дело на самия дявол. В Библията пише: „Око за око, зъб за зъб“. Но нека да не мислим за отмъщение. Да си спомним какво казва Исус: „Обичай съседа си.“ Нека бъдем добри към съседите си в този тежък момент. Отворете сърцата си за Бог.

— Онази част с „око за око“ повече ми хареса — измърмори един мъж зад мен.

Запитах се дали алегорията със „зъб за зъб“ не смути част от хората.

Когато излязохме от църквата на яркото слънце, забелязах четири момичета, седнали едно до друго на една ниска стена отсреща. Дългите им хилави крака висяха във въздуха. Гърдите им изпъкваха, подчертани от тесните сутиени. Бяха същите момичета, които бях срещнала на входа на гората. Седяха скупчени и се кискаха. По едно време най-красивата кимна към мен и всички се престориха, че свеждат печално глави. Но коремите им все още се тресяха от смях.

* * *

Натали беше погребана в семейния парцел до надгробен камък, на който вече бяха гравирани имената на родителите й. Знам мъдростта, че никой родител не бива да вижда детето си мъртво; че това противоречи на естественото състояние на нещата. Но си мисля, че само така можеш истински да задържиш детето си. Децата порастват и изграждат по-силни връзки. Намират си партньор в живота. Те няма да бъдат погребани до вас. Кийн обаче щяха да останат семейство в най-чистия си вид. Под земята.

* * *

След погребението хората се събраха в дома на Кийн, масивна каменна къща в селски стил — луксозно виждане за пасторална Америка. Архитектурата беше уникална за Уинд Гап. Големите пари от Мисури се стремят да се дистанцират от провинциализма, от такава селска старомодност. Спомнете си: в колониална Америка богатите жени носели дрехи в светлосиньо и сиво, за да се разграничат от стереотипа за провинциалната безвкусица в Новия свят, докато заможните им посестрими в Англия са се киприли като екзотични птици. Накратко, домът на Кийн изглеждаше прекалено типично мисурийски, за да бъде собственост на кореняци мисурийци.

На масата имаше главно месо: пуешко и шунка, телешко и еленско. Имаше също мариновани краставички и маслини, пълнени яйца с майонеза; лъскави, твърди питки и ястия на фурна. Гостите се разделиха на две групички: плачещи и не. Стоиците стояха в кухнята, пиеха кафе и алкохол и говореха за предстоящите избори за градски съвет и бъдещето на училищата, като от време на време вмятаха по някой гневен коментар за липсата на напредък в разследването на убийствата.

— Кълна се, че ако видя някой непознат да доближава момичетата ми, ще застрелям мръсника, преди да успее да си отвори устата — заяви един тип с плоско лице, докато се тъпчеше със сандвич с телешко. Приятелите му закимаха одобрително.

— Не знам защо Викъри не обърне цялата гора. По дяволите, да я изравни със земята, ако трябва. Онзи тип е някъде там — каза по-млад с рижава коса.

— Дони, готов съм да тръгна утре с теб — каза онзи с плоското лице. — Можем да я претърсим декар по декар. Ще намерим мръсника. С мен ли си?

Мъжете замърмориха одобрително, после надигнаха пластмасовите чашки с алкохол. Записах си да обиколя покрай гората на другата сутрин, за да видя дали ще бъдат толкова решителни на трезва глава. Представих си обаче неловките телефонни разговори на заранта:

— Отиваш ли?

— Ами, не знам. А ти?

— Аз обещах на Маги да оправя капаците на прозорците…

После — уговорка да се видят по-късно на бира и бавно оставяне на слушалката, за да се заглуши виновното изщракване от затварянето.

Онези, които плачеха, предимно жени, го правеха в дневната, на плюшени дивани и кожени кушетки. Братът на Натали също беше там, сгушен в прегръдката на майка си, която го люлееше и плачеше тихичко, като галеше тъмната му коса. Милото момче, да плаче така открито. Никога не бях виждала такова нещо. Жените идваха от време на време с картонени чинийки да предлагат храна, но майка и син само поклащаха отрицателно глава. Моята майка се суетеше около тях като подплашена сойка, но те не я забелязваха и не след дълго тя се присъедини към приятелките си. Господин Кийн се беше уединил в един ъгъл с господин Неш и двамата пушеха мълчаливо.

Из стаята все още имаше разхвърляни свидетелства от присъствието на Натали. Малък сив пуловер, сгънат на облегалката на един стол; маратонки с яркосини връзки до вратата. На една полица беше оставена тетрадка с картинка на еднорог на корицата, а до списанията се виждаше измачкан екземпляр на „Гънка във времето“.

Чувствах се ужасно. Не бях говорила със семейството, не се бях представила. Бях дошла неканена в дома им да шпионирам. Седях с наведена над чашата с бира глава като засрамен призрак. Видях Кейти Лейси, бившата ми най-добра приятелка от гимназията, сред група млади жени с добре оформени прически — точно отражение на компанията на майка ми преди двайсет години. Приближих се и тя ме целуна по бузата.

— Чух, че си в града. Чаках да се обадиш — смъмри ме, като сбърчи тънките си, оскубани вежди.

После ме остави на трите си приятелки, които се скупчиха около мен да ме прегърнат вяло. С всяка от тях сме били близки в определен момент, предполагам. Изказахме съболезнования и коментирахме шепнешком колко "Тъжно е това, което се е случило. Ейнджи Пейпърмейкър (по баща Найтли) изглеждаше, като че ли още се бори с анорексията, която изсмукваше силите й като ученичка. Шията й беше хилава и набръчкана като на старица. Мими, разглезено богато момиче (татко й притежаваше декари птицеферми в Арканзас), която никога не ме беше харесвала особено, ме попита за Чикаго, но веднага след това се обърна към дребничката Тиш, която реши да подържи известно време ръката ми — мил, но странен жест.

Ейнджи се похвали, че има петгодишна дъщеричка — съпругът й сега бил вкъщи, задължен да пази детето.

— Ще бъде трудно лято за малките — промърмори Тиш. — Мисля, че сега всички ще държат децата си под ключ.

Помислих си за момичетата, които бях видяла пред църквата след погребението — не много по-големи от Натали — и се почудих защо техните родители не се тревожат.

— Ти имаш ли деца, Камий? — попита Ейнджи с глас, немощен като тялото й. — Дори не знам дали си омъжена.

— Не и на двата въпроса — отговорих, като отпих глътка бира.

Спомних си я как повръщаше у нас след училище един следобед, как се появи от банята зачервена и триумфираща. Къри грешеше: това, че бях вътрешен човек, само ме разсейваше от работата.

— Момичета, не може да ни отнемете гостенката за цяла вечер!

Обърнах се и видях една от приятелките на майка ми, Джаки О‘Нил (по баща О‘Кийф), която очевидно съвсем наскоро си беше направила лифтинг. Очите й още бяха подпухнали, а кожата на лицето — влажна, зачервена и изпъната. Приличаше на сърдито бебе, току-що излязло от корема на майка си. На пръстите й с хубав маникюр блестяха диаманти, а когато ме прегърна, усетих миризма на плодова дъвка и талк. Имах чувството, че съм на семейно събиране. И отново се чувствах като дете — даже не посмях да извадя пак бележника си в присъствието на майка ми, която от време на време ми хвърляше предупредителни погледи.

— Моето момиченце, колко си красива — измърка Джаки.

Имаше глава с формата на пъпеш и прекалено изрусена коса и се зъбеше, когато се усмихваше. Джаки бе злобна и не особено умна, но се преструваше. Освен това с нея се чувствах по-непринудено, отколкото със собствената си майка. Именно Джаки, а не Адора беше тази, която ми даде първата кутия тампони, като ми намигна и каза да й се обадя, ако имам нужда от инструкции как да ги използвам. Тя винаги ме е подпитвала шеговито за момчетата. Дребни жестове, но с огромно значение.

— Как си, миличка? Майка ти не ми каза, че си в града. Но пък тя така или иначе сега не ми говори. Сигурно пак съм я разочаровала с нещо. Знаеш каква е. Знам, че знаеш!

Изсмя се дрезгаво като закоравял пушач и стисна ръката ми. Предположих, че е пияна.

— Сигурно съм забравила да й пратя картичка по някакъв повод — продължи да бърбори, като ръкомахаше прекалено енергично с винената си чаша. — Или градинарят, който й препоръчах, не й е харесал. Чух, че ще пишеш репортаж за момичетата; такава трагедия.

Говореше толкова несвързано и толкова рязко смени темата, че ми трябваше минута, за да осмисля всичко. Докато измисля какво да отговоря, тя галеше ръката ми и ме гледаше с влажни очи.

— Камий, миличка, толкова отдавна не съм те виждала. И сега, като те погледна, си те представям на възрастта на тези момиченца. И толкова се натъжавам. Толкова много лоши неща се случиха. Умът ми не го побира. — По бузата й се търкулна сълза. — Отбий се вкъщи да се видим, а? Да си поприказваме.

Тръгнах си от дома на Кийн, без да съм записала нищо в бележника си. Вече се бях уморила да приказвам, при все че бях говорила доста малко.

* * *

Обадих се на семейство Кийн по-късно, подкрепена с още водка — която си бях взела за из път от дома им — и защитена от дистанцията на телефонните линии. Представих се и обясних какво мисля да пиша. Не мина добре.

Ето какво успях да съчиня тази вечер:

В градчето Уинд Гап, Мисури, все още могат да се видят обявите за издирване на 10-годишната Натали Джейн Кийн, чието погребение беше във вторник. Службата бе трогателна и свещеникът говори за прошка и изкупление, но това не успокои хората и не облекчи болката. Защото това здраво, сладко малко момиченце е вече втора жертва на, както предполага полицията, сериен убиец. Сериен убиец, който отвлича деца.

— Всички малчугани тук са ни скъпи — споделя местният фермер Роналд Дж. Кеймънс, който участваше в издирването на Натали. — Не мога да проумея защо това се случва на нас.

Удушената Натали бе открита на четиринайсети май напъхана в тясната пролука между две сгради на главната улица на Уинд Гап.

— Ще ни липсва смехът й — каза майката, Джейни Кийн, на 52. — Ще ни липсват сълзите й. Но най-вече ще ни липсва Натали.

Това обаче не е първата трагедия в Уинд Гап, разположен в най-южната точка на щата. На двайсет и седми август миналата година в местната река бе открит трупът на 9-годишната Ан Неш, също удушена. Вечерта излязла да покара колело до къщата на една приятелка само през няколко улици, но била отвлечена. Според властите зъбите и на двете жертви били извадени от убиеца.

Убийствата поставят в пълен шах полицейския участък на Уинд Гап, разполагащ само с петима служители. Тъй като липсва опит в разследването на тежки престъпления, те потърсиха помощ от отдел „Убийства“ на полицията в Канзас Сити, откъдето им изпратиха детектив, специализиращ в психологическото профилиране на убийци. Жителите на града (2120 души) обаче са убедени в едно: престъпникът убива без конкретен мотив.

— Наоколо се разхожда злодей, който убива невръстни деца — казва бащата на Ан, 41-годишният търговец на столове Боб Неш. — Тук няма скрита драма, няма тайни. Някой просто уби нашето момиченце.

Все още никой не може да обясни изваждането на зъбите на жертвите и следите до момента са минимални. Местната полиция отказва коментари. Докато тези убийства не бъдат разкрити, Уинд Гап сам ще защитава децата си — въведен е вечерен час и по улиците на спокойното доскоро градче патрулират доброволни отряди.

Жителите имат нужда от време, за да се съвземат.

— Не искам да говоря с никого — казва Джейни Кийн. — Искам само да ме оставят на спокойствие. Всички искаме спокойствие.

Посредствена работа — няма нужда да ми казвате. Още докато пращах файла на Къри, съжалих за всичко в материала. Твърдението, че полицията подозира сериен убиец, бе спекулация. Викъри не беше споменал такова нещо. Първият цитат на Джейни Кийн бях откраднала от надгробното слово. Втория скалъпих от ругатните, които тя изля по мой адрес, след като осъзна, че съболезнованията ми по телефона са само претекст. Веднага се досети, че смятам да направя дисекция на убийството на детето й и да го сервирам в лесен за смилане вид на читателите.

— Оставете ни на спокойствие! — закрещя. — Днес погребахме детето си. Не ви ли е срам?

Все пак беше някакъв цитат, а аз имах нужда да цитирам някого, след като Викъри ме държеше на тъмно.

Според Къри материалът беше добро — забележете, не отлично, а просто добро — начало. Дори остави моето спекулативно изречение: „Сериен убиец, който отвлича деца.“ Знаех, че трябва да се изреже, но много ме влечеше драматичното звучене. Къри сигурно е бил пиян, когато го е чел.

Поиска да събера повече информация за семействата веднага щом мога. Това беше още един шанс да се реванширам. Имах късмет — изглеждаше, че „Чикаго Дейли Поуст“ нямаше да има конкуренция в Уинд Гап за известно време. В момента, много удобно за нас, се разгаряше сексскандал в Конгреса, заплашващ да съсипе не един, а трима консервативни политици, двама от които — жени. Пикантна, пошла история. Нещо по-важно, сериен убиец тероризираше друг, по-известен град: Сиатъл. Между кафенетата в мъгливите улици някой колеше бременни жени, разпаряше коремите им и подреждаше съдържанието им в шокиращи композиции за собствено забавление. Друго обстоятелство в наша полза беше, че репортерите, специализиращи в такъв тип новини, бяха заети с този случай. Тук бях единствено аз, сама с кошмарите си от детството.

* * *

В сряда спах до късно, увита през глава с мокрите от пот чаршафи и одеяла. Будих се няколко пъти от звъна на телефона, от бученето на прахосмукачка пред вратата на стаята ми, от градинска косачка навън. Не исках да ставам, но денят напредваше. Лежах със затворени очи и си се представях отново в Чикаго, на скърцащото легло в гарсониерата, гледаща към голата тухлена стена на един супермаркет. Имах картонен гардероб, който бях купила преди четири години от същия супермаркет, и пластмасова маса, на която се хранех в безтегловни жълти чинии с изкривени алуминиеви прибори. Първо се притесних, че не съм поляла единственото си растение — пожълтяла папрат, която бях намерила в боклука на съседите, но после си спомних, че я изхвърлих още преди два месеца. Опитах се да си представя други сцени от живота си в Чикаго: работното ми място, прекия ми началник, който все още не знаеше името ми, мръсните зелени коледни лампички, които още не бяха демонтирали. Шепа приятелски настроени познати, които вероятно още не бяха забелязали, че ме няма.

Мразех Уинд Гап, но и мислите за новия ми дом не ме утешаваха.

Извадих малка бутилка топла водка от сака си и пак легнах. Отпих глътка и се огледах. Очаквах, че майка ми ще преустрои детската ми стая веднага след заминаването ми, но всичко изглеждаше точно както го бях оставила преди десет години. Сега съжалих, че съм била толкова сериозна: нямаше плакати на любими музикални състави или филми, нямаше момичешки колекции на снимки или корсажи. Вместо това имах картини на платноходки, пасторални пейзажи с маслени бои и портрет на Елинор Рузвелт. Последният бе странна придобивка, защото навремето не знаех нищо за госпожа Рузвелт, освен че е била добра, и това явно ми е било достатъчно. При сегашната ми настройка сигурно бих предпочела снимка на жената на Уорън Хардинг, „Графинята“, която записвала и най-дребните прегрешения в малък червен бележник, за да може по-късно да си отмъсти. Днес харесвам президентски съпруги с повече характер.

Пийнах още водка. Най-много от всичко на света исках пак да се унеса, да се потопя в мрака, да забравя. Чувствах се ужасно. Имах усещането, че съм препълнена със сълзи, напиращи навън — като балон с вода, който всеки момент ще се пръсне. Достатъчно беше някой да ме боцне с карфичка. Уинд Гап беше нездравословно място за мен. Тази къща бе нездравословна за мен.

Някой тихо почука на вратата, като съвсем леко драскане.

— Да? — Бързо скрих чашата с водка отстрани на леглото.

— Камий? Аз съм. Майка ти.

— Да?

— Нося ти лосион.

Залитайки леко, отидох до вратата. Водката ми даваше необходимия кураж, за да понеса това конкретно място в този конкретен ден. Шест месеца бях успяла да стоя далеч от алкохола, но тук правилата не важаха. Майка ми надникна плахо в спалнята, сякаш беше стая на мъртво дете. Почти. Държеше светлозелено шишенце.

— Има витамин Е. Взех го тази сутрин.

Майка ми вярва в целебните свойства на витамин Е, сякаш, ако се мажа достатъчно често с него, кожата ми отново ще стане чиста и безупречна. Досега не е подействало.

— Благодаря.

Тя бързо огледа врата, ръцете, краката ми, непокрити от фланелката с къс ръкав, с която спях. После се намръщи и вдигна очи към лицето ми. Въздъхна и леко поклати глава. Остана да стои така.

— Много ли ти беше тежко на погребението, мамо? — Дори сега не можех да устоя на изкушението да си поговоря с нея.

— Тежко ми беше. Приликите бяха толкова много. Този малък ковчег…

— И на мен ми беше тежко. Даже се изненадах колко. Тя много ми липсва. Все още. Не е ли странно?

— Би било странно, ако не ти липсваше. Тя ти е сестра. Болката е почти толкова силна, колкото ако изгубиш детето си. Въпреки че беше още много малка. — Долу Алън си подсвиркваше някаква мелодия, но майка ми като че ли не го чуваше. — Не одобрявам много онова отворено писмо, което прочете Джейни Кийн — продължи тя. — Все пак бяхме на погребение, а не на политическа среща. И защо всички бяха облечени толкова ежедневно?

— Писмото беше трогателно. Искрено. Ти нищо ли не прочете на погребението на Мериан?

— Не, не. Аз едва се държах на краката си, камо ли да произнасям речи. Предполагам, че не си спомняш тези неща, Камий. Мисля, че ще се засрамиш, когато осъзнаеш колко много си забравила.

— Бях само на тринайсет, когато тя почина, мамо. Спомни си, бях малка. — Преди повече от двайсет години, как бе възможно?

— Да. Добре, стига. Какво смяташ да правиш днес? Розите в Дейли Парк са цъфнали, ако искаш да се разходиш.

— Ще мина през участъка.

— Не ми споменавай такива неща, докато си тук — сряза ме тя. — Казвай ми, че ще излизаш по задачи или ще се виждаш с приятелки.

— Ще излизам по задачи.

— Добре. Приятно прекарване.

Тя се отдалечи по коридора и след малко чух как стълбите скърцат под краката й, докато слизаше.

Изкъпах се с хладка вода в плитката вана, на изгасени лампи и с чаша водка на перваза отстрани. После се облякох и излязох в коридора. В къщата беше тихо — тишина, каквато може да има само в една вековна постройка. Спрях пред кухнята и се ослушах. Вътре нямаше никого, чуваше се само бръмченето на вентилатора. Вмъкнах се бързо, грабнах една зелена ябълка и излязох от къщата.

Небето беше безоблачно.

* * *

На верандата отвън видях едно преобразено дете. Момиченцето, което гледаше съсредоточено еднометрова куклена къща, точно копие на майчиния ми дом. Дългите й, добре оформени руси къдрици се поклащаха на гърба й, който беше обърнат към мен. Когато ме погледна, разпознах момичето, с което бях говорила на входа на гората, а после бях видяла да се смее с приятелките си пред църквата след погребението на Натали. Най-красивата от компанията.

— Ама? — попитах и тя се засмя.

— Разбира се. Кой друг ще си играе на верандата на Адора с миниатюрната къща на Адора?

Носеше карирана рокличка и отстрани имаше оставена сламена шапка в тон с дрехата. Ама изглеждаше точно на годините си — тринайсет — за първи път, откакто я бях видяла. Всъщност не. Сега изглеждаше по-малка. Тези дрехи подхождаха повече на десетгодишно дете. Тя видя, че я гледам изпитателно, и се намръщи.

— Облечена съм така заради Адора. Когато съм вкъщи, аз съм нейната кукличка.

— А когато не си?

— Тогава съм други неща. Ти си Камий. Моята полусестра. Първата дъщеря на Адора. Преди Мериан. Ти си „преди“, аз съм „след“. По-рано не ме позна.

— Твърде дълго ме нямаше, а Адора спря да праща снимки за Коледа преди пет години.

— Спряла е да ги праща на теб може би. Но тук продължаваме да правим проклетите снимки. Всяка година Адора ми купува рокличка на червени и зелени карета специално за случая. И веднага щом се снимаме, я хвърля в огъня.

Извади табуретка с големината на мандарина от хола на куклената къщичка и ми я подаде.

— Трябва да се претапицира. Адора смени цветното оформление от прасковено на жълто. Обеща да ме заведе в магазина за платове, за да си избера нови покривки. Тази куклена къщичка е моя идея.

Прозвуча почти непринудено: „моя идея“. Изрече думите плавно и небрежно, като държеше главата си леко наклонена настрана, но изразът със сигурност беше на майка ми. Нейната кукличка се учеше да говори точно като Адора.

— Явно много добре се справяш — отбелязах аз и й махнах вяло за довиждане.

— Благодаря — каза тя. Погледна копието на моята стая в куклената къщичка и побутна леглото с кутрето си. — Надявам се, че си прекарваш добре тук — добави, гледайки в стаята, сякаш говореше на някоя малка Камий, която никой друг не можеше да види.

* * *

Заварих главен инспектор Викъри да блъска с чук по един знак „Стоп“, за да изправи някаква неравност, на ъгъла на Втора и „Ели“, тиха уличка с малки къщи на няколко пресечки от участъка. При всеки удар присвиваше очи. Ризата му беше мокра от пот на гърба и очилата му се бяха смъкнали на върха на носа.

— Нямам какво да ви кажа, госпожице Прийкър. — Дум.

— Знам колко ви е омразно това, главен инспектор Викъри. Аз също не съм искала тази задача. Принудиха ме, защото съм от тук.

— Не сте си идвали от години, доколкото разбрах. — Дум.

Не отговорих. Загледах се в тревата, избила от една цепнатина на тротоара. Това обръщение „госпожице“ малко ме засегна. Не можех да разбера дали е израз на учтивост, с каквато не съм свикнала, или нарочно изтъкване на факта, че още не съм омъжена. Сама жена, дори минала трийсетте, беше странно явление по тези краища.

— Порядъчен човек би предпочел да го уволнят, вместо да пише за мъртви деца. — Дум. — Това е опортюнизъм, госпожице Прийкър.

Отсреща възрастен мъж, стиснал здраво кутия мляко, пристъпваше бавно към бяла талашитена къща.

— Не се чувствам много порядъчна точно сега, прав сте. — Не ми пречеше да разведря малко Викъри. Исках да му се харесам, не само защото това щеше да улесни работата ми, а и защото с нервното си поведение ми напомняше за Къри, който ми липсваше. — Но малко публичност може да привлече интерес към разследването и да помогне. Имало е такива случаи.

— По дяволите. — Той захвърли чука на земята и се обърна към мен. — Вече потърсихме помощ. Пратиха ни някакъв специален детектив от Канзас Сити. Вече няколко месеца се мотае. Не е разкрил абсолютно нищо. Казва, че сигурно някой побъркан случайно е минал оттук, харесало му е и е останал в околността. Е, този град не е толкова голям и съм сигурен, че все някой щеше да забележи, ако се появи чужд човек. — Погледна ме предизвикателно.

— Гората е доста голяма, доста гъста — отбелязах.

— Това не е дело на външен човек. Предполагам, че си давате сметка за това.

— Предполагам, че предпочитате да е външен човек.

Викъри въздъхна, запали цигара и покровителствено обгърна стълба на знака с ръка.

— По дяволите, разбира се, че предпочитам. Но не съм глупак. Може да не съм разследвал убийства, но не съм някакъв скапан идиот.

В този момент съжалих за изпитата водка. Мислите ми блуждаеха, не можех да се съсредоточа върху думите му, не можех да измисля подходящите въпроси.

— Мислите, че извършителят е от Уинд Гап?

— Не коментирам.

— Това ще остане между нас. Защо някой от Уинд Гап ще убива деца?

— Веднъж ме повикаха, защото Ан убила папагалчето на съседите с пръчка. Заострила я с един от ловджийските ножове на баща си. Натали… по дяволите, семейството й се премести тук преди две години, защото във Филаделфия, където живеели преди, забила ножица в окото на една съученичка. Баща й напуснал доста добре платена работа само за да могат да започнат начисто. В щата, откъдето е дядо му. В малко градче. Сякаш малките градчета си нямат своите проблеми.

— И един от тях е, че всички знаят кои са калпазаните.

— Именно.

— Значи мислите, че го е направил някой, който не обича децата, така ли? И по-специално тези две момиченца? Може би са му направили нещо? И това е отмъщение?

Викъри подръпна върха на носа си, почеса се по мустаците. Погледна чука на земята. Явно се колебаеше дали да го вземе и да ме отпрати, или да продължи да говори. В този момент към нас с голяма скорост се приближи черна кола и още преди да е спряла, прозорецът от дясната страна се спусна. Шофьорът, чието лице не се виждаше добре от черните очила, се наведе към нас, за да ни погледне.

— Ей, Бил. Не трябваше ли да се видим в кабинета ти сега?

— Имах да свърша малко работа.

Това беше типът от Канзас Сити. Погледна ме, като свали очилата си с добре отработен жест. Имаше светлокестенява коса и един кичур постоянно падаше пред лявото му око. Синьо. Усмихна ми се, показвайки съвършени бели зъби.

— Здравейте.

Погледна Викъри, който демонстративно се наведе и вдигна чука. После — пак мен.

— Добър ден — отговорих. Дръпнах ръкавите си до китките и ги затиснах с пръсти.

— Е, Бил, да те закарам? Или предпочиташ да вървиш пеша? Мога да мина да взема по кафе и ще се видим там.

— Не пия кафе. Би трябвало вече да си забелязал. Идвам след петнайсет минути.

— Опитай се да ги направиш десет, а? Вече закъсняваме. — Господин Канзас Сити отново ме погледна. — Сигурен ли си, че не искаш да те закарам, Бил?

Викъри само поклати глава.

— Коя е твоята приятелка, Бил? Мислех, че вече познавам всички по-важни уиндгапчани. Или… уиндгапианци?

Ухили се. Мълчах като срамежлива ученичка и чаках Викъри да ме представи.

Дум! Главният инспектор се преструваше, че не чува. В Чикаго сама бих се представила с усмивка и бих се насладили на реакцията, но тук само погледнах Викъри и не казах нищо.

— Е, добре, ще се видим в участъка.

Стъклото се вдигна и колата потегли.

— Това ли е детективът от Канзас Сити? — попитах. Вместо да отговори, Викъри запали нова цигара и тръгна към участъка. Старецът отсреща тъкмо се беше добрал до вратата на къщата си.

4

Някой беше нацапал със син спрей основата на водонапорната кула в мемориалния парк „Джейкъб Дж. Гарет“ и тя изглеждаше странно стилна, сякаш бе обута с плетени терлици. Самият парк — последното място, където Натали е била видяна жива — беше пуст. Във въздуха все още се носеше фин прах, вдигнат от бейзболното игрище, и аз усетих вкуса му в гърлото си като от преварен чай. Тревата по периферията на гората беше израсла високо. Изненадах се, че още никой не е наредил да я окосят, да я унищожат, както бяха направили с камъните, задържали трупа на Ан Неш.

Когато бях в гимназията, паркът „Гарет“ беше място, където всички ходеха да пият бира през уикендите, да пушат марихуана или да мастурбират в храстите. Именно там, тринайсетгодишна, за първи път се целувах с момче — едно футболистче, което бе натъпкало устата си с тютюн за дъвчене. Никотинът ме замая повече от вълнението на първата целувка, после избягах зад колата му да повръщам погълнатото по-рано вино с плодов сок и мънички, лъскави парченца плод.

— Джеймс Капизи е бил тук.

Обърнах се и видях около десетгодишно момченце с къса руса коса, което държеше опърпана топка за тенис.

— Кой е Джеймс Капизи?

— Един приятел. Бил е тук, когато тя е отвела Натали. Джеймс я видял. Била по нощница. Играели си на летяща чиния, ей там покрай гората, и тя отвела Натали. Можела да вземе Джеймс, но той искал да стои тук, на поляната. Затова Натали стояла по-близо до дърветата. Джеймс останал на поляната заради слънцето. Той не трябва да излиза на слънце, защото майка му има рак на кожата, но въпреки това излиза. Или по-скоро, излизаше. — Момченцето тупна топката на земята и около него се вдигна облак прах.

— Той вече не обича ли да излиза на слънце?

— Той вече не обича нищо.

— Заради Натали ли?

Момченцето сви войнствено рамене:

— Защото Джеймс е пъзльо.

Изгледа ме от глава до пети, после неочаквано запрати топката срещу мен. Тя се удари в хълбока ми и отскочи.

Хлапето се изкиска тихо.

— Извинявай.

Хукна да гони топката, метна се показно върху нея, скочи на крака и я удари в земята. Тя отскочи нагоре, пак падна и след няколко подскока спря.

— Не съм сигурна, че разбирам какво ми казваш. Кой е бил с нощница? — попитах, като гледах все още подскачащата топка.

— Жената, която е отвела Натали.

— Чакай, какво искаш да кажеш?

Бяха ми казали, че Натали си играла тук с приятелчета, които си тръгнали за вкъщи, и се предполагаше, че е била отвлечена някъде по краткия път до дома й.

— Джеймс видял как жената отвежда Натали. Били само двамата и си играели на летяща чиния. Натали не успяла да я хване и тя отлетяла в тревата покрай дърветата. Тогава жената се показала и я сграбчила. И после двете изчезнали в гората. Джеймс се уплашил и избягал вкъщи. Оттогава не е излизал.

— А ти откъде знаеш какво се е случило?

— Ходих веднъж да го видя. Той ми разказа. Нали сме приятели.

— Джеймс наблизо ли живее?

— Майната му на Джеймс. И без това може би ще отида при баба за ваканцията в Арканзас. Там е по-добре от тук.

Момченцето хвърли топката по телената ограда на бейзболното игрище. Тя се заклещи там и остана да се поклаща известно време с тракане.

— Ти тукашна ли си? — попита хлапето, като продължи да рита прахта.

— Да, тук съм родена. Но вече не живея в града. Дошла съм на гости. — Пробвах пак: — Джеймс някъде наблизо ли живее?

— В гимназията ли учиш? — Лицето му беше силно загоряло от слънцето. Приличаше на малък морски пехотинец.

— Не.

— В колеж? — Брадичката му бе влажна от слюнка.

— По-стара съм.

— Трябва да се прибирам.

Той заподскача заднишком, издърпа топката от телената мрежа, погледна ме пак и разклати дупето си, сякаш изпълняваше нервен танц.

— Трябва да се прибирам.

Хвърли топката към улицата, където тя отскочи от една кола с впечатляващо издумкване, хукна след нея и се скри от погледа ми.

Намерих „Капизи, Джанел“ в тънкия като списание телефонен указател на единствената бензиностанция на Уинд Гап. После взех голяма чаша газиран ягодов сок и отидох на адреса: „Холмс“ 3617.

Домът на Капизи се намираше в периферията на евтиния квартал в най-източния край на града — запуснати, тристайни къщи, чиито наематели в повечето случаи работеха в близката свинеферма (голямо предприятие, произвеждащо близо два процента от свинското месо в страната). Попитайте някой беден жител на Уинд Гап и почти със сигурност ще ви каже, че работи в свинефермата и че баща му също е работил там. В развъдника има прасенца сукалчета, на които трябва да се подрязват зъбите; свине майки за осеменяване и затваряне в клетки; отходни ями за почистване. В кланицата е доста по-зле. Едни работници товарят прасетата и ги вкарват в канала, където е пневматичният уред за зашеметяване. Други хващат квичащото и ритащо животно за задните крака, заканват го на подемника и го вдигат с главата надолу. Режат гърлото му с остър нож и кръвта потича като гъста червена боя по плочките. Следва ваната за щавене. Постоянният шум — отчаяно, пронизително квичене — кара повечето работници да носят тапи за уши и те прекарват дните си в тиха ярост. Вечер се напиват и слушат силна музика. В местния бар „Хийла“ не сервират свинско, само пилешко, което вероятно се произвежда от също такива гневни работници в някое друго мизерно градче.

За да бъда изчерпателна, трябва да добавя, че майка ми притежава цялата компания и получава около 1,2 милиона долара дивидент всяка година. Други хора управляват бизнеса вместо нея.

На предната веранда на семейство Капизи лежеше мързелив котарак. Когато се приближих, чух звука от някакво предаване по телевизията. Почуках на мрежестата врата и изчаках. Котаракът дойде да се отърка в краката ми; усетих ребрата му през панталона си. Почуках пак и вътре някой изключи телевизора. Котаракът се шмугна под люлката на верандата и измяука. Изчаках още две секунди и пак почуках.

— Мамо? — чух детски глас през отворения прозорец.

Приближих се и през прашната мрежа против насекоми видях слабо момченце с тъмни къдрици и големи очи.

— Хей, здрасти. Извинявай, че те безпокоя. Ти ли си Джеймс?

— Какво искаш?

— Здравей, Джеймс. Извинявай, че те прекъснах. Нещо интересно ли гледаше?

— Полицайка ли си?

— Опитвам се да открия кой нарани твоята приятелка. Може ли да поговорим?

Той остана там и разсеяно прокара пръст по перваза на прозореца. Седнах на люлката, в най-отдалечения от него край.

— Казвам се Камий. Един твой приятел ми каза какво си видял. Едно момченце с много къса руса коса.

— Ди.

— Така ли се казва? Видях го в парка. В същия парк, където сте си играли с Натали.

— Тя я отведе. Никой не ми вярва. Страх ме е. Не трябва да излизам от къщи. Мама има рак. Болна е.

— Ди ми каза. Разбирам те. Надявам се, че не съм те уплашила, като идвам така.

Той започна да стърже с нокът по мрежата. От шума ме засърбяха ушите.

— Ти не изглеждаш като нея. Ако изглеждаше като нея, щях да повикам полиция. Или да те застрелям.

— Тя как изглеждаше?

Момченцето сви рамене:

— Вече разказах. Сто пъти.

— Разкажи и на мен.

— Беше стара.

— Стара като мен ли?

— Стара като майка.

— Какво друго?

— Имаше бяла нощница и бяла коса. Беше цялата бяла, но не като призрак. Това повтарям постоянно.

— Бяла в какъв смисъл?

— Ами, като човек, който никога не е излизал от стаята.

— И когато Натали се приближи до гората, жената я сграбчи, така ли? — Използвах същия ласкателен глас, с който майка ми говореше на любимата си прислужница.

— Не лъжа.

— Вярвам ти. Значи жената сграбчи Натали, докато си играехте?

Той кимна:

— Много бързо. Натали търсеше летящата чиния в тревата. Тогава видях жената да се промъква в гората. Гледаше ни. Видях я преди Натали. Но не се уплаших.

— Сигурна съм.

— Даже когато тя хвана Натали, отначало не се уплаших.

— Обаче после си се уплашил, така ли?

— Не. — Гласът му затихна. — Не се уплаших.

— Джеймс, ще ми разкажеш ли какво се случи, след като жената сграбчи Натали?

— Дръпна Натали към себе си, сякаш я прегръщаше. После погледна към мен. Втренчи се в мен.

— Жената ли?

— Да. Усмихна ми се. За момент си помислих, че може би няма нищо страшно. Но тя не каза нищо. После престана да се усмихва. Постави пръст на устните си да мълча. И след това се вмъкна в гората. С Натали. — Момченцето пак сви рамене. — Разказах това на всички.

— И на полицаите ли?

— Първо на мама, после на полицаите. Мама ме накара да им разкажа. Но те не ми повярваха.

— Защо?

— Помислиха, че лъжа. Обаче аз няма да си измисля такова нещо. Глупаво е.

— Натали направи ли нещо, когато се случваше това?

— Не. Само стоеше. Мисля, че не знаеше какво да направи.

— Жената приличаше ли ти на някого, когото си виждал преди?

— Не. Нали ти казах. — Той се дръпна от прозореца и се заоглежда назад в хола.

— Е, извинявай, ако съм те притеснила. Може би трябва да поканиш някое приятелче. Да ти прави компания. — Той пак сви рамене и започна да гризе нокътя си. — Може да се почувстваш по-добре, ако излезеш да си поиграеш навън.

— Не искам. Освен това имаме пистолет.

Посочи назад в стаята към оръжието, поставено на страничната облегалка на дивана, до нахапан сандвич с шунка. Боже Господи!

— Сигурен ли си, че това нещо трябва да стои така, Джеймс? Пистолетите не са за малки деца. Могат да бъдат много опасни.

— Не са чак толкова опасни. Мама разрешава. — Сега за първи път ме погледна в лицето. — Много си красива. Имаш хубава коса.

— Благодаря.

— Трябва да се прибирам.

— Добре. Бъди внимателен, Джеймс.

— Точно това правя.

Издиша съсредоточено и се отдалечи от прозореца. След секунда пак чух телевизора.

* * *

В Уинд Гап има единайсет бара. Отидох в един, който не познавах, „Сензоре“, който, съдейки по неоновите зигзази на стената и малкия дансинг по средата на салона, сигурно е процъфтявал по време на идиотията от осемдесетте. Тъкмо пиех бърбън и си попълвах записките от изминалия ден, когато господин Канзас Сити се настани на стола срещу мен. Остави шумно бирата си на масата.

— Мислех, че на репортерите не е позволено да говорят с малолетни без разрешение от родителите им — отбеляза с усмивка и отпи от бутилката. Майката на Джеймс сигурно беше подала сигнал.

— Репортерите трябва да бъдат по-пробивни, когато полицията не си мърда пръста, за да придвижи разследването напред.

— Полицията не може да си върши добре работата, ако репортерите публикуват подробности за разследванията в чикагските вестници.

Това беше стара игра. Отново забих поглед в бележника си, мокър от кондензираната влага по чашата ми.

— Нека да пробваме друг подход. Аз съм Ричард Уилис. — Той пак отпи глътка бира и измляска леко.

— Аха.

— А вие сте Камий Прийкър. Момиче от Уинд Гап, което е намерило щастието в големия град.

— О, да, това съм аз.

Той се усмихна, показвайки обезпокоително белите си зъби, и прокара ръка през косата си. Нямаше годежен пръстен. Запитах се откога съм започвала да забелязвам такива подробности.

— Добре, Камий, какво ще кажете двамата с вас да сключим примирие? Поне временно. Да видим как ще потръгнат нещата. Предполагам, че няма нужда да ви мъмря за момченцето на Капизи.

— Предполагам разбирате, че няма причина да ме мъмрите. Защо полицията не е взела под внимание показанията на единствения очевидец на отвличането на Натали Кийн? — Взех химикалката, за да му покажа, че разговорът ни ще бъде отразен.

— Кой казва, че не сме ги взели под внимание?

— Джеймс Капизи.

— Аха, какъв надежден източник на информация — отбеляза със смях. — Тук ще ви разкрия една малка тайна, госпожице Прийкър. — Доста добре имитира Викъри, като дори направи жест, сякаш завърта въображаема венчална халка на безименния си пръст. — В полицията нямаме практика да информираме деветгодишни момченца за хода на текущи разследвания. В това число не им се отчитаме дали вярваме или не на показанията им.

— А вярвате ли?

— Не мога да коментирам.

— Струва ми се, че ако сте имали добро описание на заподозрян в убийство, можехте да осведомите местните жители, за да бъдат нащрек. Но не сте го направили и затова предполагам, че сте пренебрегнали показанията на момченцето.

— Пак без коментар.

— Доколкото разбрах, Ан Неш не е била сексуално малтретирана. Такъв ли е случаят и с Натали Кийн?

— Госпожице Прийкър. В момента не мога да коментирам.

— Защо тогава седим тук и си говорим?

— Ами, най-напред, знам, че онзи ден сте прекарали дълго време, вероятно от вашето работно време, с нашия служител, за да му разкажете своята версия за откриването на трупа на Натали. Исках да ви благодаря.

— Моята версия?

— Всеки има различна версия за определено събитие. Например вие сте казали, че очите на Натали са били отворени. Господин и госпожа Брусар казват, че са били затворени.

— Не мога да коментирам — измърморих сърдито.

— Аз съм по-склонен да вярвам на жена, която си изкарва прехраната като репортер, отколкото на възрастна двойка собственици на малък ресторант. Но бих искал да чуя доколко сте сигурна в твърдението си.

— Имало ли е сексуално посегателство срещу Навали? Неофициално.

Оставих химикалката на масата.

Той замълча за секунда, като въртеше разсеяно бутилката с бира.

— Не — отговори след малко.

— Абсолютно съм сигурна, че очите й бяха отворени. Но нали и вие бяхте там.

— Да, бях.

— Значи показанията ми не са ви необходими. Какво е второто?

— Моля?

— Казахте: „най-напред…“

— А, да. Втората причина да искам да говоря с вас, да бъда честен — качество, което мисля, че ще оцените — е, че отчаяно искам да поговоря с външен човек. — Белите зъби отново блеснаха срещу мен. — Да, знам, че сте родена тук. И, честно казано, не мога да разбера как сте издържали. Идвам периодично от август и вече започвам да полудявам. Канзас Сити също не е някакъв страхотен метрополис, но поне има нощен живот. Култура… Някаква култура. Има хора.

— Сигурна съм, че ще се справите.

— Надявам се. Сега може да се наложи да остана по-дълго.

— Аха. — Посочих бележника си. — И така, каква е вашата теория за убийствата, господин Уилис.

— Детектив Уилис — поправи ме той, като пак се усмихна. Довърших питието си на една глътка и започнах да дъвча счупената пластмасова сламка. — Е, Камий, мога ли да ви почерпя?

Разклатих чашата си и кимнах:

— Бърбън, чист.

— Добре.

Докато той поръчваше на бара, взех химикалката и написах задник на китката си. Той се върна с две чаши „Уайлд търки“.

— Е — заговори, като размърда вежди. — Предлагам просто да си поговорим. Като нормални хора. Имам нужда от това. Бил Викъри не умира от желание да общува с мен.

— Вече сме двама с този проблем.

— Да. Значи сте от Уинд Гап и сега работите за чикагски вестник. „Трибюн“?

— „Дейли Поуст“.

— Този не съм го чувал.

— Нормално.

— Не кипите от ентусиазъм.

— Работата е добра. Бива.

Не бях в настроение за размяна на любезности, дори не бях сигурна, че си спомням как се прави. В нашето семейство Адора беше тази, която умееше да се харесва на хората — даже човекът, който пръскаше срещу термити веднъж годишно, изпращаше сантиментални картички за Коледа.

— Не сте много разговорлива, Камий. Ако ви досаждам, само кажете, и ще си тръгна.

В интерес на истината, не исках да си тръгва. Беше хубав мъж и гласът му ми действаше успокояващо. Това, че и той не се чувстваше в свои води, също беше плюс.

— Извинявайте, малко съм раздразнителна. Това завръщане беше трудно за мен. И писането за тези убийства още повече ме натоварва.

— Откога не се бяхте връщали тук?

— От години. Осем, за да бъда точна.

— Но все още имате роднини тук.

— О, да. Заклети уиндгапианци. Мисля, че това е предпочитаното название, ако отговоря на въпроса ви по-рано днес.

— Благодаря. Не искам да оскърбявам милите местни хора. Поне не повече, отколкото вече съм го направил. На близките ви харесва ли им тук?

— Да. Никога не са си мечтали за друго място. Имат твърде много приятели. Твърде хубава къща. И така нататък.

— И двамата ви родители ли са родени тук?

Групичка мъже на моята възраст, чиито лица ми бяха познати, се настаниха в съседното сепаре, всеки с халба бира пред себе си. Надявах се да не ме видят.

— Майка ми е от тук. Вторият ми баща е от Тенеси. Дойде, когато се ожениха.

— Кога беше това?

— Преди близо трийсет години, предполагам. — Опитах се да пия по-бавно, за да не го изпреваря.

— А баща ви?

Усмихнах се любезно, без да отговоря.

— Вие в Канзас Сити ли сте отраснали?

— Да. Никога не съм мислил да отида другаде. Твърде много приятели. Твърде хубава къща. И така нататък.

— А полицейската работа там… добре ли е?

— Има действие. Достатъчно, за да не стана като Викъри. Миналата година работих по доста сериозни случаи. Предимно убийства. И хванахме един тип, който серийно нападаше жени из целия град.

— Изнасилвач?

— Не. Яхваше ги, после бъркаше в гърлата им и ги раздираше на парчета.

— Боже Господи!

— Хванахме го. Продавач на алкохол на средна възраст, който още живееше с майка си. Намерихме тъкан от последната жертва под ноктите му. Десет дни след убийството.

Не разбрах дали се възмущаваше от глупостта на престъпника или от лошата му хигиена.

— Ясно.

— А сега съм тук. По-малък град, но по-добра възможност да се докажа. Когато Викъри ни се обади, случаят не изглеждаше толкова сериозен, затова решиха да изпратят някоя по-дребна клечка. Мен. — Усмихна се, почти скромно. — После се оказа, че имаме сериен престъпник. Засега не са ми отнели случая — с разбирането, че не трябва да оплескам нещата.

— Позната ситуация.

— Странно е да получиш големия си шанс благодарение на нещо толкова ужасно — продължи той. — Но чувството сигурно ви е познато. Какви събития отразявате в Чикаго.

— Полицейски репортер съм, тъй че вероятно се сблъсквам със същите гадости, с които и вие: побои, изнасилвания, убийства. — Исках да знае, че и аз имам своите ужасяващи истории. Глупаво, но ми доставяше удоволствие. — Миналия месец писах за един осемдесет и две годишен старец. Синът му го убил, после накиснал трупа в сода каустик във ваната, за да се разтвори. Разбира се, направи пълни самопризнания, но не можеше да обясни защо го е извършил.

Съжалих, че използвах думата „гадости“ за побоите, изнасилванията и убийствата. Показваше неуважение.

— Явно и двамата сме виждали грозни сцени — отбеляза Ричард.

— Да. — Завъртях течността в чашата си, не се сещах какво повече да кажа.

— Съжалявам.

— И аз.

Изгледа ме изпитателно. Барманът намали осветлението — официален сигнал, че наближава време за затваряне.

— Можем да отидем на кино някой ден — каза Ричард със смирен тон, като че ли една вечер в местния киносалон можеше да разсее всичките ми тревоги.

— Може. — Изгълтах на един дъх питието си. — Защо не?

Той отлепи етикета на празната бирена бутилка до себе си и го изглади върху масата. Несъзнателен навик. Явно никога не беше работил в бар.

— Е, Ричард, благодаря за питието. Време е да се прибирам вкъщи.

— Приятно ми беше да си поприказваме, Камий. Да ви изпратя ли до колата?

— Не, благодаря. Няма нужда.

— Ще можете ли да шофирате така? Не го казвам като ченге.

— Ще се справя.

— Добре. Хубави сънища.

— На вас също. Следващия път искам нещо, което да включа в репортажа.

* * *

Когато се прибрах, Алън, Адора и Ама седяха в хола. Сцената ме удиви, толкова много ми напомняше за дните с Мериан. Ама и майка ми седяха на дивана. Адора беше прегърнала малката си дъщеря — с вълнена нощница въпреки горещината — и притискаше бучка лед до устните й. Моята полусестра ме погледна равнодушно, после продължи да си играе с лъскава махагонова маса, абсолютно същата като масата в съседната стая, но висока само десет сантиметра.

— Няма нищо страшно — каза Алън, като вдигна глава от вестника, който четеше. — Ама е хванала само някакъв летен вирус.

Изпитах лека тревога, после — раздразнение. Представих си досадните задължения от едно време, които ме караха да изпълнявам винаги когато Мериан се разболееше: да тичам до кухнята да й правя чай и други подобни. После все се навъртах около майка ми и чаках да прегърне и мен. Сега и Адора, и Ама мълчаха. Мама дори не ме погледна, само притисна малката си дъщеря по-близо до себе си и затананика на ухото й.

— Ние, от рода Крелин, сме малко деликатни — каза с леко виновен тон Алън.

Лекарите в Уудбъри вероятно наистина виждаха по някой представител на семейство Крелин поне веднъж седмично, защото и Адора, и Алън бяха маниаци на тема здраве. Спомням си, че когато бях дете, майка ми се опитваше да ме цери с мехлеми и масла, с домашни лекарства и хомеопатични помии. Понякога пиех смрадливите отвари, но по-често отказвах. После Мериан се разболя сериозно и Адора имаше по-важни неща от това да ме кара да гълтам екстракти от пшеничен зародиш. Сега получих внезапно прозрение: всички онези сиропи и хапчета, които тя ми даваше, а аз отказвах. Това беше последният път, когато съм получавала пълното й внимание. Изведнъж ми се прииска да не бях толкова своенравна.

Родът Крелин. Всички тук бяха Крелин. Само не и аз, помислих си с детинска завист.

— Съжалявам, че си болна, Ама — казах.

— Орнаментите на краката са сгрешени — внезапно измрънка тя. Вдигна масата и възмутено я показа на майка ми.

— Какво остро зрение имаш, Ама — каза Адора, като присви очи и се вгледа в миниатюрата. — Но то почти не се забелязва, миличка. Само ти ще знаеш. — Приглади назад влажната коса на момичето.

— Не мога да допусна грешно копие — заяви Ама, като гледаше гневно масата. — Трябва да я върнем. Какъв е смисълът да я правят по специална поръчка, ако ще е сбъркана?

— Миличка, уверявам те, изобщо не личи. — Мама я погали по бузата, но тя вече стана от дивана.

— Ти каза, че всичко ще бъде съвършено. Обеща! — Гласът на детето трепереше и по страните му потекоха сълзи. — Това сега развали всичко. Цялата къща е развалена. Това е столовата — не може да има маса, която не е същата. Мразя я!

— Ама… — Алън сгъна вестника, отиде при дъщеря си и се опита да я прегърне, но тя се освободи от ръцете му.

— Само едно нещо исках, само за това ви помолих, а на вас дори не ви дреме, че е сгрешено! — закрещя тя през сълзи и лицето й почервеня от гняв.

— Ама, успокой се — хладно каза Алън и пак се опита да я прегърне.

— Това е единственото, което искам! — изкрещя сестра ми и удари миниатюрната маса в пода, при което — тя се разпадна на пет части. Започна да я тъпче, докато я натроши на парченца, после се хвърли на дивана и зарови лице в тапицерията.

— Е — отбеляза мама, — сега явно ще трябва да поръчаме нова.

Прибрах се в стаята си, далеч от онова ужасно момиченце, което изобщо не беше като Мериан. Цялата треперех. Известно време крачих напред-назад, опитах се да си спомня как да нормализирам дишането си, как да успокоя кожата си. Но тя ми крещеше. Понякога белезите ми оживяват.

* * *

Аз имам този навик — да режа. Да поря, да дялам, да кълцам, да пробождам. Аз съм много особен случай. Имам цел. Кожата ми, видите ли, крещи. Тя е покрита с думи — кекс, кифла, коте, къдри — сякаш въоръжен с нож първокласник се е учил да пише върху плътта ми. Понякога, не много често, се смея. Когато излизам от банята и случайно мерна отстрани на крака си: кукличка. Когато обличам пуловер и зърна на китката си: болка. Защо точно тези думи? Хиляди часове терапия не успяха да вдъхновят с много идеи храбрите доктори. Много често звучат умалително, като Дик и Джейн, като розовко и опашчица. Или пък са с подчертано негативно звучене. Брой синоними на тревога, издълбани върху кожата ми: единайсет. Единственото, което знам със сигурност, е, че в определен момент ми се е струвало жизненоважно да видя точно тези букви върху тялото си, и не просто да ги видя, а да ги почувствам. На левия ми хълбок гори: фуста.

Малко по-надолу — първата ми дума, изрязана в един тревожен летен ден, когато бях на тринайсет: зло. Събудих се онази сутрин и ми беше горещо, отегчавах се, тревожех се за предстоящите часове. Как да се почувстваш сигурен, когато целият ти ден е необятен и празен като небето? Всичко можеше да се случи. Спомням си, че почувствах тази дума, тежка и леко лепкава, върху хълбока си. Ножът на мама за разфасоване на пържоли. Започнах да изписвам буквите съсредоточено като дете между въображаеми, очертани с червено редове. Измих се. После задълбах повече. Пак се измих. Полях ножа с белина и се промъкнах обратно в кухнята, за да го върна на мястото му. Зло. Облекчение. Прекарах остатъка от деня в грижи за раната си. Повторих извивките на буквата З с памуче, натопено в спирт. Галих бузата си, докато щипането премина. Лекарство. Превръзка. Пак отначало.

Проблемът се появи много преди това, разбира се. Проблемите винаги водят началото си много преди да ги забележиш. Когато бях на девет, преписах с дебел молив на големи точки цялата поредица „Малка къща в прерията“ дума по дума в тетрадка с лъскава зелена корица.

Когато бях на десет, записвах всяка дума, която учителката казваше, със син химикал на дънките си. После тайно ги перях с бебешки шампоан в умивалника в банята. Думите се размазваха и избледняваха, оставяха индиговосини йероглифи върху крачолите, сякаш по тях е подскачала птичка с нацапани с мастило крачка.

Единайсетгодишна, вече маниакално записвах всичко, което чуех, в малък син бележник. Бях вече малък репортер. Всяко изречение трябваше да се съхрани на хартия, иначе не беше истинско, изплъзваше се. Виждах думите да висят във въздуха — Камий, подай ми млякото — и когато започнеха да избледняват като диря от преминаващ самолет в небето, в мен назряваше тревога. Веднъж записани обаче, не можеха да ми избягат. Не се боях, че ще изчезнат. Аз бях пазителката на думите. Бях лудата на класа, записваща трескаво всяко изречение („Господин Фей е гей“, „Джейми Добсън е грозник“, „Те никога не пият мляко с какао“) с прилежност, граничеща с религиозно себеотдаване.

Мериан почина точно на тринайсетия ми рожден ден. Събудих се, отидох в стаята й, за да й кажа „добро утро“ — това беше първото нещо, което правех всяка сутрин — и я намерих с изцъклени очи, завита до брадичката. Спомням си, че не се изненадах. Тя постоянно умираше, откакто я помнех.

Онова лято се случиха и други неща. Внезапно станах неоспоримо красива. Можеше да бъде и обратно. Мериан беше признатата красавица: имаше големи сини очи, деликатен нос, съвършена остра брадичка. Чертите ми се променяха с всеки изминал ден, като че ли над мен преминаваха облаци, хвърлящи върху лицето ми изменчиви сенки, които ту го разкрасяваха, ту го загрозяваха. Но когато този процес се уталожи — и всички го забелязахме онова лято, същото лято, когато за първи път открих капчици кръв от вътрешната страна на бедрата си, същото лято, когато започнах ненаситно, ожесточено да мастурбирам — станах като наркоман. Бях обсебена от себе си. Влюбена във външността си, безсрамно флиртувах с отражението си във всяко огледало. И хората ме обичаха. Вече не бях нещастното момиче (което, колко жалко, изгуби сестра си). Вече бях красивото момиче (което, колко тъжно, изгуби сестра си). Бях известна.

Това беше същото лято, когато започнах да се режа със същия ентусиазъм, с който изучавах новооткритата си красота. Обожавах да обработвам плътта си, да бърша локвичката кръв с влажна кърпа и да разкрия, почти като с магия под пъпа си: плахо. Да напоя памуче със спирт и да почистя тънките очертания на: нагло. През последната година в гимназията имах склонност да пиша мръсотии, които по-късно поправих. След няколко бързи движения с ножа пичка стана птичка. Кур стана щур, а клитор неочаквано се трансформира в коптор.

Последната дума, която издълбах върху себе си шестнайсет години след като бях започнала, беше: изчезни.

Понякога чувах как думите се карат помежду си от различните части на тялото ми. От рамото ми гащи крещеше на черешка от вътрешната страна на десния ми глезен. От долната страна на палеца ми шиене ръмжеше сподавени заплахи към бебе точно под лявата ми гърда. Можех да ги накарам да млъкнат, като си помислех за изчезни, винаги сдържано и царствено, властващо над другите думи от високата си позиция на тила ми.

Освен това по средата на гърба ми, където е много трудно да достигнеш, има кръг от непокътната кожа с големината на юмрук.

През годините сама измислях шеги по свой адрес: Можеш да ме четеш като книга. Това е дълбоко запечатано в мен. Думите ми оживяват. Смешно, не мислите ли? Не понасям да се гледам, ако не съм облечена. Някой ден може да се консултирам с пластичен хирург да видим дали има начин да ме поизглади, но сега не съм готова да го направя. Вместо това пия и гледам да не мисля прекалено много за това, което съм причинила на тялото си. Вече не го правя, но през повечето време, докато съм будна, ръцете ме сърбят да хвана ножа. Сега няма да се задоволя с кратки думи. Двусмислие. Нечленоразделен. Лицемерност. В болницата в Илинойс едва ли ще одобрят тези импулси.

За любителите на научни термини има безброй определения за това състояние. Аз знам само, че рязането ми вдъхваше чувство за защитеност. То беше доказателство. Мисли и думи, запечатани на място, където можех да ги видя и да ги проследя. Истината, изписана с разкривен почерк, щипеща кожата ми. Кажете ми, че отивате на лекар, и ще издълбая тревога на ръката си. Кажете ми, че сте се влюбили, и ще очертая трагично върху гърдата си. Не съм сигурна, че исках да се излекувам. Просто вече нямах място за писане; драсках между пръстите на краката си — лош, плач — като наркоман, отчаяно търсещ здрава вена. Изчезни реши проблема. Бях запазила врата си, това първокачествено място, за последния надпис. После сама се предадох. Останах в болницата дванайсет седмици. Беше специално място за хора, склонни да се самонараняват; почти всичките бяха жени, повечето — под двайсет и пет. Когато отидох, бях на трийсет. Само шест месеца, след като бях спряла. Беше деликатен период от живота ми.

Къри дойде на свиждане веднъж, донесе ми жълти рози. Изрязали всички бодли, преди да му позволят да влезе. Събрали парчетата в пластмасови шишенца — Къри каза, че приличали на шишенца от лекарства — които заключили в шкаф, докато дойдат хората, извозващи боклука. Седнахме в дневната — без нито един остър ръб и облицована с плюш — и докато си говорехме за вестника, жена му и последните новини от Чикаго, аз внимателно оглеждах дрехите му за нещо остро. Катарама, безопасна игла, закопчалка на часовник.

— Съжалявам, моето момиче — каза накрая на свиждането и беше искрен, защото гласът му звучеше тъжно.

Когато си тръгна, толкова се погнусих от себе си, че изтичах в тоалетната и повърнах. Забелязах покритите с гумени предпазители болтове отзад на тоалетната чиния, извадих един и започнах да дращя по дланта си — аз — докато санитарите не ме извлякоха навън с разкървавени като от разпъване на кръста ръце.

Съквартирантката ми се самоуби след няколко дни. Не с остър предмет, което, разбира се, беше ирония. Изгълта една бутилка почистващ препарат, който чистачките бяха забравили. Беше на шестнайсет, бивша мажоретка, която се режеше над нивото на бедрата, за да не се вижда. Родителите й ме гледаха обвинително, когато дойдоха да приберат нещата й.

Обикновено свързват депресията със синия цвят, но аз адски бих се зарадвала, ако се събудя и виждам всичко в небесносиньо. За мен депресията е жълта като пикня. Застояла, изветряла, смрадлива пикня.

Медицинските сестри ни даваха лекарства срещу сърбежа. И други, които да успокоят горящите ни мозъци. Претърсваха ни два пъти седмично за остри предмети и ни събираха на групички, за да си помагаме да се прочистим, теоретично, от гнева и ненавистта към себе си. Учехме се да не се мразим. След месец добро поведение ни награждаваха с топли бани и масаж. Учеха ни да се наслаждаваме на докосването.

Единственият ми друг посетител бе майка ми, която тогава не бях виждала пет години. Ухаеше на виолетки и носеше една подрънкваща гривна против уроки, която като малка си мечтаех да имам. Когато останахме сами, заговори за есенната шума и за някаква нова разпоредба на градския съвет, задължаваща всички да свалят коледната украса до петнайсети януари. Когато лекарите дойдоха, заплака и занарежда жално. Започна да ме гали по главата и да се вайка защо съм си причинила всичко това.

После, разбира се, подхвана темата за Мериан. Вече била изгубила едно дете, видите ли. Скръбта за малко не я убила. Защо по-голямата й (и макар и не толкова любима) дъщеря така се самонаранявала? Аз толкова съм се отличавала от изгубеното й момиче, което — като се замислиш — сега щяло да бъде на трийсет. Мериан толкова обичала живота. Божичко, тя така се радвала на света — спомняш ли си, Камий, как се смееше дори в болницата?

Сдържах се да не изтъкна пред майка ми, че Мериан беше просто едно объркано, умиращо дете. Каква полза имаше? Не можеш да се състезаваш с мъртвите. Де да можех да спра да се опитвам.

5

Когато слязох за закуска, Алън носеше бял панталон с безупречно изгладени ръбове и бледозелена риза. Седеше сам до масивната махагонова маса в трапезарията и лъскавата повърхност отразяваше бледо силуета му. Погледнах демонстративно краката на масата, за да видя за какво беше цялата врява снощи. Алън се престори, че не забелязва. Ядеше рохко яйце от купичка с чаена лъжичка. Когато ме погледна, една струйка полутечен жълтък потече като слюнка по брадичката му.

— Камий. Седни. Какво да кажа на Гайла да ти донесе?

Разклати сребърното звънче, оставено до него на масата, и на вратата на кухнята се показа Гайла — селско момиче, което преди десет години бе сменило отглеждането на прасета с чистене и готвене в дома на майка ми. Беше висока колкото мен — над средния ръст — но сигурно нямаше петдесет килограма. Бялата колосана рокля, която носеше вместо униформа, висеше хлабаво от всичките й страни като камбана.

Майка ми влезе покрай нея, целуна Алън по бузата и постави една круша пред стола, на който обичайно сядаше, върху памучна салфетка.

— Гайла, нали си спомняш Камий?

— Разбира се, госпожо Крелин — отговори прислужницата, като обърна лисичето си лице към мен. Усмихна ми се с криви зъби и напукани, белещи се устни. — Здравей, Камий. Имам яйца, препечени филийки и плодове.

— Само кафе, ако обичаш. Със сметана и захар.

— Камий, избрали сме храната специално за теб — каза майка ми, като отхапа от дебелия край на крушата. — Вземи поне един банан.

— И банан — обяви Гайла с ехидна усмивка и се върна в кухнята.

— Камий, трябва да ти се извиня за снощи — започна Алън. — Ама преживява една от своите кризи.

— Много е емоционална — добави майка ми. — В повечето случаи по сладък начин, но понякога е малко трудна.

— Това вчера не беше малко — отбелязах. — Беше сериозна истерия за тринайсетгодишно момиче. Даже малко плашеща. — Чикагският ми темперамент се завръщаше: по-уверен и със сигурност по-нахакан. Това ми донесе облекчение.

— Да. Е, и ти не беше цвете на нейните години.

Не можах да разбера какво точно има предвид майка ми: самонараняването, пристъпите на неудържим плач от мъка по сестра ми или разюздания сексуален живот, който бях започнала да водя. Реших само да кимна.

— Дано днес да е по-добре — казах с тон, предполагащ край на разговора, и станах да си ходя.

— Моля те, Камий, седни — тихо каза Алън, като бършеше устата си. — Разкажи ни за Ветровития град. Отдели ни една минутка.

— Ветровитият град е добре. Работата върви, получавам добри отзиви.

— Какво включват тези добри отзиви — поинтересува се той. Приведе се към мен и събра ръце, сякаш мислете, че много ще ме очарова с въпроса си.

— Напоследък работих по доста горещи репортажи. От началото на годината отразявах вече три убийства.

— И това хубаво ли е, Камий? — попита майка ми, като спря да гризе крушата. — Не мога да разбера откъде идва това твое влечение към всичко грозно. Сякаш нямаш достатъчно в живота си и без да го търсиш специално.

Изсмя се — писклив звук като от внезапно изпуснат балон.

Гайла донесе кафето и един банан, заврян в купичка. Точно когато тя излизаше, влезе Ама. Размениха се като актьори в салонен фарс. Целуна майка ми по бузата, каза „добро утро“ на Алън и седна срещу мен. Ритна ме веднъж под масата и се засмя. О, това ти ли беше?

— Извинявай, че трябваше да ме гледаш в такова състояние, Камий. Особено при положение че не се познаваме добре. Просто съм в труден период. — Усмихна се пресилено. — Но вече се събрахме. Ти си като бедната Пепеляшка, а аз като злата доведена сестра. Полусестра.

— В теб няма нито прашинка зло, миличка — обади се баща й.

— Обаче Камий е първата. Първата винаги е по-добрата. Сега, когато се върна, повече ли ще я обичате от мене? — попита тя. Започна въпроса игриво, но бузите й се изчервиха, докато чакаше отговора на майка ми.

— Не — тихо отвърна Адора. Гайла постави чиния с шунка пред Ама и тя сипа малко мед отгоре на тънка струйка.

— Защото обичаш мен — каза момичето. Усетих гадната миризма на месо, подправено със сладко. — Иска ми се да ме бяха убили.

— Ама, не говори така — смъмри я майка ми, като пребледня. Вдигна треперещи пръсти към миглите си, но се овладя и пак ги свали на масата.

— Така повече нямаше да се тревожа за нищо. Когато умре, човек става съвършен. Щях да стана като принцеса Даяна. Сега всички я обичат.

— Ти си най-обичаното момиче в цялото училище, а вкъщи всички те обожаваме, Ама. Не бъди алчна.

Ама пак ме ритна под масата и се усмихна демонстративно, сякаш е изяснила някакъв много важен въпрос. Заметна края на дрехата, която носеше, през рамо и аз осъзнах, че не носи пеньоар, както първоначално си бях помислила, а просто се е увила с един син чаршаф. Майка ми също забеляза.

— Какво, по дяволите, си облякла, Ама?

— Това е моята моминска рокля. Ще отида в гората да си поиграя на Жана д‘Арк. Момичетата ще ме изгорят на клада.

— Няма да направиш такова нещо, миличка — сряза я майка ми и грабна меда от ръцете й, за да не й позволи да сипе още върху шунката. — Две момичета на твоята възраст са мъртви, а ти още искаш да ходиш в гората да си играеш?

Децата в гората играят луди, тайни игри. Спомних си началото на стихотворението, което едно време знаех наизуст.

— Не се тревожи, нищо няма да ми се случи — успокои я Ама с фалшива усмивка.

— Ще стоиш тук.

Ама набоде ядно едно парче шунка на вилицата и измърмори някаква обида. Майка ми се обърна към мен, като вирна глава. Диамантът на безименния й пръст, проблесна сякаш ми даваше сигнал SOS.

— Слушай, Камий, защо не направим нещо приятно, докато си тук? — попита. — Може да си организираме пикник в задния двор. Или да вземем кабриолета, да се разходим, може би да поиграем голф в Уудбъри. Гайла, донеси ми чаша студен чай, ако обичаш.

— Идеята ти е много добра. Но първо трябва да видя колко още ще стоя тук.

— Да, няма да е зле и ние да знаем. Разбира се, можеш да останеш колкото си поискаш. Просто ще е добре да знаем, за да можем да си правим плановете.

— Разбира се. — Отхапах от банана, който имаше вкус на зелена тиква.

— Или може с Алън да ти дойдем на гости по някое време тази година. Досега не сме били в Чикаго. — Клиниката ми се намираше на деветдесет минути южно от града. Майка ми беше пристигнала на летище „О‘Хеър“ и дойде с такси. Струваше й 128 долара, 140 с бакшиша.

— И това ще е добре. Имаме хубави музеи. Езерото ще ти хареса.

— Вече не знам дали ще съм в състояние да се радвам на водата.

— Защо? — попитах, въпреки че се досещах.

— След като онова момиченце, малката Ан Неш, беше намерено удавено в реката. — Мама замълча за момент, за да отпие глътка студен чай. — Аз я познавах.

Ама измрънка и започна да се върти на стола.

— Не се е удавила — уточних, като знаех, че това ще подразни Адора. — Била е удушена. После са я хвърлили в реката.

— И после момиченцето на Кийн. Обичах и двете. Много ги обичах.

Майка ми се загледа тъжно в стената и Алън постави ръка върху нейната. Ама се изправи, изскимтя като развълнувано кученце, което може изведнъж да залае, и изтича по стълбите на горния етаж.

— Горкичката — каза майка ми. — И тя го преживява почти толкова тежко, колкото мен.

— Сигурна съм в това. Все пак се е виждала с тези момичета всеки ден — отбелязах заядливо. — Ти откъде ги познаваше?

— Уинд Гап, мисля, че няма нужда да ти напомням, е малко градче. Те бяха симпатични, красиви момиченца. Малки красавици.

— Обаче не си ги познавала лично.

— Познавах ги. И двете ги познавах.

— Откъде?

— Камий, моля ти се не прави така. Току-що ти казах, че съм разстроена и притеснена, а вместо да ме успокоиш, ти ме нападаш.

— Значи така. Зарекла си се да не припарваш повече до водни басейни?

Майка ми издаде рязък, хриплив звук.

— Веднага млъкни, Камий.

Загърна салфетката около остатъците от крушата, сякаш повиваше пеленаче, и излезе. Алън тръгна след нея, като си подсвиркваше вманиачено като едновремешен пианист, озвучаващ ням филм.

Всяка трагедия, която се случва на света, сполетява майка ми и това е нещото в нея, от което най-много ми се драйфа. Тя се тревожи за преживели нещастие хора, които никога не е виждала. Плаче на новини от всички точки на планетата. Човешката жестокост е твърде непоносима за нея. След смъртта на Мериан не излезе от стаята си цяла година. А това беше прекрасна стая: легло с балдахин, голямо колкото испански галеон; тоалетка, отрупана с матови шишенца с парфюми. Под, толкова красив, че го бяха снимали от няколко списания за интериорен дизайн: изработен от плочки истинска слонова кост, той огряваше нагоре цялото помещение. Тази стая и нейният разточителен под винаги ме бяха привличали, още повече защото ми бяха забранени. Знаменитости като Труман Уинсло, кметът на Уинд Гап, идваха да я виждат всяка седмица, като носеха свежи цветя и класически романи. От време на време зървах майка си, когато вратата се отвореше, за да влезе някой посетител. Винаги я виждах в леглото, подпряна на куп възглавници, облечена в някоя от тънките си нощници на цветчета. Никога не се престраших да вляза.

* * *

Срокът, който Къри ми беше дал за статията, изтичаше след два дни, а аз нямах почти никакъв материал. Седях в леглото с тържествено събрани върху корема ръце като мъртвец и мислех за известната ми до момента информация, опитвах се да я структурирам. Никой не беше видял отвличането на Ан Неш миналия август. Тя просто беше изчезнала и трупът й бе намерен във Фолс Крийк десет часа по-късно. Била удушена четири часа след отвличането. Колелото й не беше открито. Ако трябваше да дам някаква теория, предполагах, че е познавала похитителя си. Да отвлечеш насила дете с велосипед, е твърде шумна задача по тези тихи улици. Дали е бил някой от църквата или дори от квартала? Някой, на когото е имала доверие.

Ако убиецът е бил толкова предпазлив първия път обаче, защо е отвлякъл Натали посред бял ден пред очите на неин приятел? Не изглеждаше логично. Ако Джеймс Капизи е стоял по-близо до гората, вместо да се наслаждава на забранените слънчеви лъчи, дали сега той щеше да е мъртъв? Или Натали Кийн е била набелязана специално? Освен това тя е била държана по-дълго: изчезнала е два дни преди да бъде открита мъртва в тясната пролука между стените на железарията и фризьорския салон на често посещаваната Главна улица.

Какво е видял Джеймс Капизи? След разговора с момчето останах с известни подозрения. Не че не му вярвах. Но децата възприемат различно шокиращите събития. Момченцето беше видяло нещо ужасно и този ужас се бе трансформирал в злата вещица от приказките, в жестоката снежна кралица. Но дали престъпникът просто не е изглеждал женствен? Хилав мъж с дълга коса, травестит или момче с по-нежни черти? Жените не убиваха по този начин, просто не го правеха. Можете да преброите известните жени серийни убийци на пръстите на едната си ръка и жертвите им почти винаги са мъже — убийствата обикновено са със сексуален мотив. От друга страна обаче, върху момичетата не е имало сексуално посегателство и това също не беше обичайно.

Изборът на двете момиченца също бе странен. Ако не беше Натали Кийн, бях склонна да си помисля, че са станали жертви единствено поради лош късмет. Но ако Джеймс Капизи казваше истината, убиецът е трябвало да положи усилия, за да изкара Натали от парка, и ако е набелязал точно нея, то тогава и Ан не беше случайна жертва. Никое от двете момичета не беше толкова красиво, че да породи някакво непреодолимо влечение. Както беше казал самият Боб Неш, Ашли е най-красивата. Натали бе от заможно семейство, дошло сравнително наскоро в Уинд Гап. Ан беше от по-бедната прослойка на средната класа и родът Неш живееше в градчето от поколения наред. Двете момичета не са били приятелки. Единственото общо между тях бе, че и двете са били пакостници, ако можех да вярвам на Викъри. Освен това оставаше теорията за случайно появил се външен човек. Възможно ли беше Ричард Уилис наистина да вярва в това? Уинд Гап се намираше близо до главна пътна артерия за Йемфис. Но девет месеца са прекалено дълъг период, за да остане външен човек незабелязан, а пък при претърсването на гората около града досега не бяха открили такива следи. Даже почти нямаше диви животни — били са изтребени още преди години.

Чувствах как мислите ми зациклят, обременени със стари предразсъдъци и прекалено много вътрешна информация. Внезапно изпитах силна нужда да поприказвам с Ричард Уилис — външен човек, който гледаше на случващото се като на работа, проект, който трябва да сглоби и завърши до последния пирон, в стегнат, готов вид. Трябваше и аз да разсъждавам по този начин.

Изкъпах се с хладка вода, без да паля лампата. После седнах на ръба на ваната и се натърках цялата с лосиона на майка ми, веднъж, бързо. Грапавините по кожата ми ме караха да настръхвам.

Обух лек памучен панталон и облякох блуза с дълъг ръкав. Сресах се и се погледнах в огледалото. Въпреки това, което бях сторила с останалата част от тялото си, лицето ми все още беше красиво. Не с някаква изпъкваща отличителна черта, а със съвършения си баланс. Изглеждаше в удивителна хармония. Големи сини очи, високи скули, заграждащи малък триъгълен нос. Сочни устни, леко извити надолу. Бях красива, стига да стоях облечена. При друго стечение на обстоятелствата можех да се забавлявам с колекция от любовници с разбити сърца. Можех да флиртувам със забележителни мъже. Можех да съм омъжена.

Навън небето както обикновено беше електриковосиньо. Дори самата мисъл за него ме караше да се просълзя.

Намерих Ричард в ресторантчето на семейство Брусар да яде гофрети без сироп. На масата имаше купчина папки, натрупани до височината на рамото му. Настаних се срещу него и се почувствах странно щастлива — чувство на съпричастност и комфорт.

Той ме погледна и се усмихна:

— Госпожице Прийкър. Вземете препечени филийки. Всеки път, когато дойда, им казвам, че не искам, но те въпреки това ми носят. Като че ли имат квота, която трябва да изпълнят.

Взех една филийка и я намазах с малко масло. Беше студена и твърда и когато отхапах, на масата попадаха трохи. Избутах ги под чинията и заговорих по същество:

— Слушайте, Ричард, хайде да поговорим. Официално или не, няма значение. Не мога да разбера какво става тук. Нямам никаква обективна информация.

Той потупа по папките до себе си и размаха жълтия си бележник към мен.

— Имам цялата обективна информация, която искате — или поне всичко от 1927 г. насам. Никой не знае какво се е случило с архивите преди 1927-а. Ако питате мен, вероятно секретарката ги е изхвърлила, за да не задръстват полицейския участък.

— Какви архиви?

— Опитвам се да съставя криминален профил на Уинд Гап, история на насилието в града — обясни той, като разлисти една папка и ми я показа. — Знаете ли, че през 1975-а две тийнейджърки са били открити мъртви, с прерязани вени, на брега на Фолс Крийк недалеч от мястото, където е намерена Ан Неш? Полицията го обявила за самоубийство. Момичетата били „твърде близки, показвали неуместна интимност за възрастта си. Подозира се хомосексуална привързаност“. Обаче ножът, с който са го извършили, не е намерен. Странна работа.

— Фамилията на едната от тях е Мъри.

— О, знаете за случая.

— Току-що била родила.

— Да, момиченце.

— Това сигурно е Фей Мъри. Бяхме заедно в гимназията. Наричаха я Фей Курвата. Момчетата я водеха в гората след училище и там я чукаха подред. Майка й се беше самоубила, а шестнайсет години по-късно Фей трябваше да обслужва всяко момче в гимназията.

— Не разбирам къде е логиката.

— За да доказва, че не е лесбийка. Каквато майката, такава дъщерята, сещате се. Ако не се чукаше с всички тези момчета, никой нямаше да иска да я доближи. Но тя го правеше. Така доказваше, че не е лесбийка, но също, че е курва. И пак никой не искаше да има нищо общо с нея. Това е Уинд Гап. Всички знаем мръсните си тайни. И ги използваме един срещу друг.

— Чудно местенце.

— Да. Дайте ми някакъв коментар.

— Току-що го направих.

Това изненадващо ме разсмя. Представих си как изпращам материал на Къри: Полицията няма следи, но смята, че Уинд Гап е „чудно местенце“.

— Слушайте, Камий, хайде да се разберем. Аз ще направя официален коментар за репортажа ви, а вие ще ми помогнете да си изясня всички тези малки тайни. Имам нужда да си създам представа какво точно се случва в този град, а Викъри не ми помага. Много е… дръпнат.

— Значи вие ще ми дадете коментари за репортажа, но в същото време ще работите неофициално с мен. Аз не мога да използвам нищо от това, което ми давате, без ваше разрешение. А вие можете да използвате всичко, което аз ви давам. — Сделката не изглеждаше много честна, но ме устройваше.

— Какво искате да коментирам сега? — попита Ричард, като се усмихна.

— Наистина ли вярвате, че тези убийства са извършени от външен човек?

— Официално ли?

— Официално.

— Не изключваме никоя възможност. — Той лапна последното парченце от гофретата, облегна се назад и замислено се втренчи в тавана. — Търсим много внимателно потенциални заподозрени в общността, но освен това проучваме вероятността убийствата да са дело на външен човек.

— Значи нямате улики.

Усмихна се и сви рамене:

— Не мога да коментирам.

— Добре, неофициално, нямате улики, така ли?

Той отвори и затвори с изщракване капачката на шишенцето със сироп, постави приборите си кръстосани в чинията.

— Неофициално, Камий, това прилича ли ви на престъпление, извършено от външен човек? Вие сте криминален репортер.

— Не ми прилича. — От това, че сама го казах, ме побиха тръпки. Опитах се да откъсна поглед от зъбите на вилицата пред мен.

— Умно момиче.

— Викъри каза, че според вас го е направил някой психопат, който случайно е попаднал в града.

— Ох, по дяволите, споменах го като една вероятност, когато за първи път дойдох в града преди девет месеца. Той го изтъква като доказателство за моята некомпетентност. С Викъри нещо — не се разбираме.

— Имате ли реални заподозрени?

— Хайде тази седмица да излезем да пием по нещо. Искам да ми разкажете всичко, което знаете, за всеки в Уинд Гап.

Взе сметката и върна шишенцето със сироп на мястото му до стената. То остави лепкаво кръгче върху масата и без да се замисля, аз потопих пръст там и после го облизах. Белезите се показаха под ръкава ми. Ричард погледна към мен точно когато скривах ръката си под масата.

* * *

Нямах нищо против да разкрия мръсните тайни на Уинд Гап на Ричард. Не изпитвах особено чувство на съпричастност към града. Това беше мястото, където бе умряла сестра ми; мястото, където бях започнала да се режа. Градче, толкова тясно и задушаващо, че всеки божи ден се сблъскваш с хора, които мразиш. Хора, които знаят разни неща за теб. Това е едно от онези места, от които ти остават белези.

Вярно е все пак, че реално погледнато, докато живеех тук, всички са се отнасяли към мен по най-добрия възможен начин. Майка ми се грижеше да е така. Градът я обичаше, тя беше като черешката на тортата: най-красивото и симпатично момиче, което Уинд Гап някога е бил в състояние да отгледа. Нейните родители, моите баба и дядо, притежавали свинефермата и половината къщи около нея и възпитавали майка ми в същия строг режим, който изисквали от работниците си: никакво пушене, никакво пиене, никакво псуване, задължително ходене на църква. Мога само да си представя как са приели новината, когато забременяла на седемнайсет. Някакво момче от Кентъки, с което се запознала на един църковен лагер, дошло на гости за Коледа и оставило мен в корема й. От гняв в отговор на наедряващия й корем, и баба ми, и дядо ми развили тумори и починали от рак, преди да изтече и една година от раждането ми.

Имали приятели в Тенеси и техният син започнал да сваля Адора още преди да мина на твърда храна, като идвал всеки уикенд. Не мога да си представя това ухажване по друг начин, освен като нещо изключително неловко. Алън, наконтен и изгладен, да бърбори за времето. Майка ми, самотна и лишена от грижи за първи път в живота си, нуждаеща се спешно от подходящ съпруг, да се смее на неговите… шеги? Не съм сигурна, че Алън се е шегувал някога в живота си, но съм убедена, че майка ми е намерила повод да се изкиска кокетно на нещо, което е казал. И къде бях аз в тази картина? Вероятно в някой далечен ъгъл, поверена на прислужницата, натоварена да ме накара да кротувам срещу някой и друг допълнителен долар към надницата. Представям си как Алън предлага брак на майка ми, като зяпа разсеяно над рамото й, побутва някое растение или прави нещо друго, само и само да не я погледне в очите. Майка ми се е съгласила великодушно, после му е предложила чаша чай. Може би дори е имало суха целувка.

Няма значение. Докато проходя, вече бяха женени. Не знам почти нищо за биологичния си баща. Името на свидетелството ми за раждане е фалшиво: Нюман Кенеди, на имената на любимите актьор и президент на мама. Тя за нищо на света не иска да ми каже истинското му име, да не би случайно да тръгна да го търся. Не, трябваше да раста като дете на Алън. Това беше трудно, след като тя роди негово истинско дете осем месеца след сватбата им. Тя беше на двайсет, той — на трийсет и пет, със семейни пари, от които тя нямаше нужда, понеже имаше достатъчно свои. Никой от двамата никога не е работил. Не научих много повече за Алън през годините. Бил е доста добър ездач, но вече не язди, защото мама се тревожи. Често боледува, но дори когато е здрав, почти не се движи. Чете безброй книги за Гражданската война и изглежда, че няма нищо против да остави Адора да говори през повечето време. Наконтен и повърхностен тип. Тя никога не се опита да изгради връзка между нас. Отглеждаха ме като дете на Алън, но никога не съм го чувствала като баща, не са ме насърчавали да го наричам „татко“, винаги съм използвала малкото му име. Алън не ми даде фамилията си, а и аз не съм му я искала. Спомням си, че веднъж като малка се опитах да му кажа „тате“, но шокът, който се изписа на лицето му, беше достатъчен, за да ме откаже от по-нататъшни опити. Честно казано, мисля, че Адора предпочита да се чувстваме чужди един към друг. Тя иска всички връзки в къщата да минават през нея.

Да се върнем обаче на бебето. Мериан имаше богата колекция от болести. Още от самото начало трудно дишаше и се будеше нощем, като се давеше за глътка въздух, посиняла. Чувах хриптенето й през коридора от стаята до тази на майка ми. Светваха лампи, следваше успокоително шушукане, понякога плач или крясъци. Редовно я караха до спешното отделение в Уудбъри на трийсет и пет километра от нас. По-късно получи смущения в храносмилането и седеше и приказваше на куклите си в болничното легло, монтирано в стаята й, докато майка ми й наливаше хранителни вещества със системи или тръбички в гърлото.

През тези последни години майка ми оскуба всичките си мигли. Не можеше да отдели пръстите си от тях. Оставяше ги на купчинки по масите и аз си представях, че са гнезда на феи. Спомням си, че веднъж намерих две дълги руси мигли, залепнали на стъпалото ми, и ги пазих седмици наред до възглавницата си. Нощем гъделичках с тях бузите и устните си, докато една сутрин не се събудих и не установих, че ги няма.

Когато сестра ми най-сетне умря, изпитах облекчение. Изглежда, че се беше появила на белия свят недооформена. Не беше готова за неговите предизвикателства. Хората шепнеха утешителни думи, че Мериан се била върнала на небето, но майка ми не позволяваше нищо да я разсее от скръбта й. До ден-днешен това остава нейно хоби.

* * *

Колата ми, избелялосиня, нацвъкана с курешки, с напечени черни кожени седалки, не изглеждаше никак привлекателно и затова реших да обиколя града пеша. Минах покрай магазина за птиче месо на Главната, където докарваха прясно заклани кокошки от Арканзас. Миризмата подразни носа ми. Десетина и повече ощавени птици висяха похотливо на витрината, а под тях на перваза се мъдреха няколко бели пера.

Към края на улицата, където се беше появил импровизиран олтар в памет на Натали, видях Ама и трите й приятелки. Тършуваха между балоните и другите дребни подаръчета. Трите пазеха, а моята полусестра измъкна две свещи, букет цветя и едно плюшено мече. Всичко с изключение на мечето прибра в голямата си чанта. Трите се хванаха за ръце и заподскачаха подигравателно към мен. Всъщност точно насреща ми, докато не спряха на сантиметри пред мен. Въздухът се изпълни с тежка миризма на парфюм от онези, които рекламират върху ивици филтърна хартия между страниците на списанията.

— Видя ли какво направихме? Ще напишеш ли за това в твоя вестник? — изписка сестра ми. Явно напълно беше преодоляла истеричния си пристъп. Такива детински сцени очевидно бяха запазени за вкъщи. Беше свалила рокличката и носеше минижуп, сандали с дебела подметка и бюстие. — Ако го направиш, внимавай да напишеш правилно името ми: Амити Адора Крелин. Момичета, това е моята… сестра. От Чикаго. Копелето в семейството. — Ама размърда вежди и другите момичета се закискаха. — Камий, това са моите прекрасни приятелки, но няма нужда да пишеш за тях. Аз съм главната.

— Тя е главната само защото е най-кресливата — каза едно дребно момиче с тъмноруса коса и пресипнал глас.

— И има най-големите цици — добави другата, чиято коса бе с цвят на медна камбана.

Третата девойка, ягодоворуса, стисна лявата гърда на Ама и обяви:

— Наполовина естествена, наполовина силикон.

— Майната ти, Джодис — сряза я тя, сякаш укротяваше котка, и я удари през лицето.

Момичето се изчерви и смутолеви някакво извинение.

— Е, каква е играта, сестричке? — попита Ама, като сведе очи към мечето, което държеше. — Защо пишеш репортаж за две умрели момичета, които така или иначе никой не забелязваше? Като че ли човек трябва да умре, за да стане знаменитост.

Две от момичетата се изсмяха пресилено, а третото още стоеше свело очи към земята. Една сълза капна на тротоара.

Познавах този вид предизвикателно момичешко говорене. Облечено в действия, то беше все едно да хвърли камък по прозорците ми. И въпреки че, от една страна, оценявах дързостта й, чувствах съпричастност към Натали и Ан и агресивното неуважение на сестра ми ме накара да настръхна. За да бъда честна, трябва да добавя, че освен това я ревнувах. (Средното й име било Адора, моля ви се!)

— Обзалагам се, че Адора няма да се зарадва да прочете, че дъщеря й е откраднала подаръци, оставени в памет на една от съученичките й.

— Съученичка не е същото като приятелка — каза високото момиче, като се огледа за потвърждение на моята глупост.

— О, Камий, това беше шега — смени тона Ама. — Чувствам се ужасно. Те бяха добри момичета. Просто малко странни.

— Доста странни — повтори една от другите.

— Ей, девойки, да не би той да убива смахнатите? — изкиска се Ама. — Няма ли да е идеално?

При това плачещото момиче вдигна очи и се усмихна. Сестра ми се направи, че не я забелязва.

— Той ли? — попитах.

— Всички знаят кой го е направил — каза блондинката с пресипналия глас.

— Братът на Натали. Смахнатите се раждат по наследство — обяви Ама.

— Пада си по малки момиченца — мрачно добави Джодис.

— Постоянно си търси повод да ме заговори — продължи Ама. — Сега поне знам, че няма да ме убие. Не му стиска. — Изпрати въздушна целувка и връчи мечето на Джодис. Хвана под ръка другите две момичета и с едно наперено: — Извинете — мина покрай мен и се отдалечи с тях, следвани от Джодис.

В подигравателния тон на Ама долових нотка на отчаяние и завист. Както когато мрънкаше на закуска: Иска ми се да бяха убили мен. Ама не можеше да понесе някой друг да получава повече внимание от нея. Особено момичета, които приживе не са й били конкуренция.

* * *

Обадих се на Къри около полунощ в дома му. Моят шеф пътува всеки ден обратно на обичайния пътникопоток — деветдесет минути до нашата редакция в предградията от еднофамилната къща, оставена от родителите му в Маунт Грийнуд, ирландски работнически анклав в Саут Сайд. Живее с жена си Ейлийн и нямат деца. Никога не са искали — гневно заявява всеки път, но съм виждала как гледа малчуганите на колегите отдалече и какво внимание отделя в редките случаи, когато някое бебе се появи в редакцията. С Ейлийн са се оженили късно. Предполагам, че не е могла да забременее.

Ейлийн е пищна жена с червена коса и лунички и двамата се запознали случайно на кварталната автомивка, когато той бил на четирийсет и две. По-късно се оказало, че е втора братовчедка на негов приятел от детството. Оженили се точно три месеца след първата си среща и са заедно вече двайсет и две години. Харесва ми, че Къри обича да разказва тази история.

Ейлийн звучеше весело, когато вдигна телефона. Точно на това се бях надявала. Разбира се, че още не са си легнали — засмя се тя. Къри подреждал един от своите пъзели, 4500 части. Бил завзел целия хол и тя му дала срок от една седмица да го завърши.

Чух плътния глас на шефа си и почти подуших тютюна от дъха му.

— Прийкър, моето момиче, как върви? Добре ли си?

— Добре съм. Само дето тук нямам много напредък. С триста зора успях да измъкна официално полицейско изявление.

— А то е?

— Работят по всички версии.

— Майната им. Това е прах в очите. Трябва да има нещо повече. Разбери какво. Говори ли пак с родителите?

— Още не.

— Говори с тях. Ако не измъкнеш нищо повече, искам профил на убитите момиченца. Това е човешка история, не само полицейски репортаж. Говори и с други родители, виж дали нямат някакви предположения. Попитай ги дали вземат допълнителни предпазни мерки. Свържи се с ключари и търговци на оръжие, попитай дали сега имат повече поръчки. Намери някой местен свещеник или учител. Може да говориш с някой зъболекар, поинтересувай се дали е трудно да извадиш толкова много зъби и какви инструменти са необходими, трябва ли човек да има някакъв специален опит. Говори с деца. Искам гласове, искам лица. Дай ми хиляда думи до неделя; да поработим здраво и може да стане ексклузивен материал.

Записвах си, докато говореше, първо в бележника, после мислено в главата си и накрая забелязах, че несъзнателно съм започнала да повтарям белезите на дясната си ръка с маркера.

— Имаш предвид, преди да стане още едно убийство.

— Освен ако полицията не знае доста повече, отколкото ти казва, да, ще има още убийства. Такива хора не спират след второто, особено когато е толкова ритуално.

Къри няма абсолютно никакъв професионален опит с ритуалните убийства, но всяка седмица прехвърля по две-три кримки, пожълтели книжлета с лъскави корици, които взема от кварталната книжарница за употребявани книги. Две за долар, Прийкър, това се казва развлечение.

— Е, паленце, някакви предположения дали става дума за местен човек?

Много обича да ме нарича „паленце“, аз съм неговият любим прохождащ репортер. Гласът му винаги звучи закачливо, когато го казва. Представих си го в хода, загледан в пъзела, и как Ейлийн бързо дръпва от цигарата, докато разбърква салата с риба тон и мариновани зеленчуци за обяда му на другия ден. Къри ядеше това три пъти седмично.

— Неофициално казват, че да.

— По дяволите, накарай ги да го кажат официално. Имаме нужда от това изявление. Трябва ни.

— Има нещо странно, Къри. Говорих с едно момченце, което е било с Натали по време на отвличането. Казва, че похитителят е бил жена.

— Жена ли? Не може да е бил жена. Какво казват от полицията?

— Не коментират.

— Какво е това момченце.

— Син на работник в свинефермата. Симпатично хлапе. Изглеждаше адски уплашено, Къри.

— Полицията не му вярва, нали?

— Не знам, Къри. Не казват нищо.

— По дяволите, Прийкър, накарай ги да проговорят. Измъкни им някакво официално изявление.

— Лесно е да се каже. Дори имам чувството, че губя от това, че съм тукашна. Гледат ме накриво, задето се ровя в този случай.

— Влез им под кожата. Ти умееш да се харесваш на хората. Майка ти ще гарантира за теб.

— Майка ми също не е доволна, че съм тук.

Настъпи тишина. След малко от другата страна на линията чух въздишка, от която ушите ми запищяха. Дясната ми ръка вече приличаше на пътна карта в тъмносиньо.

— Добре ли си, Прийкър? Грижиш ли се за себе си?

Не отговорих. Изведнъж ми се доплака.

— Добре съм. Това място ми се отразява зле. Чувствам се, сякаш правя нещо… грешно.

— Дръж се, момиче. Много добре се справяш. Всичко ще бъде наред. И ако се почувстваш заплашена, обади ми се. Аз ще те измъкна.

— Добре, Къри.

— Ейлийн каза да се пазиш. По дяволите, и аз казвам: пази се.

6

Всеки малък град обикновено захранва един определен тип пиячи. И този тип може да бъде различен. Има градчета с кънтри дух, където баровете са в покрайнините и създават на клиентите си усещане, че леко престъпват закона. Има градове на префърцунените пиячи, където баровете държат толкова високи цени, че по-бедните жители си пият вкъщи. Има градове на средната класа и големите молове, където ти сервират бирата с пържен лук под формата на цвете и сандвичи със забавни имена.

За щастие в Уинд Гап всички пият и затова имаме от всички споменати видове барове, пък и повече. Може да сме малки, но сме в състояние да надпием всеки друг град. Най-близкото питейно заведение до дома на майка ми беше скъпо бистро, специализиращо в салати и вино с газирана вода — единственото стилно място за хранене в Уинд Гап. Беше време за късна закуска и на мен ми се повдигаше при мисълта за Алън и неговите пихтиести яйца, затова отидох в La Mére. Френският ми е едва на нивото на 11-ти клас, но съдейки по набиващата се на очи морска тематика, предположих, че собствениците са имали предвид La Меr, „Морето“, а не La Mére, „Майката“. Все пак името беше подходящо, защото Майката, моята майка, и нейните приятелки често идваха тук. Обожаваха пилешко „Цезар“, което не е нито френски, нито морски специалитет, но сега няма да придирям много на тази тема.

— Камий!

Руса жена с екип за тенис доприпка от другия край на салона, ослепителна със златни огърлици и масивни пръстени. Това беше най-добрата приятелка на Адора, Анабел Гасър, по баща Андерсън, с прякор Ани-Би. Всички знаеха, че Анабел мрази от цялото си сърце фамилията на съпруга си — дори сбърчваше нос, когато я изричаше. Не знам защо, никога не й беше хрумнало, че нищо не я задължава да приеме името му.

— Здравей, миличка. Майка ти ми каза, че си в града.

За разлика от изпадналата в немилост пред Адора Джаки О‘Нийл, която също видях там, със същия омърлушен вид както по-рано на погребението. Анабел ме целуна по двете бузи и се дръпна назад, за да ме огледа.

— Все същата красавица. Ела седни при нас. Тъкмо си поръчахме вино и си приказваме. Така ще свалиш средната възраст на компанията.

Анабел ме завлече до масата, където Джаки дърдореше с две други блондинки с хубав тен. Тя не спря да приказва дори когато Анабел ме представяше, просто продължи да разправя за новата си спалня, после се обърна рязко към мен, при което събори чаша с вода.

— Камий? Ето те и теб! Толкова се радвам да те видя пак, миличка. — Звучеше искрено. Отново подуших миризмата на плодова дъвка.

— Тя е тук вече пет минути — язвително отбеляза друга от блондинките, като бършеше водата и събаряше леда от масата на пода с тъмната си ръка. На два от пръстите й блестяха диаманти.

— Да, забелязах. Дошла си да пишеш за убийствата, лошо момиче — продължи Джаки. — На Адора сигурно никак не й харесва. Да спиш под нейния покрив с малкия си пакостлив мозък. — Усмихна се и може би усмивката й е била чаровна преди двайсет години, но сега просто изглеждаше налудничаво.

— Джаки! — възкликна една от блондинките, като я погледна с разширени от възмущение очи.

— Разбира се, преди Адора да вземе нещата в свои ръце, всички преспивахме при Джоя с малките си пакостливи мозъци. Същата къща, само с различна луда собственичка — продължи Джаки, като се почеса зад ухото. Шевове от лифтинга?

— Ти не помниш баба си Джоя, нали, Камий? — попита Анабел.

— Ооо! Тя беше голяма работа, миличка — каза Джаки.

— Страховита жена.

— В какъв смисъл? — попитах аз. Не знаех много подробности за баба си. Адора ми беше казала само, че е била строга, но почти нищо друго.

— О, Джаки преувеличава — каза Анабел. — Никой гимназист не обича майка си. Пък Джоя почина скоро след това. С Адора не можаха да установят нормални отношения като зрели хора.

За момент изпитах отчаяната надежда, че може би затова с майка ми сме толкова отчуждени: тя просто нямаше опит. Идеята се изпари от главата ми още преди Анабел да напълни чашата ми с вода.

— Точно така, Анабел — каза Джаки. — Сигурна съм, че ако Джоя беше жива сега, щяха да си прекарват чудесно. Поне Джоя щеше. Щеше с огромно удоволствие да тормози Камий. Спомняш ли си онези нейни дълги, дълги нокти? Никога не ги лакираше. Винаги съм го смятала за странно.

— Хайде да сменим темата — усмихна се Анабел и всяка дума прозвуча като звън на сребърно звънче.

— Работата на Камий сигурно е много интересна — каза послушно една от блондинките.

— Особено този случай — каза друга.

— Да, Камий, кажи ни кой е убиецът — изтърси Джаки.

Отново се ухили злорадо и примигна с кръглите си кафяви очи. Заприлича ми на оживяло панаирджийско чучело. С втвърдена кожа и напукани капиляри.

Трябваше да проведа няколко телефонни разговора, но реших, че тази среща може би ще ми бъде по-полезна. Четири пияни, отегчени, злобни домакини, които знаеха всички клюки в Уинд Гап — можех да го отчета като служебен обяд.

— Всъщност ще ми бъде много интересно да разбера какво мислите вие.

Едва ли чуваха много често това изречение.

Джаки топна парченце хляб в чинийка с млечна салата, после го поднесе към устата си, като накапа блузата си.

— Всички знаете какво мисля аз. Бащата на Ан, Боб Неш. Той е извратен. Постоянно зяпа гърдите ми, когато ме срещне в магазина.

— А то са едни гърди… — коментира Анабел, като ме сръга дяволито.

— Сериозно говоря, поведението му е непристойно. Отдавна искам да се оплача на Стивън.

— Имам интересна новина — каза четвъртата блондинка. Дана или Диана? Бях забравила името й веднага след като Анабел ни представи.

— О, Дий-Ана винаги има нещо вълнуващо да съобщи, Камий — каза Анабел, като стисна ръката ми.

Дий-Ана замълча за по-драматичен ефект, облиза зъбите си, напълни отново чашата си с вино и ни погледна.

— Джон Кийн се изнася от къщата на родителите си — обяви.

— Какво? — възкликна една от блондинките.

— Не може да бъде — каза друга.

— Стига бе — добави трета.

— Отишъл е… — продължи триумфално Дий-Ана с усмивка като на водеща на телевизионно състезание, която обявява следващата награда. — У Джули Уилър. В бараката за файтони отзад.

— Колко хубаво — каза Мелиса или Мелинда.

— О, вече всички знаем, че го правят — изсмя се Анабел. — Мередит вече няма как да се преструва на света вода ненапита. Слушай каква е работата, Камий — обърна се към мен. — Джон Кийн е братът на Натали и когато семейството им се премести тук, всички момичета луднаха по него. Имам предвид, голям красавец е. Голям. Красавец. Джули Уилър е една приятелка, наша и на майка ти. Дълго, време нямаше деца и когато най-сетне роди, на трийсет, стана направо нетърпима. Една от онези майки, чиито деца винаги са съвършени. Затова, когато Мередит — дъщеря й — свали Джон, майко мила! На Джули не можеше да й затвориш устата. Мередит, девствената зубърка, да забърше жребеца на училището. Нечувано. Обаче такъв младеж, на неговата възраст, няма да излиза с момиче, което не му пуска. Просто не става така. И сега нещата се нареждат прекалено удобно за тях. Трябва да направим снимки и да ги закрепим под чистачките на Джули.

— О, много добре знаеш как ще се измъкне — прекъсна я Джаки. — Ще обяснява колко благородно са постъпили, като са приели клетото момче и облекчават мъката му, докато скърби за сестра си.

— Всъщност той защо се изнася от къщи? — попита Мелиса/Мелинда, която, започвах да си мисля, беше гласът на разума в компанията. — Не трябва ли да бъде с най-близките си хора в такъв момент? Защо трябва други да облекчават мъката му?

— Защото той е убиецът — изтърси Дий-Ана и всички на масата се разсмяха.

— Ох, колко забавно би било, ако Мередит Уилър се чука със сериен убиец — каза Джаки.

Изведнъж всички станаха сериозни. Анабел издаде звук, среден между кихане и хълцане, и погледна часовника си. Джаки подпря брадичката си с ръка и издиша шумно, за да издуха трохите от чинията си.

— Не мога да повярвам, че това се случва — каза Дий-Ана, като гледаше ноктите си. — В града, в който сме израсли. Тези малки момиченца. Сърцето ми се къса, като си помисля. Ужасно е.

— Радвам се, че моите момичета вече са пораснали — сподели Анабел. — Мисля, че нямаше да мога да го понеса. Горката Адора сигурно се побърква от тревоги за Ама.

Отчупих парче хляб с кокетния, момичешки маниер на сътрапезничките ми и отклоних разговора от Адора:

— Наистина ли мислите, че Джон Кийн може да има нещо общо с това? — Имах чувството, че буквално изплюх последните думи. Бях забравила колко могат да вгорчат жени като тези живота на някого, когото не харесват. — Питам, защото едни момичета, вероятно в долните класове на гимназията, ми казаха същото вчера. — Реших да не споменавам, че Ама беше една от тях.

— Чакай да позная. Четири малки, устати русокоси калпазанки, които се мислят за по-красиви, отколкото са всъщност — каза Джаки.

— Джаки, мила, осъзнаваш ли пред кого говориш тези неща? — Мелиса/Мелинда я плесна леко по рамото.

— Ох, по дяволите. Все забравям, че Ама и Камий имат кръвна връзка — различни времена, знаете. — Усмихна се Джаки. Зад нея се чу силно изпукване и тя вдигна винената си чаша, без дори да удостои с поглед келнера. — Камий, по-добре да чуеш това тук от нас: твоята малка Ама не е стока.

— Чувам, че ще ходят на всички ученически купони — добави Дий-Ана. — И забърсват всички момчета. Правят неща, които ние не сме правили, докато не станахме улегнали омъжени жени — и често в замяна на някое скъпо украшение. — Завъртя диамантената гривна на ръката си.

Всички се засмяха; Джаки дори удари няколко пъти с юмруци по масата като изпаднало в истерия малко дете.

— Обаче дали…

— Не знам дали хората наистина мислят, че Джон го е направил. Знам само, че от полицията го разпитваха — каза Анабел. — Те определено са странно семейство.

— Мислех, че сте близки — отбелязах аз. — Видях ви всичките в дома им след погребението. — „Шибани кучки“, добавих мислено.

— Всеки по-изтъкнат гражданин на Уинд Гап беше у тях след погребението — обясни Дий-Ана. — Как ще пропуснем такова събитие? — Понечи пак да се изсмее, но Джаки и Анабел поклатиха сериозно глави. Мелиса/Мелинда се заозърта, сякаш в момента искаше да бъде на друга маса.

— Къде е майка ти? — неочаквано изтърси Анабел. — Трябва да дойде тук при нас. Ще й се отрази добре. Държи се много странно, откакто започна всичко това.

— Държеше се странно и преди това — каза Джаки, като размърда долната си челюст. Имах чувството, че ще повърне.

— Ох, стига, Джаки.

— Сериозно говоря. Слушай какво ще ти кажа, Камий: точно в момента, при това състояние на майка ти, по-добре да се върнеш в Чикаго. Съветвам те по-скоро да заминеш.

Лицето й напълно изгуби налудничавия си вид и стана сериозно. И искрено загрижено. Почувствах, че отново започвам да я харесвам.

— Наистина, Камий…

— Джаки, млъкни — прекъсна я Анабел и хвърли с все сила една питка в лицето й.

Хлебчето отскочи от носа на Джаки и тупна на масата. Глупава проява на агресия, както когато Ди хвърли тенис топката си към мен — самото действие е по-шокиращо, отколкото болката, която може да ти причини. Джаки махна небрежно с ръка и продължи:

— Ще говоря каквото поискам. Казвах, че Адора може да направи нещо…

Анабел стана, отиде до Джаки и я издърпа за ръката.

— Джаки, трябва да отидеш да повърнеш. — Тонът й изразяваше нещо средно между увещания и заплаха. — Днес прекали с пиенето. Ще ти стане много лошо, ако не го направиш. Хайде да отидем в тоалетната и ще ти помогна да се почувстваш по-добре.

Отначало Джаки се опита да я изблъска, но Анабел я стисна по-силно и след малко двете се отдалечиха. На масата настъпи тишина. Седях с отворена уста.

— Не им обръщай внимание — каза Дий-Ана. — Ние, старите момичета, се караме по същия начин както вие младите. Е, Камий, чу ли, че може би скоро ще имаме филиал на „Гап“ в града?

* * *

Думите на Джаки ме поразиха: При това състояние на майка ти по-добре да се върнеш в Чикаго. Какъв друг знак чаках още, за да се махна от Уинд Гап? Питах се по каква точно причина двете с Адора са се скарали. Вероятно за нещо по-сериозно от забравена поздравителна картичка. Реших да се видя с Джаки, когато не е толкова пияна. Ако изобщо имаше такива периоди. Но пък коя бях аз да критикувам някого, че пие?

Приятно опиянена от виното, телефонирах у семейство Неш от автомата в смесения магазин. Плах момичешки глас каза: „Ало“ и после млъкна. Чувах дишане, но никой не отговори на молбата ми да говоря с мама или татко. После с бавно, предпазливо изщракване линията прекъсна. Реших да си пробвам късмета при лична среща.

На алеята в двора на семейство Неш бяха паркирани четвъртит микробус от дискоерата и ръждясал жълт понтиак „Транс Ам“, затова предположих, че и Боб, и Бетси са си вкъщи. Когато позвъних, ми отвори голямата дъщеря, но когато я попитах дали техните са вкъщи, просто остана зад мрежестата врата втренчена в корема ми. Всички от семейството Неш бяха със слабо телосложение. Момиченцето, Ашли, беше на дванайсет, но точно като дебеличкото момченце, което бях видяла при предишното си идване, изглеждаше няколко години по-малка за възрастта си. И така се държеше. Смучеше кичур от косата си и почти не реагира, когато малкият Боби доприпка до нея и заплака, когато ме видя. После зарева. След минута и повече Бетси Неш най-после дойде да види какво става. Тя изглеждаше замаяна като двете си деца и ме погледна неразбиращо, когато се представих.

— Уинд Гап няма местен ежедневник — изтъкна.

— Така е. Аз съм от „Дейли Поуст“ в Чикаго. Илинойс.

— Съпругът ми се занимава с такива покупки — отговори тя и разсеяно разроши русата коса на сина си.

— Не съм дошла да ви предлагам абонамент… Господин Неш вкъщи ли е? Бих искала да поговоря с него за малко.

Жената и двете деца се дръпнаха едновременно от вратата и след още няколко минути Боб Неш ме покани в хола, където събори купчина дрехи от дивана, за да има къде да седна.

— По дяволите, тук е пълна кочина — измърмори на жена си. — Извинявайте за бъркотията, госпожице Прийкър. Откакто това се случи с Ан, нещата излязоха от контрол.

— Изобщо не се притеснявайте — успокоих го аз, като махнах детски гащи изпод задника си. — И вкъщи е същият хаос.

Това беше точно обратното на реалното състояние на нещата. Ако съм наследила нещо от майка ми, то е маниакалната подреденост. Налага се да се възпирам насила, за да не започна да гладя чорапите си. След като се върнах от болницата, даже имах период, в който изварявах всичко: пинсети и четчици за мигли, шноли и четки за зъби. Накрая изхвърлих пинсетите. Прекалено често нощем си мислех за лъскавите им, топли върхове. Малка мръсница, наистина.

Надявах се Бетси Неш да изчезне. Буквално. Изглеждаше толкова безплътна, че си представях как бавно се изпарява и оставя само лепкаво петно на края на дивана. Но тя остана; погледът й сновеше ту към мен, ту към съпруга й още преди да заговорим. Сякаш се подготвяше за разговора. Децата също останаха да се мотаят около нас като малки духчета, попаднали в безвремието между невинност и глупост. Красивото момиче може би щеше да се оправи в живота. Но тантурестото средно дете, което сега влезе замаяно в стаята, отсега беше осъдено на пристрастеност към безразборния секс и тъпкането със сладки неща. Момченцето беше от онзи тип, които се събират да пият на паркинга на бензиностанцията. Като гневните млади безделници, което бях видяла на идване в града.

— Господин Неш, бих искала да поговорим още малко за Ан. За по-голям материал. По-рано бяхте много любезен да ми отделите от времето си и сега се надявам пак да бъдете толкова отзивчив.

— Готови сме да помогнем с всичко, което ще привлече внимание върху разследването. Какво ви интересува?

— Какви игри обичаше, каква храна харесваше? Как бихте я описали с няколко думи? Лидер ли беше, или последовател? Много ли приятели имаше, или само няколко близки? Харесваше ли й да ходи на училище? Какво обичаше да прави в събота? — Господин и госпожа Неш ме гледаха мълчаливо. — Това е само за начало — усмихнах се аз.

— Жена ми ще отговори на повечето от тези въпроси — каза Боб Неш. — Тя се грижи за децата. — Погледна съпругата си, която беше взела една рокля и нервно я сгъваше и разгъваше в скута си.

— Обичаше пица и панирани рибени хапки — каза тя. — Дружеше с много момичета, но имаше само няколко близки приятелки, ако разбирате какво имам предвид. Много често си играеше сама.

— Гледай, мами, Барби има нужда от дрехи — извика Ашли, като размаха гола пластмасова кукла пред лицето на майка си.

Никой от нас не й обърна внимание и тя хвърли играчката на пода и започна да се върти из стаята, като имитираше балерина. Тифани използва този рядък шанс да грабне Барби и започна ту да разтваря, ту да събира гумените й крака, да ги разтваря и събира.

— Беше корава, най-самостоятелното ни дете — каза Боб Неш. — Ако беше момче, щеше да играе футбол. Обичаше да тича като луда и постоянно беше в драскотини и синини.

— Ан беше моята устатница — тихо каза Бетси и замълча.

— Какво имате предвид, госпожо Неш?

— Обичаше да говори, казваше каквото й дойдеше наум. В добрия смисъл. Най-често. — Отново замълча, но усетих, че се кани да каже още нещо, и затова не я прекъснах. — Знаете ли, мислех си, че може да стане адвокат или оратор, или нещо подобно, защото тя просто… никога не си мереше приказките. За разлика от мен. Аз се страхувам, че всичко, което кажа, ще бъде глупаво. Ан мислеше, че всеки трябва да чуе всичко, което казваше.

— Споменахте училището, госпожице Прийкър — намеси се Боб Неш. — Точно там тази нейна устатост й навлече проблеми. Обичаше да командва и учителите на няколко пъти се обаждаха да се оплакват, че не се държала добре в клас. Беше малко буйно дете.

— Но понякога си мисля, че го правеше просто защото беше много умна — добави Бетси.

— О, да, беше адски умна — кимна Боб. — Понякога даже съм си мислил, че е по-умна от баща си. Понякога тя си мислеше, че е по-умна от баща си.

— Виж ме, мами!

Дебеличката Тифани, която досега гризеше пръстите на краката на Барби, изтича по средата на хола и се запремята презглава. Ашли, обхваната от внезапен гняв, изпищя, когато видя, че по-малката дъщеря е станала център на вниманието, и я удари с все сила. Оскуба я. Лицето на Тифани се разкриви и почервеня и тя се разциври. Това послужи като знак за Боби Младши отново да се разреве.

— Тифани започна първа — изкрещя Ашли и също се разплака.

Бях нарушила някакво деликатно равновесие. Всяко многодетно семейство е гнездо на дребнава завист, знаех от собствен опит, и децата на Неш сега бяха в паника при мисълта, че ще трябва да се състезават не само помежду си, а и с покойната си сестра. Съчувствах им.

— Бетси — тихо каза Боб Неш, като леко вдигна вежди.

Тя бързо вдигна Боби Младши и го подпря на единия си хълбок, издърпа Тифани с едната си ръка, а с другата прегърна неутешимо плачещата Ашли и след малко и четиримата се изнизаха от стаята.

Боб Неш остана загледан след тях за секунда.

— Вече близо година са все така, тези момичета — отбеляза. — Държат се като бебета. Очаквах, че ще искат по-бързо да пораснат. Този дом толкова се промени, откакто Ан… — Размърда се неспокойно на дивана. — Тя вече беше личност, разбирате ли? Ще си кажете: на девет години, какво толкова? С какво може да е по-различна? Но Ан имаше характер. Можеше да се досетиш какво си мисли за различни неща. Когато гледахме телевизия, знаех кое й е смешно и кое намира за глупаво. Не мога да кажа това за другите си деца. По дяволите, не мога да го кажа дори за жена си. Ан просто можеше да я почувстваш… — Задави се и замълча. Стана, обърна ми гръб, пак ме погледна, пак се обърна, после обиколи зад дивана и застана пред мен. — По дяволите, искам си я обратно. Какво ще правим сега? Това ли е краят? — Разпери ръце и посочи стаята, после към вратата, откъдето бяха излезли жена му и децата му. — Защото ако е това, къде е смисълът? И по дяволите, някой трябва да хване този мръсник, защото искам да ми отговори: Защо Ан? Трябва да знам. Тя беше онази, за която винаги съм си мислил, че ще се оправи в живота.

Постоя мълчаливо за секунда. Чувствах пулса във врата си.

— Господин Неш, намекнаха ми, че може би характерът на Ан, който, както споменахте, е бил много силен, може да е подразнил някои хора. Мислите ли, че е възможно да има някаква връзка с това.

Почувствах, че стана по-резервиран — по начина, по който седна на дивана, като се облегна назад, разпери ръце и се престори на небрежен.

— Кого може да е подразнила?

— Ами, доколкото разбрах, Ан е направила нещо на папагалчето на съседите? Чух, че може би го е убила. Вярно ли е?

Боб Неш разтърка очи и погледна смутено краката си.

— Боже, какви клюкари има в този град. Няма никакви доказателства, че Ан го е направила. Със съседите вече имаха търкания. Джо Дюк отсреща. Неговите момичета — те са по-големи — много тормозеха Ан, постоянно я дразнеха. После един ден я поканиха да играят. Не знам какво е станало, но когато Ан се прибра, вече крещяха, че е убила проклетото папагалче. — Засмя се и сви рамене. — Ако го е убила тя, добре е направила. То само вдигаше шум.

— Мислите ли, че Ан е била склонна да направи такова нещо, ако е била провокирана?

— Ако някой я е провокирал, трябва да е бил глупак. Тя не приемаше леко такива неща. Не беше кротка овчица.

— Мислите ли, че е познавала убиеца си?

Неш вдигна розова тениска от дивана и я сгъна на квадрат като носна кърпичка.

— Преди мислех, че не го е познавала. Но сега мисля обратното. Мисля, че е тръгнала с някого, когото е познавала.

— С мъж ли беше по-вероятно да тръгне, или с жена?

— Чули сте разказа на Джеймс Капизи?

Кимнах.

— Е, едно момиченце е по-вероятно да има повече доверие на някого, който му напомня за майка му, нали?

„Зависи каква е майка му“ — помислих си.

— Все пак мисля, че е бил мъж. Не мога да си представя жена да причини такова нещо на… на едно невръстно дете. Чух, че Джон Кийн няма алиби. Може би е искал да убие малко момиченце, гледал е Натали по цял ден, не е издържал на изкушението и затова е убил друго дете, което му е напомняло за нея. Но накрая вече не е могъл да се овладее и е посегнал и на самата Натали.

— Такива ли са слуховете в града?

— Част от тях, да, предполагам.

Бетси Неш ненадейно се показа на вратата.

— Боб, Адора е тук — каза, като сведе очи към коленете си.

Стомахът ми се сви. Майка ми нахълта. Изглежда, че се чувстваше по-комфортно в дома на семейство Неш от самата Бетси. Това беше една от дарбите на Адора — да кара другите жени да се чувстват на гости. Госпожа Неш напусна срамежливо стаята като слугиня от 30-те години на XX век. Без да ме удостои с поглед, майка ми отиде направо при Боб.

— Боб, Бетси ми каза, че у вас има репортер, и веднага се досетих, че това е моята дъщеря. Страшно съжалявам. Не знам как да ти се извиня за безпокойството.

Неш се втренчи в нея, после в мен.

— Твоя дъщеря ли е? Нямах представа.

— Разбираемо. Камий не е типична представителка на нашето семейство.

— Защо не казахте? — попита ме той.

— Казах ви, че съм от Уинд Гап. Не знаех, че има значение коя е майка ми.

— Не се сърдя, не ме разбирайте погрешно. Просто с майка ви сме много добри приятели — каза той, сякаш говореше за някоя страхотно човеколюбива личност. — Даваше частни уроци на Ан по английски и правопис. Двете бяха много близки. Ан много се гордееше, че има възрастна жена за приятелка.

Майка ми седна, като събра ръце в скута си, разстла полата си на дивана и примигна към мен. Имах чувството, че ме предупреждава да не казвам нещо, но нямах представа какво.

— Нямах представа — казах след малко.

Наистина не подозирах. Бях си помислила, че майка ми цели да изтъкне собствената си загуба, като твърди, че познава момичетата. Сега се изненадах на дискретността й. Но защо, по дяволите, е давала частни уроци на Ан? Наистина, участваше като доброволка в училището, когато бях малка — главно за да си говори с други домакини и майки от града — но не можех да си представя гражданската й съвест да е толкова развита, че да жертва следобедите си, за да обучава едно палаво момиченце. Понякога подценявах Адора. Предполагам.

— Камий, мисля, че трябва да си тръгваш — каза тя. — Дошла съм да се видя с приятели, а напоследък трудно се отпускам в твое присъствие.

— Още не съм свършила разговора с господин Неш.

— Вече го свърши.

Адора погледна Неш за потвърждение и той се усмихна неловко:

— Може да продължим друг път, госпожице… Камий.

Изведнъж отстрани на хълбока ми блесна една дума: наказание. Почувствах как се нажежава.

— Благодаря за отделеното време, господин Неш — казах и излязох от стаята, без да погледна майка си.

Заплаках още преди да стигна до колата.

7

Веднъж в Чикаго стоях в студа на едно кръстовище и чаках да светне зелено. В това време с потропване на бастун се приближи един слепец.

— Къде мога да пресека улицата тук? — попита и когато не отговорих, се обърна към мен и каза: — Има ли някого?

— Тук съм — отговорих и тези думи ми подействаха удивително успокояващо.

Когато изпадна в паника, си ги казвам на глас: „Тук съм“. Обикновено не се чувствам по този начин. Чувствам се, сякаш горещ вятър може всеки момент да ме издуха и да изчезна завинаги, без да оставя след себе си дори парченце от нокът. Има дни, когато тази мисъл ме успокоява; друг път ме смразява.

Мисля, че чувството ми за безтегловност идва от факта, че знам твърде малко за миналото си — или поне това измислиха психиатрите в клиниката. Отдавна съм се отказала от опитите да науча нещо повече за баща си. Когато искам да си го представя, в съзнанието ми изниква един обобщен „бащин“ образ. Не издържам да си фантазирам твърде конкретни неща за него: например как ходи да пазарува, как пие кафе сутрин, как се прибира вкъщи при децата си. Дали някой ден няма случайно да срещна някое момиче, което прилича на мен? Като малка упорито търсех очевидни прилики между майка ми и мен, някакво доказателство, че тя ме е родила. Наблюдавах я внимателно, когато не гледаше; тайно вземах рамкираните снимки от стаята й и се опитвах да се убедя, че имам нейните очи. Или може би беше нещо в лицето. Може би извивката на прасеца или формата на шията.

Никога не ми е разказвала как се е запознала с Алън. Малкото, което знам, съм го чувала от други хора. Никога не са ме насърчавали да задавам въпроси. Смяташе се за прекалено любопитство. Спомням си какъв шок изпитах веднъж, когато неволно подслушах разговор на съквартирантката ми от колежа с майка й: прекалените подробности, липсата на цензура ми се сториха упадъчни. Тя говореше пълни глупости, например как забравила да се запише за един курс — съвсем й излязло от главата, че трябва да ходи на лекции по география три пъти седмично — и споделяше тези неща с гордия тон на момиченце от детската градина, което е получило червена точка.

Спомням си също, когато майка й дойде да ни види, как обикаляше квартирата ни и задаваше прекалено много въпроси. И вече знаеше твърде много неща за мен. Даде на Алисън голям найлонов плик с безопасни игли, които според нея можели да й послужат, и след като двете излязоха на обяд, за моя собствена изненада аз заплаках. Този жест — толкова дребен и мил — ме смая. Това ли се очаква от една майка — да се грижи дали имаш нужда от безопасни игли? Моята се обаждаше веднъж на месеца и винаги задаваше едни и същи практични въпроси (оценки, лекции, предстоящи разходи).

Като дете не си спомням да съм казала на Адора даже любимия си цвят или как бих искала да кръстя дъщеря си, когато се роди. Съмнявам се дори, че знаеше кое е любимото ми ядене и със сигурност никога не съм влизала в спалнята й по нощница рано сутрин разплакана от някой кошмар. Винаги се натъжавам, когато си спомня за детството, защото никога не ми е хрумвало, че майка ми би могла да ме утеши. Никога не ми е казвала, че ме обича, и аз никога не съм си представяла, че би могла. Тя ме отглеждаше. Разпореждаше се с мен. О, да, и веднъж ми донесе лосион с витамин Е.

Известно време се опитвах да се убедя, че резервираността на Андора е защитна реакция след смъртта на Мериан. Но истината според мен е, че винаги е имала с децата повече проблеми, отколкото е искала да признае. Мисля, че ги мрази. Има една ревност, една неприязън, която усещам дори сега, в спомените си. Имало е период, когато вероятно е харесвала идеята да има дъщеря. Като малка сигурно си е фантазирала да бъде майка, да гушка детето си като напращяла с мляко котка. Има една особена ненаситност за деца. Тя ги връхлита. Дори аз за пред хората бях нейна любимка. След като периодът й на скърбене за Мериан премина, започна да ме развежда из града, като ми се усмихваше, закачаше ме, гъделичкаше ме, докато говореше с хората на улицата. След като се приберяхме вкъщи, се изнизваше в стаята си като недовършено изречение и аз сядах, опряла лице на вратата, припомнях си събитията от деня и се опитвах да се сетя какво съм направила, за да ми се разсърди.

Имам един спомен, който всеки път засяда в гърлото ми като съсирена кръв. От смъртта на Мериан бяха минали две години и майка ми беше поканила няколко приятелки за следобеден аперитив. Едната бе донесла бебето си. В продължение на часове мъничето беше обект на умилително говорене, влажни целувки с ярко червило, оправяне на пелените, после още влажни целувки. Аз трябваше да уча в стаята си, но седях на върха на стълбите и гледах.

Най-сетне дойде ред на майка ми да се радва на бебето, и тя го взе и го прегърна силно.

— Ох, колко е прекрасно пак да гушкам бебенце!

Подруса го на коляното си, разходи го из стаята, шепнеше му нежно, а аз гледах отгоре като някаква сърдита малка богиня, опряла опакото на дланта на бузата си, за да си припомня усещането от допира на лицето на майка ми.

Когато жените отидоха в кухнята да помогнат за миенето на чиниите, нещо се промени. Спомням си как майка ми, останала сама в хола, гледаше детето с почти похотливо изражение. Допря устни до сочната му като ябълка бузка. После леко отвори уста, пое парченце плът между зъбите си и захапа.

Бебето се разплака, но Адора го гушна и червенината от ухапването бързо премина. Каза на другите жени, че просто се е глезило. Изтичах в стаята на Мериан и се скрих под завивките.

* * *

След срещата с Неш и идването на майка ми отидох във „Фуут“ да пия нещо. Пия много, но не се напивам — мислех за свое успокоение. Имах нужда само от една глътка. Винаги съм възприемала алкохола като смазка — защитен слой срещу всички остри мисли в главата ти. Барманът беше един тип с кръгло лице, който учеше два класа след мен, и имах спомен, че се казва Бари, но не бях достатъчно сигурна, за да се обърна към него с това име.

— Добре дошла пак. — Напълни голямата ми чаша на две трети бърбън и доля с кока-кола. — Заведението черпи — смутолеви, като зяпаше поставката за салфетки. — Тук не взимаме пари от красиви жени.

Вратът му се изчерви силно и той изведнъж се престори, че има нещо спешно да върши в другия край на плота.

* * *

На връщане минах по Нихо Драйв — улица, на която живееха няколко мои приятелки от училище, преминаваща през целия град. Къщите ставаха все по-лъскави, колкото повече се приближавах към тази на Адора. Забелязах стария дом на Кейти Лейси, паянтова голяма сграда, която родителите й построиха, когато бяхме на десет — след като разрушиха старата си, солидна викторианска къща.

На следващата пресечка забелязах момиченце, което караше количка за голф, украсена с лепенки на цветчета. Косата му беше сплетена на сложни плитки като на швейцарска девойка на кутия какао. Ама. Беше се възползвала от посещението на Адора при семейство Неш, за да избяга — след убийството на Натали в Уинд Гап беше рядкост да видиш момиче да се разхожда по улиците само.

Вместо да продължи към къщи, тя зави на изток, тоест към по-бедните квартали и свинефермата. Завих и продължих след нея толкова бавно, че колата ми за малко не изгасна.

Наклонът надолу беше благоприятен и количката се спускаше толкова бързо, че плитките на Ама се развяваха зад нея. След десет минути вече бяхме извън града. Висока пожълтяла трева и отегчени крави. Обори, наклонени на една или на друга страна като грохнали старци. Спрях на едно място, за да дам преднина на сестра си, после пак тръгнах след нея на такова разстояние, че едва-едва да я виждам в далечината. Проследих я покрай ферми и една орехова градина, където работеше младеж, държащ цигарата си наперено като филмова звезда. Скоро наоколо замириса на лайна и застояла слюнка и аз се досетих къде отиваме. След още десетина минути видях металните постройки на свинефермата, дълги и лъскави като редове телчета от телбод. От квиченето ушите ми се изпотиха. Беше като скърцане на ръждясала ръчна помпа. Ноздрите ми се разшириха и очите ми започнаха да сълзят. Ако някога сте минавали покрай месопреработвателна фабрика, знаете какво имам предвид. Миризмата не е като газ или течност; тя е като твърдо вещество. Имаш чувството, че трябва да изрежеш дупка в нея, за да получиш някакво облекчение. Обаче не можеш.

Ама мина през портала на фабриката. Мъжът от охраната само й махна. За мен беше малко по-трудно, докато не казах вълшебната дума: Адора.

— А, да, голямата дъщеря на Адора. Спомням си — каза възрастният мъж.

На табелката с името му пишеше: Хосе. Опитах се да видя дали има липсващи пръсти. Мексиканците не получават удобна, лека работа на пропуска, докато не претърпят сериозно злополука. Това е правило за всички фабрики тук: мексиканците получават най-гадните, най-опасни работни длъжности, а белите продължават да се оплакват.

Ама спря количката до един пикап и се изтупа от прахта. После решително мина покрай кланицата, покрай клетките с прасетата, чиито влажни розови зурли се показваха през процепите за въздух, и се насочи към голям метален хангар, където ставаше кърменето на малките прасенца. Повечето свине майки се осеменяват последователно почти веднага след всяко раждане, докато организмът им накрая не се изтощи и не бъдат изпратени за клане. Но докато са още полезни, те са принудени да кърмят — приковани в легнало положение на една страна в тясна клетка, с раздалечени крака и изложени на лесен достъп цицки. Свинете са изключително интелигентни, социални създания и тази принудителна поточна линия кара тези животни да искат да умрат. Което и се случва веднага щом вече не са в състояние да кърмят.

Даже самата идея за тази практика ми е противна. Но когато я видиш на живо, това те променя, накърнява човешкото ти достойнство. То е все едно да гледаш как изнасилват някого и да не кажеш нищо. Видях сестра си в дъното на хангара застанала до една от металните клетки.

Няколко мъже вадеха квичащи прасенца и хвърляха на тяхно място следващата смяна. Застанах в другия край на хангара така, че да съм зад Ама и тя да не може да ме види. Свинята-майка лежеше на една страна почти в безсъзнание. Коремът й беше притиснат между металните пречки. Разкървавените цицки стърчаха като пръсти. Един от мъжете намаза най-разранената от тях с олио, после я перна с нокът и се изкиска. Не обръщаха внимание на Ама, сякаш беше съвсем нормално да е там. Тя намигна на единия, докато фиксираха друга свиня в клетката й и отидоха да вземат следващата порция сукалчета.

Прасенцата се нахвърлиха върху свинята-майка като мравки върху бучка захар. Боричкаха се, ту захапваха, ту изплюваха цицките, които се тресяха като биберони. Свинята обели очи. Ама седеше по турски и зяпаше запленена от гледката. След пет минути не беше помръднала от позицията си, усмихваше се и се въртеше възбудено. Трябваше да се махам. Тръгнах, първо бавно, после хукнах, залитайки, към колата. Затръшнах вратата, надух радиото, изгълтах порция топъл, щипещ гърлото бърбън и потеглих с пълна газ, за да се махна час по-скоро от вонята и шума. И от онова ужасно дете.

8

Ама. През цялото това време нямах почти никакъв интерес към нея. Сега живо ме заинтересува. От онова, което видях в свинефермата, ми се повдигаше. Майка ми беше казала, че тя е най-известното момиче в училище, и аз й вярвах. Джаки беше казала, че е най-лошата, и на нея също вярвах. Ако си живял във водовъртежа от горчивина на Адора, нищо чудно това да те е направило малко извратен. Питах се какво Ама мисли за Мериан. Колко ли объркващо беше да живееш в сянката на една сянка? Обаче тя беше умно момиче — вършеше лудориите си далеч от къщи. В присъствието на Адора беше послушна, мила, нуждаеща се — точно каквато трябваше да бъде, за да спечели любовта на майка ми.

Тази склонност към агресия обаче — истеричната криза, плесницата, която удари на приятелката си, и сега тази грозна сцена. Това предразположение да прави и да гледа отвратителни неща. Изведнъж ми напомни онова, което бях слушала за Ан и Натали. Ама не беше като Мериан, но може би малко приличаше на тези две момичета.

* * *

Вече наближаваше време за вечеря и реших да направя втори опит да говоря с Кийн. Трябваше ми още материал за статията и ако не успеех да го събера, Къри щеше да ме прибере. Изобщо нямаше да страдам, че си тръгвам от Уинд Гап, но трябваше да докажа, че съм способна да се справям, особено след като авторитетът ми беше толкова разклатен. Момичето, което има склонност да се кълца, едва ли ще е първо в списъка при раздаването на важните задачи.

Минах покрай мястото, където бе открит трупът на Натали. Онова, което Ама не беше сметнала за достойно да бъде откраднато, стоеше на тъжна купчинка отпред: три къси остатъка от свещи, отдавна угаснали, и евтини букетчета все още с опаковките от супермаркета. Един леко спаднал хелиев балон с формата на сърце се поклащаше апатично във въздуха.

На алеята пред дома на Кийн беше спрян червен кабриолет и братът на Натали, на дясната седалка, си приказваше с русо момиче, чиято красота можеше да се сравнява с неговата. Спрях зад тях. Те ми хвърлиха бързи погледи, но се престориха, че не ме забелязват. Девойката се засмя възбудено и прокара пръстите си с лакирани в червено нокти през тъмната коса на момчето. Кимнах им неловко, което съм сигурна, че не забелязаха, и продължих към входната врата. Отвори майката на Натали. Зад нея в къщата беше тъмно и тихо. Лицето й бе открито: не ме беше познала.

— Госпожо Кийн, извинявайте, че ви безпокоя в такъв момент, но е много важно да говоря с вас.

— За Натали ли?

— Да, може ли да вляза?

Беше гаден трик да се натрапя така в дома й, без да се легитимирам. Репортерите са като вампири, обича да казва Къри. Не могат да влязат в дома ти без покана, но пуснеш ли ги вътре, няма да си тръгнат, докато не изсмучат всичко от теб. Тя отвори вратата.

— О, тук вътре е приятно прохладно — казах аз. — Прогнозата за днес беше трийсет градуса, но мисля, че вече е повече.

— Аз чух за трийсет и пет.

— Нищо чудно. Ще ви затрудня ли много, ако ви помоля за чаша вода.

Това е друг проверен трик: Една жена е много по-малко вероятно да ви изхвърли, ако вече ви е предложила гостоприемството си. Ако имате алергия или настинка, помолете за кърпичка — това работи още по-добре. Жените обичат да помагат на уязвими хора. Повечето жени.

— Разбира се — отговори тя.

Погледна ме за момент колебливо, сякаш чувстваше, че трябва да ме попита коя съм, но й беше неудобно. Погребални агенти, свещеници, полицаи, лекари, посетители, дошли да изкажат съболезнования — за последните няколко дни вероятно се беше срещнала с повече хора, отколкото обикновено за цяла година.

Докато госпожата Кийн се бавеше в кухнята, аз се огледах. Днес стаята изглеждаше съвсем различна. Мебелите бяха върнати на обичайните места. На една маса бе поставена снимка на двете деца на Кийн. Бяха облегнати от двете страни на дънера на грамаден дъб и носеха дънки и червени пуловери. Джон се усмихваше стеснително, сякаш правеше нещо, което е по-добре да не се снима. Натали, приблизително наполовина на неговия ръст, изглеждаше съсредоточена и сериозна, сякаш позираше за снимка със старовремски фотографски апарат.

— Как се казва синът ви?

— Джон. Той е много добро, внимателно момче. Винаги съм се гордяла повече с него. Току-що завърши гимназията.

— Малко са ускорили нещата. Когато аз завършвах тукашната гимназия, ни накараха да чакаме до юни.

— Ммм. Хубаво е да имаш по-дълго лято.

Усмихнах се. Тя се усмихна. Седнах и отпих глътка вода. Не можех да си спомня какво съветваше Къри, след като успееш да се намъкнеш в нечий хол.

— Забравих да се представя. Аз съм Камий Прийкър. От „Чикаго Дейли Поуст“. Говорихме за кратко по телефона онази вечер.

Тя спря да се усмихва. Стисна зъби.

— Трябваше да кажете по-рано.

— Знам, че е ужасен момент за вас, но ако мога да ви задам само няколко въпроса…

— Не може.

— Госпожо Кийн, искаме да бъдем честни към семейството ви. Затова съм тук. Колкото повече информация предоставим на хората…

— Толкова повече вестници ще продадете. До гуша ми дойде от тази гадост. Сега ще ви кажа за последен път: Не идвайте повече. Не се опитвайте да се свържете с нас. Нямам абсолютно нищо да ви кажа.

Надвеси се над мен. Носеше, както и на погребението, гердан с дървени мъниста и голямо червено сърце по средата. То се залюля на гърдите й като часовник за хипноза.

— Вие сте паразит — закрещя. — Отвращавате ме. Надявам се някой ден да погледнете назад и да разберете колко противна сте били. Сега се махайте.

Дойде с мен до вратата, сякаш нямаше да повярва, че наистина съм си отишла, докато не ме види да излизам от къщата й. Затръшна вратата зад мен достатъчно силно, за да накара входния звънец леко да издрънчи.

Спрях на стълбите изчервена, като си мислех колко хубав детайл в статията ми би било онова сърце на гердана, и видях момичето в червения кабриолет да ме зяпа. Момчето го нямаше.

— Ти си Камий Прийкър, нали? — извика тя.

— Да.

— Спомням си те. Бях много малка, когато живееше тук, но всички те знаехме.

— Как се казваш?

— Мередит Уилър. Сигурно не ме помниш, бях едно глупаво дребосъче, когато ти беше в гимназията.

Гаджето на Джон Кийн. Името й ми беше познато благодарение на приятелката на майка ми, но нямаше как да я помня лично. По дяволите, сигурно е била шест-седемгодишна последния път когато бях живяла тук. Въпреки това не се изненадах, че ме познава. Момичетата в Уинд Гап наблюдаваха много внимателно поведението на по-големите ученички: коя има гадже футболист, коя е избрана за кралица на бала, коя е важна. Колекционирахме фаворитки като картички. Още си спомням Си-Си Уаят, кралицата на бала на гимназия „Калхун“ от моите ученически години. Веднъж си купих единайсет червила в опит да улуча точния тон на розово, който тя носеше, когато ме поздрави сутринта.

— Спомням си те — казах. — Не мога да повярвам, че вече шофираш.

Тя се засмя. Явно лъжата ми й достави удоволствие.

— А ти си репортер, нали?

— Да, в Чикаго.

— Ще накарам Джон да говори с теб. Ще ти се обадим.

Мередит отпраши. Сигурна съм, че се почувства много доволна от себе си — Ще ти се обадим — докато слагаше гланц на устните си, без изобщо да се замисли за мъртвото десетгодишно момиченце, което щеше да бъде тема на разговора.

* Обработка: shadow, 2019 *

Обадих се в главната железария на града — онази, до която бе открит трупът на Натали. Без да се представя, забърборих как искам да ремонтирам банята си, може би да сменя плочките. Не беше трудно да подхвана темата за убийствата. Вероятно много хора обмислят да подобрят безопасността на къщата си в последно време, предположих.

— Абсолютно правилно, госпожо. За последните дни свършихме веригите за врати и двойните резета.

— Наистина ли? Колко имахте на склад?

— Трийсет-четирийсет, предполагам.

— И какви хора предприемат такива мерки? Семейства с деца?

— О, да. Те са тези, които имат причина да се тревожат, нали? Ужасно нещо. Надяваме се да съберем някакво малко дарение за семейството на Натали? — Мъжът замълча за момент. — Ако искате, минете да разгледате плочките.

— Да, може да мина. Благодаря.

Така отметнах още една задача от списъка си, без да се налага да слушам обиди по свой адрес от страна на скърбящи майки.

* * *

За срещата ни на вечеря Ричард беше избрал „Трити“ — „семеен ресторант“ със салатен бар, в който имаше всякаква друга храна освен салати. Марулята винаги беше забутана в малък съд някъде отзад като мазно, пожълтяло допълнение, добавено в последния момент. Когато пристигнах с дванайсет минути закъснение, Ричард разговаряше с червендалестата, дебела оберкелнерка. Младата жена, чието лице приличаше на една от тортите, изложени на въртяща се поставка на витрината зад нея, изобщо не ме забеляза. Беше омаяна от Ричард. Сигурно вече съчиняваше какво ще запише в дневника си довечера.

— Прийкър — извика той, все още обърнат към момичето. — Закъснението ти е скандално. Имаш късмет, че Джоан беше тук да ми прави компания.

Младата жена се изкиска, после ме изгледа кисело, докато ни водеше към едно ъглово сепаре, и плесна едно мазно меню пред мен. На масата още се виждаха очертанията от чашите и чиниите на предишния клиент.

Дойде сервитьорката, сложи ми вода в чаша за шотове, после подаде на Ричард огромна пластмасова чаша сироп с газирана вода.

— Здрасти, Ричард. Виж как си спомних, а?

— Точно затова си любимата ми сервитьорка, Кейти. — Сладко.

— Здрасти, Камий. Чух, че си в града.

Не исках повече да чувам това изречение. Пак погледнах сервитьорката и си спомних, че сме били съученички. В девети клас известно време дори бяхме приятелки, защото гаджетата ни бяха най-добри приятели — моето беше Фил, нейното беше Джери — двама спортни младежи, които играеха футбол есента, бореха се през зимата и целогодишно правеха купони в стаята за развлечения в мазето на Фил. Спомних си как веднъж двете се държахме за ръце, за да пазим равновесие, докато пишкахме в снега непосредствено пред плъзгаща се стъклена врата, прекалено пияни, за да се доберем до тоалетната на горния етаж. Спомних си също, че ми сподели, че правила секс с Джери на билярдната маса. Това обясняваше защо покритието лепнеше.

— Здравей, Кейти, радвам се да те видя. Как си?

Тя разпери ръце и посочи с глава ресторанта:

— Е, не е трудно да се досетиш. Но това получаваш, когато си останеш тук, нали? Боби ти праща много поздрави. Боби Кидър.

— О, да! Боже… — Бях забравила, че се ожениха. — Как е той?

— Същият стар Боби. Отбий се някой път да се видим. Ако имаш време. На „Фишър“ сме.

Представих си как чувам силното тиктакане на часовника в хола на Боби и Кейти Кидър, докато се опитвам да измисля какво да кажа. Кейти ще говори през цялото време, тя си е такава. Навремето беше от онзи тип хора, които предпочитат да четат на глас табелите на улицата, отколкото да мълчат. Ако Боби си беше все същият, той бе мълчалив, но приветлив тип, с ограничени интереси и светлосини очи, които започваха да фокусират само ако се заговореше за лов. Когато бяхме в гимназията, той пазеше копитата на всеки елен, който убиеше, винаги носеше последния чифт в джоба си и ги вадеше и започваше да барабани с тях върху всяка достъпна твърда повърхност. Винаги съм имала чувството, че това е морзовият код на умрелите елени, закъснял сигнал SOS от утрешната пастърма.

— Както и да е, ще се възползвате ли от нашата шведска маса?

Поисках бира и това предизвика кратко колебание. Кейти погледна часовника на стената зад себе си.

— Хм, нямаме право да сервираме алкохол преди осем. Но ще се опитам да ти донеса тайно една — заради доброто старо време, нали?

— Не искам да си навличаш неприятности заради мен.

Колко типично за Уинд Гап да има такива произволни правила за употребата на алкохол. След пет би имало някаква логика. Но осем — някой просто искаше да накара пиячите да се чувстват виновни.

— За бога, Камий, това ще бъде най-интересното нещо, което правя през последните години.

Докато Кейти изпълняваше мисията по тайното ми снабдяване с алкохол, с Ричард напълнихме чиниите си с пилешки шницели, царевична каша, картофено пюре и в случая с Ричард, тресящо се парче желе, което, докато се върнем на масата си, започна да се топи върху другата му храна. Кейти беше оставила бутилка бира дискретно върху стола ми.

— Винаги ли пиеш толкова рано?

— Това е само една бира.

— Когато влезе, подуших бърбън в дъха ти, въпреки аромата на ментови бонбони — „Борова гора“? — Ричард се усмихна, сякаш питаше само от любопитство, без да ме критикува. Бях сигурна, че е много предразполагащ в стаята за разпити.

— Ментови бонбони, да; бърбън, не.

В действителност именно затова бях закъсняла. Точно преди да спра на паркинга, осъзнах, че питието, което си бях позволила след посещението при семейство Кийн, се усеща в дъха ми и трябва да го замаскирам. Подминах ресторанта и след няколко пресечки спрях пред смесения магазин, за да купя ментови бонбони. „Борова гора“.

— Добре, Камий — каза внимателно той. — Няма проблем. Не ми влиза в работата. — Гребна с вилицата от картофеното пюре, боядисано в червено от разтопеното желе, и замълча. Изглеждаше леко сконфузен.

— И така, какво искаш да знаеш за Уинд Гап?

Почувствах се, сякаш силно съм го разочаровала; сякаш бях небрежна майка, която не е изпълнила обещанието си да го заведе в зоологическата градина за рождения му ден. Вече бях готова да му кажа истината, да отговоря абсолютно честно на следващия му въпрос, за да му се реванширам — и изведнъж се запитах дали не беше това причината да ме пита за алкохола. Хитро ченге.

Изгледа ме изпитателно.

— Искам да науча повече за насилието в града. Всяко място има свой характерен тип. Дали е открито, или тайно? Дали е групово — пиянски сбивания, групови изнасилвания — или е конкретно, лично? Кой го извършва? Кои са жертвите?

— Не съм сигурна, че мога да направя изчерпателен обзор на цялата история на насилието тук.

— Разкажи ми за някой истински шокиращ акт на насилие, на който си станала свидетелка като малка.

Майка ми с бебето.

— Видях как една жена причинява болка на едно дете.

— Напляска ли го? Удари му плесница?

— Ухапа го.

— Добре. Момченце или момиченце?

— Момиченце, мисля.

— Детето нейно ли беше?

— Не.

— Добре, добре, това е хубаво. Значи персонален акт на насилие върху дете от женски пол. Коя беше жената, ще я проверя.

— Не знам името й. Беше нечия роднина от друг град.

— Добре, кой може да знае името й? Ако има роднини тук, може би си струва да я проучим.

Краката и ръцете ми отмаляха, сякаш се понесоха свободно като мъртви клони на повърхността на гъсто като олио езеро. Притиснах зъбите на вилицата в пръстите си. Самото споменаване на случката ме изпълни с паника. Не бях подозирала, че Ричард може да поиска подробности.

— Ей, мислех, че искаш само профил на насилието — казах с глух глас, макар че вече чувствах пулса си в слепоочията. — Не мога да дам повече подробности. Не познавах онази жена и не знам с кого беше. Просто предположих, че не е тукашна.

— Мислех, че репортерите не предполагат. — Той пак се усмихна.

— Тогава не бях още репортер. Бях малко момиченце…

— Камий, не исках да те провокирам. Извинявай. — Издърпа вилицата от пръстите ми, остави я внимателно настрана, вдигна ръката ми и я целуна. Видях как думата червило изпълзява изпод десния ми ръкав. — Не исках да те поставям на кръстосан разпит. Направих се на лошо ченге.

— Трудно ми е да си те представя като лошо ченге.

Той се усмихна широко:

— Права си, не ми се получава. Това миловидно момчешко лице е истинско проклятие!

За секунда замълчахме и всеки отпи от чашата си. Той завъртя солницата и попита:

— Може ли още няколко въпроса?

Кимнах.

— Кой е следващият инцидент, за който си спомняш?

От натрапчивата миризма на салатата с риба тон в чинията ми започна да ми се повдига. Погледнах Кейти и й дадох знак за още една бира.

— Бях в пети клас. В междучасието две момчета хванаха едно момиче и го накараха да пъхне пръчка между краката си.

— Принудиха я със сила?

— Ами… може да се каже. Бяха побойници. Казаха й да го направи и тя го направи.

— И ти видя всичко това? Или някой ти разказа?

— Събраха няколко от нас и ни накараха да гледаме. Когато учителката разбра, трябваше да се извиним.

— На момичето ли?

— Не, тя също трябваше да се извини пред целия клас. „Младите девойки трябва да владеят телата си, защото момчетата не могат.“

— Боже Господи! В наши дни понякога забравяме колко по-различни бяха нещата до не много отдавна. Колко сме били… непросветени. — Ричард записа нещо в бележника си, после загреба малко желе. — Какво друго си спомняш?

— Веднъж една осмокласничка се напи на един купон и четири-пет момчета от футболния отбор правиха секс с нея, всичките й се изредиха. Това брои ли се?

— Камий, разбира се, че се брои. Много добре знаеш.

— Просто не знаех дали се брои за същинско насилие или…

— Да, бих определил изнасилването на тринайсетгодишно момиче от група негодници като същинско насилие, със сигурност.

— Всичко наред ли е? — попита с усмивка Кейти. Беше се появила ненадейно до нас.

— Можеш ли да ми донесеш тайно още една бира?

— Две — добави Ричард.

— Добре, този път ще е специално за Ричард, защото оставя най-добрите бакшиши от всички в града.

— Благодаря, Кейти — усмихна се той.

Подпрях се на масата и се приведох напред.

— Не споря дали е правилно, Ричард. Опитвам се само да разбера твоите критерии за насилие.

— Добре, а пък аз започвам да си съставям добра картина за вида насилие, който имаме тук, от самия факт, че ме питаш дали това се брои. Полицията беше ли уведомена?

— Разбира се, че не.

— Изненадвам се, че не са я накарали да се извини, задето е позволила да я изнасилят. Осми клас. Повдига ми се. — Опита се да вземе ръката ми, но аз бързо я свалих в скута си.

— Значи възрастта го прави изнасилване?

— Ще е изнасилване на всяка възраст.

— Ако тази вечер си пийна, реша, че ми се лудува, и се изчукам с няколко души, изнасилване ли ще бъде?

— Юридически, не знам, зависи от много неща — например от адвоката ти. Но морално, да.

— Ти си сексист.

— Моля?

— Сексист. Писнало ми е от либерални мъже с левичарски убеждения, които дискриминират жените сексуално с извинението, че ги защитават от сексуална дискриминация.

— Уверявам те, че не правя нищо от този род.

— В редакцията има един тип, чувствителен. Когато ме пропуснаха за повишение, предложи да ги съдя за дискриминация. Всъщност никой не ме е дискриминирал, бях посредствен репортер. И понякога пияните жени не стават жертва на изнасилване; просто вършат глупости. И да кажеш, че заслужаваме специално отношение, когато сме пияни, защото сме жени, да кажеш, че трябва някой да се грижи за нас, за мен това е обидно.

Кейти донесе бирите и ние ги изпихме мълчаливо.

— По дяволите, Прийкър, добре, предавам се.

— Добре.

— Все пак виждаш зависимостта, нали? В нападението срещу жени. В отношението към нападенията.

— С това изключение, че нито едно от двете убити момиченца не е било сексуално насилено. Нали?

— Мисля, че в съзнанието на убиеца изваждането на зъбите е равносилно на изнасилване. И двете действия създават чувство на власт — насилствени са, изискват голямо усилие и при излизането на всеки зъб… облекчение.

— Това официално изявление ли е?

— Ако видя това в твоя вестник, ако видя дори намек за този разговор, подписан от теб, двамата никога повече няма да си говорим. И това ще бъде много лошо, защото аз обичам да си приказвам с теб. Наздраве.

Ричард чукна празната си бутилка в моята. Не казах нищо.

— Слушай, хайде да те изведа — предложи той. — Ей така, за забавление. Поне веднъж да не говорим за работа. Имам спешна нужда да разтоваря мозъка си от тези гадости. Да измислим някое приятно занимание в този град.

Вдигнах въпросително вежди.

— Да варим карамел? Да ловим намазано с олио прасе? — Започна да изброява дейностите на пръстите си. — Да си правим сами сладолед? Да се разхождаме по главната с блъскащи се колички? Или ако някъде в околността има панаир, мога да демонстрирам силата си пред теб.

— С такова поведение местните със сигурност ще те заобичат.

— Кейти ме харесва.

— Защото й оставяш големи бакшиши.

* * *

Накрая отидохме в парка „Гарет“, наместихме се на люлките, твърде тесни за нас, и разсеяно се заклатихме напред-назад. Това беше мястото, където за последно бе видяна жива Натали Кийн, но нито един от двама ни не спомена този факт. От другата страна на бейзболното игрище имаше старо каменно фонтанче, което неуморно бълбукаше. Нямаше да спре до септември.

— Виждам много ученици да се събират да пият тук нощем — отбеляза Ричард. — Викъри е прекалено зает сега, за да ги гони.

— Същата работа беше и когато аз бях в гимназията. Тук не следят много строго за алкохола. Освен в „Трити“.

— Иска ми се да те познавах на шестнайсет. Чакай да отгатна: била си като безразсъдна пасторска дъщеря. Красива, богата и умна. Тук това е сигурна гаранция за неприятности, предполагам. Представям си те точно тук — каза той и посочи напуканите трибуни. — Как се надпиваш с момчетата.

Това беше най-малкото прегрешение, което бях извършила в този парк. Тук бе мястото не само на първата ми целувка, а и първата ми свирка като тринайсетгодишна. Един дванайсетокласник от футболния отбор ме взе под своето крило, а после ме заведе в гората. Отказваше да ме целуне, докато не го обслужа. После пак отказваше заради това, което бях лапала. Наивна любов. Скоро след това беше онзи щур купон с футболистите, разказът за който толкова възмути Ричард. Осми клас, четири момчета. Това беше повече секс, отколкото бях правила за последните десет години. Почувствах как думата зло се възпламенява на хълбока ми.

— Доста съм лудувала — признах. — Красивото лице и парите отварят много врати в Уинд Гап.

— А умът?

— Ума не го показваш. Имах много приятели, но никой не ми беше достатъчно близък. Сещаш се.

— Мога да си представя. С майка ти бяхте ли близки?

— Не особено. — Бях пила прекалено много; чувствах лицето си изопнато и горящо.

— Защо? — Ричард се извъртя с лице към мен заедно с люлката, на която седеше.

— Просто мисля, че някои жени не ги бива за майки. И някои жени не ги бива за дъщери.

— Причинявала ли ти е някога болка?

Въпросът му ме смути, особено след разговора ни на вечеря. Дали ми е причинила болка? Бях сигурна, че някой ден ще сънувам как ме драска, хапе или щипе. Чувствах се, сякаш наистина го е направила. Представих си как вдигам блузата си, за да му покажа белезите си, и крещя: да, гледай! Би било прекалено егоистично.

— Това е странен въпрос, Ричард.

— Извинявай, но ти ми се стори толкова… натъжена. Или ядосана. Нещо такова.

— Това е преценка на човек, който има идеални отношения с родителите си.

— Виновен — засмя се той. — Хайде да сменим темата.

— Добре.

— Ами, да видим… непринуден разговор. Разговор като за люлки. — Ричард се намръщи, за да имитира усилено мислене. — Добре, кой е любимият ти цвят, любимият ти аромат сладолед и любимият ти сезон?

— Синьо, кафе и зимата.

— Зимата. Никой не обича зимата.

— Рано се стъмва. Това ми харесва.

— Защо?

Защото означава, че денят е свършил. Обичам да зачерквам дните от календара — 151 зачеркнати и нищо истински ужасно не се е случило. 152 и светът не е пропаднал. 153 и не съм погубила никого. 154 и никой не ме мрази истински. Понякога си мисля, че няма да се почувствам в безопасност, докато не мога да преброя оставащите ми дни на пръстите на едната ръка. Още три дни до момента, в който няма да е необходимо да се тревожа за нищо.

— Просто обичам нощта.

Щях да кажа още нещо, не много, но все пак нещо повече, но в този момент от другата страна на пътя с ръмжене спря очукан жълт шевролет „Камаро“ и Ама и нейните блондинки се изсипаха от задната седалка. Сестра ми се наведе до прозореца на шофьора, показвайки предизвикателно деколтето си на младежа, който имаше дълга мазна мръсноруса коса, каквато може да се очаква от човек, който все още кара жълто камаро. Трите момичета застанаха зад нея, с кокетни извивки в кръста, а най-високата се обърна с гръб към тях и като се престори, че завърза връзката си, им показа задничето си. Сексапилни движения.

Момичетата тръгнаха с елегантна походка към нас. Ама размаха театрално ръце, за да покаже възмущението си от черния дим, който излезе от ауспуха на колата. Бяха съблазнителни малки създания, трябва да призная. Дълги руси коси, лица с формата на сърца, стройни крака. Къси поли и твърде къси фланелки, под които се показваха заголените им плоски, все още детски кореми. И с изключение на Джодис, чийто бюст беше твърде високо разположен и твърде стегнат, за да бъде нещо друго освен подплънки, останалите имаха съвсем развити, поклащащи се, даже преждевременно наедрели гърди. Това обилно захранване с мляко и месо от ранна възраст. Тези прекомерни количества хормони, които инжектираме в домашните животни. Няма да се учудя, ако на децата започнат да им растат гърди още преди да проходят.

— Здрасти, Дик — извика Ама. Ближеше голяма червена близалка.

— Здравейте, момичета.

— Здрасти, Камий. Още ли не си ме направила звезда? — попита сестра ми, като завъртя език върху близалката. Плитките в алпийски стил ги нямаше, както и дрехите, които беше носила в свинефермата и сега сигурно воняха на всякакви гадости. Беше с потник и пола, която закриваше само два сантиметра от бедрата й.

— Още не — отговорих.

Кожата й беше с цвят на праскова, толкова чиста от петна и бръчки, лицето й — толкова съвършено и безгрижно, че изглеждаше, сякаш току-що се е появила на бял свят. Всичките изглеждаха незавършени. Исках да се махнат.

— Дик, ще ни повозиш ли? — попита Ама, като седна в прахта пред нас и леко се разкрачи, показвайки гащичките си.

— За да го направя, ще трябва да ви арестувам. Мога да арестувам и онези момчета, с които се размотавате. Младежите от горните класове са прекалено големи за вас.

— Те не са от горните класове — каза високото момиче.

— Да — изкиска се Ама. — Изключени са за лош успех.

— Ама, на колко си години? — попита Ричард.

— Наскоро станах на тринайсет.

— Защо винаги толкова се интересуваш от Ама? — прекъсна го онази с меднорусата коса. — Ние също сме тук. Сигурно дори не знаеш имената ни.

— Камий, познаваш ли Кайли, Келси и Келси? — попита Ричард, като посочи последователно високото момиче, онова с меднорусата коса и онази, която сестра ми наричаше…

— Това е Джодис — каза Ама. — Има две Келсита, затова тя използва фамилното си име. За да не става объркване. Нали така, Джодис?

— Могат да ми викат Келси, ако искат — каза момичето, чието последно място в йерархията, вероятно беше наказание за това, че бе най-малко красивата от грациите. Плоска брадичка.

— Ама е твоя полусестра, нали? — продължи Ричард. — Не съм толкова извън от нещата.

— О, не, много си навътре в нещата — каза Ама, като придаде сексуално звучене на думите си, въпреки че нямаха такова. — И какво, двамата вече гаджета ли сте? Чувам, че Камий е голяма звезда в града. Или поне е била.

Ричард се изсмя рязко!

Недостойна опари крака ми.

— Вярно е, Ричард. На млади години бях доста луда.

— Доста — имитира ме Ама. Две от момичетата се изсмяха. Джодис нервно чертаеше кръгове в прахта с пръчка. — Трябва да чуеш какво се говори за нея, Ричард. Доста пикантни истории. Или може би си чул вече.

— Момичета, трябва да тръгваме, но както винаги срещата с вас беше доста забавна — каза той. Подаде ми ръка, за да ми помогне да сляза от люлката. Задържа я и я стисна два пъти, докато отивахме към колата.

— Какъв кавалер — извика Ама. Четирите станаха и тръгнаха след нас. — Не може да разкрие едно престъпление, но има време да вози Камий в смотаната си кола.

Настигаха ни. Ама и Кайли буквално бяха по петите ни. Почувствах как противно опари мястото, където сандалът на Ама одраска ахилесовото ми сухожилие. Изведнъж тя извади мократа близалка от устата си и я навря в косата ми.

— Стига — изръмжах.

Завъртях се и стиснах китката й толкова силно, че усетих пулса й. По-бавен от моя. Тя не се опита да се освободи, даже се приближи още до мен. Усетих дъха й с аромат на ягоди във врата си.

— Хайде, направи нещо — усмихна се тя. — Можеш да ме убиеш още сега и Дик пак няма да успее да разкрие престъплението.

Пуснах я, блъснах я и двамата с Ричард се качихме в колата по-бързо, отколкото ми харесваше.

9

Заспах, неволно и дълбоко, в девет и се събудих от прежурящото слънце в седем на другата сутрин. Едно изсъхнало дърво дращеше с клони по мрежата против комари на прозореца ми, сякаш искаше да легне под завивките до мен за утеха.

Облякох „униформата“ си — дълги ръкави, дълга пола — и слязох на долния етаж. Гайла блестеше в задния двор, бялата й рокля като престилка на медицинска сестра ярко се открояваше в зеленината. Държеше сребърен поднос, на който Адора поставяше недобре оформени рози. Майка ми носеше кремава лятна рокля в тон с косата й. Разреждаше туфите от розови и жълти цветове с градинска ножица. Оглеждаше хищнически всеки цвят, късаше листчета, натискаше и се взираше.

— Трябва да поливаш повече тези, Гайла. Виж на какво са заприличали заради тебе.

Отдели една светлорозова роза от храста, изви я до земята, затисна я с крак и я преряза до корена. На подноса на Гайла вече имаше двайсетина рози. Не виждах нищо нередно при тях.

— Камий, днес двете с теб ще ходим на пазар до Уудбъри — извика Адора, без да ме погледне. — Нали? — Не спомена нищо за спречкването ни у семейство Неш миналия ден. Би било твърде директно.

— Имам работа. Между другото, не знаех, че сте приятели със семейство Неш. С Ан.

Чувствах се малко виновна, че й се подиграх за момичето на закуска миналата сутрин. Не защото много страдах, че съм огорчила майка си — а защото не ми харесваше да трупа точки в своя полза.

— Ъммм. С Алън организираме парти идната събота. Планирано е много преди да разбера, че ще идваш. Макар че всъщност разбрахме, че идваш, едва след като вече дойде.

Изщракване, и още една роза беше отрязана.

— Мислех, че почти не познаваш момичетата. Мислех…

— Добре. Ще бъде хубаво лятно парти, ще има много изтънчени хора, а на теб ще ти трябва рокля. Сигурна съм, че не си си донесла рокля, нали?

— Не съм.

— Ясно. Това ще бъде добра възможност за нас да си наваксаме. Ти си тук вече една седмица, мисля, че е време. — Остави последната роза на подноса. — Добре, Гайла, можеш да изхвърлиш тези. По-късно ще откъснем хубави за къщата.

— Ще ги взема в стаята си, мамо. На мен ми изглеждат добре.

— Не изглеждат добре.

— На мен не ми пречи.

— Камий, само като ги погледна, виждам, че не са идеалните цветове. — Пусна ножицата на земята и задърпа едно стъбло.

— Но на мен ми харесват. За моята стая.

— Ох, виж какво стана заради тебе. Набодох се.

Майка ми вдигна ръце и видях червени струйки, стичащи се по китките й. Край на разговора. Тя тръгна към къщата, Гайла — след нея, аз — след Гайла. Дръжката на задната врата лепнеше от кръв.

Алън бинтова ръцете на майка ми и когато едва не се спънахме в Ама, която пак се занимаваше с куклената си къща на верандата, Адора игриво подръпна плитката й и й каза да дойде с нас. Тя ни последва послушно и аз все очаквах да ме настъпи по петите. Не и в присъствието на майка ми.

Адора искаше аз да шофирам бебешкосиния й кабриолет до Уудбъри, където имаше два луксозни бутика, но не позволи да сваля гюрука.

— Ще настинем — заяви, като се усмихна на сестра ми.

Момичето седеше мълчаливо зад майка ми и изкриви устните си в злорада усмивка, когато я хванах да ме гледа в огледалото. През няколко минути докосваше косата на Адора с върховете на пръстите си, толкова леко, че тя да не усети.

Когато спрях мерцедеса пред любимия й магазин, майка ми с немощен глас ме помоли да й отворя вратата. Това беше първото, което казваше от двайсет минути. Чудесен начин да си наваксаме. Отворих й също вратата на бутика и бяхме посрещнати от нежното звънче на входната врата, а после, в тон с него, от любезния глас на продавачката.

— Адора! — Жената се намръщи. — Божичко, мила, какво е станало с ръцете ти?

— Малък инцидент. Докато вършех разни неща из къщи. Следобед ще отида при личния лекар. — Разбира се, че щеше да отиде. Тичаше при него за всяка драскотина.

— Какво се случи?

— Ох, не ми се говори за това. Запознай се с дъщеря ми Камий. Дошла е на гости.

Продавачката погледна Ама, после — мен и се усмихна колебливо.

— Камий? — Бързо се окопити. — О, бях забравила, че имаш трета дъщеря. — Понижи глас при думата „дъщеря“, сякаш изричаше клетва. — Сигурно е взела чертите на баща си — отбеляза, като се вгледа в лицето ми, сякаш бях кон, който можеше да купи. — Ама толкова прилича на теб. Мериан също, на снимките. Обаче тази…

— Не прилича много на мен — прекъсна я майка ми. — Има тена на баща си и неговите скули. И характера му.

Това бяха най-дългите обяснения, които чувах за него от устата на Адора. Запитах се колко още продавачки са слушали подобни небрежно споделени подробности за баща ми. Представих си как обикалям да си говоря с всички търговски служители в Южен Мисури, за да сглобя някакъв неясен образ на този мъж.

Майка ми ме погали по главата с увитата си в бинт ръка.

— Трябва да изберем нова рокля за тази красавица. Нещо цветно. Тя има склонност към черното и сивото. Размер 4.

Жената, чиито хълбоци изпъкваха през полата като рога на елен, тръгна между кръглите рафтове, за да събира букет от ярки зелени, сини и розови рокли.

— Това ще ти стои много добре — каза Ама, като вдигна една лъскава златиста блуза пред майка ми.

— Престани, Ама. Това е безвкусно.

— Наистина ли приличам на баща си? — не се сдържах да не попитам Адора и почувствах как бузите ми пламват заради дързостта ми.

— Знаех си, че няма да оставиш нещата просто така — каза тя, като докосна начервените си устни пред огледалото на магазина. Бинтът като по чудо не се изцапа.

— Просто ми е любопитно. Никога не си казвала, че характерът ми ти напомня за някого…

— Характерът ти ми напомня за някого много различен от мен. И със сигурност не си възприела нищо от Алън, затова предположих, че приличаш на баща си. Хайде, стига празни приказки.

— Ама, мамо, исках само да разбера…

— Камий, заради теб раните ми пак се разкървиха. — Вдигна белите си ръце, които вече бяха изцапани с червено. Идеше ми да започна да я дера.

Продавачката застана между нас с наръч рокли.

— Тази задължително трябва да я вземете — каза, като вдигна една тюркоазена. Без презрамки. — После кимна към Ама и добави: — А нещо за това сладурче? Вероятно ще влезе в някой от малките ни размери.

— Ама е само на тринайсет. Не е готова за такива дрехи — отсече майка ми.

— Само на тринайсет, боже мили. Все забравям, толкова голяма изглежда. Сигурно много се притеснявате след всичко, което се случва напоследък в Уинд Гап.

Майка ми прегърна сестра ми с една ръка и я целуна по главата.

— Понякога си мисля, че няма да издържа повече на тревогите. Иска ми се да я заключа и да не я пускам да излиза.

— Като мъртвите жени на Синята брада — измърмори Ама.

— Като Рапунцел — каза майка ми. — Хайде, Камий, покажи на сестра си колко красива можеш да бъдеш.

Повлече ме към пробната мълчаливо и властно и седна на едно столче отвън. Влязох в стаичката с огледални стени и проверих какви възможности имам. Една беше без презрамки, другата — с гол гръб, трета — без ръкави. Майка ми ме наказваше. Имаше една розова рокля с три четвърти ръкави. Бързо свалих панталона и ризата си и я облякох. Деколтето беше по-голямо, отколкото си мислех. Думите на гърдите ми изглеждаха подути на флуоресцентната светлина, сякаш червеи бяха дълбали тунели под кожата ми. Плач, мляко, болка, кръв.

— Камий, дай да видя.

— Тази не става.

— Дай да видя. — Унижение опари десния ми хълбок.

— Чакай да пробвам друга.

Разрових другите рокли. Всичките показваха от тялото ми толкова, колкото и първата. Видях отражението си в огледалото. Изглеждах ужасяващо.

— Камий, отвори вратата.

— Какво й става? — обади се Ама.

— Тази няма да стане.

Страничният цип заяде. На голите ми ръце изпъкваха тъмнорозови и лилави белези. Даже да не се гледах директно в огледалото, виждах отражението им — голямо размазано петно обезобразена кожа.

— Камий! — извика майка ми.

— Защо не иска да ни покаже?

— Камий!

— Мамо, нали видя роклите. Много добре знаеш защо не стават.

— Просто дай да видя.

— Аз ще пробвам някоя, мамо — измрънка сестра ми.

— Камий…

— Добре.

Отворих със замах вратата. Майка ми, с лице на нивото на деколтето ми, присви очи.

— Боже мили!

Усетих дъха й върху кожата си. Вдигна бинтованата си ръка, сякаш искаше да докосне гърдите ми, но пак я свали. Зад нея Ама изскимтя като кученце.

— Виж се на какво приличаш — каза Адора. — Виж се.

— Знам.

— Дано да си доволна от това, което си направила със себе си. Не знам изобщо как се понасяш.

Затвори вратата, а аз задърпах роклята, ципът продължаваше да заяжда, докато най-сетне с ожесточено дърпане успях да го сваля достатъчно, за да се измъкна от дрехата, при което той остави диря от розови драскотини по кожата ми. Затиснах устата си с памучната дреха и закрещях без глас.

Чувах спокойния глас на майка ми в другата стая. Когато излязох, продавачката опаковаше една дантелена блуза с дълги ръкави и кораловорозова пола, която щеше да закрие целите ми крака до глезените. Ама се втренчи в мен със зачервени, тревожни очи, после излезе и застана до колата.

Когато се върнахме, последвах унило Адора във вестибюла, където Алън ни чакаше в престорено небрежна поза с ръце в джобовете на ленения панталон. Тя го подмина и продължи към стълбите.

— Как мина? — извика той след нея.

— Ужасно — простена майка ми.

Чух вратата й да се затваря на горния етаж. Алън се намръщи и се качи при нея. Ама вече беше изчезнала някъде.

Влязох в кухнята и се приближих до чекмеджето с прибори. Исках само да погледна ножовете, които някога бях използвала върху себе си. Нямаше да се режа, нямаше да се поддам на това пронизващо изкушение. Вече усещах как острието леко се допира до възглавничките на пръстите ми, деликатния натиск непосредствено преди порязването.

Чекмеджето се отвори само на два сантиметра и заяде. Майка ми го беше заключила с катинар. Задърпах ядосано. Чувах металното тракане от всички онези остриета, търкащи се едно в друго. Като нахални метални риби. Кожата ми гореше. Тъкмо мислех да се обадя на Къри, когато звънецът на входната врата иззвъня с любезните си тонове.

Надникнах през прозореца и видях Мередит Уилър и Джон Кийн да чакат отпред.

Почувствах се, сякаш са ме хванали да се самозадоволявам. Прехапах устни и отворих вратата. Мередит нахълта и заразглежда стаите, като възклицаваше колко красиво било всичко и разнасяше тежък аромат на парфюм, по-подходящ за пищна дама на средна възраст, отколкото за тийнейджърка със зелено-бяла униформа на мажоретка. Видя, че я наблюдавам.

— Знам, знам. Училището свърши. Всъщност днес я обличам за последен път. Имаме съвместно занимание с момичетата от следващата година. Един вид предаване на щафетата. Ти си била мажоретка, нали?

— Бях, колкото и невероятно да звучи. Никога не съм била особено добра, но изглеждах хубаво с поличката.

По онова време ограничавах порязванията си в областта на торса.

— Вярвам ти. Ти си била най-красивото момиче в целия град. Братовчед ми е бил в осми клас, когато си завършвала. Дан Уилър? Постоянно говореше за теб. Красива и умна, красива и умна. И добра. Ще ме убие, ако разбере, че съм ти казала. Сега живее в Спрингфийлд. Но не е женен.

Ласкателният й тон ми напомни за момичетата, които никога не съм харесвала: онези, които ти пробутват една изкуствена любезност, разказват ти лични неща, които човек споделя само с приятелите си, и се определят като „общителни“.

— Това е Джон — представи го, сякаш се изненада да го види до себе си.

За първи път имах възможност да го видя отблизо. Беше много красиво момче, макар и малко женствено, високо и стройно, с неприлично сочни устни и ледено сини очи. Буйната му черна коса беше прибрана зад ушите и той се усмихна на ръката си, докато ми я подаваше, сякаш беше любимо домашно животно, което изпълнява някакъв фокус.

— Е, къде искате да поговорим? — попита Мередит.

За момент се подвоумих дали да не я отпратя. Опасявах се, че ще бъбри твърде много и ще ни прекъсва. Но Джон изглеждаше несигурен и не исках да го уплаша.

— Идете да седнете в хола — казах им. — Ще донеса чай.

Най-напред изтичах на горния етаж, пъхнах нова касетка в диктофона си и се ослушах пред вратата на майка ми. Отвътре се чуваше само бръмченето на вентилатора. Дали спеше? Дали Алън беше легнал свит до нея, или седеше на креслото и я гледаше? Даже след толкова много време още не можех да си представя интимния живот на Адора и съпруга й. Когато минавах покрай стаята на Ама, я видях седнала на люлеещ се стол да чете една книга, озаглавена „Гръцките богини“. Откакто бях дошла, беше играла Жана д‘Арк, жената на Синята брада и принцеса Даяна — все мъченици, дадох си сметка аз. Сред богините щеше да намери още по-неподходящи модели за подражание. Оставих я да чете.

Отидох в кухнята и налях чая. После притиснах зъбите на една вилица в дланта си и отброих десет секунди. Кожата ми започна да се успокоява.

Когато влязох в хола, заварих Мередит с крака, преметнати в скута на Джон, да го целува по врата. Не спря дори когато поставих шумно табличката с чашите на масата. Джон ме погледна и бавно се освободи от нея.

— Днес си много скучен — нацупи се тя.

— И така, Джон, много се радвам, че се съгласи да говорим — започнах аз. — Знам, че майка ти не иска.

— Да. Тя не иска да говори с никого, особено с… медиите. Много е затворена.

— Ти обаче нямаш нищо против, нали? — подсказах му. — Имаш навършени осемнайсет, предполагам?

— Наскоро ги навърших — отговори той и отпи сдържано от чая, сякаш измерваше точно количество с устата си.

— Защото искам да разкажа подробно за сестра ти на читателите. Бащата на Ан Неш ми разказа за нея и не искам Натали да бъде пренебрегната в тази история. Майка ти знае ли, че говориш с мен?

— Не, но няма проблем. Мисля, че всеки има право на собствено мнение по този въпрос. — Той се изсмя рязко.

— Майка му много мрази медиите — обясни Мередит, като отпи чай от чашата на Джон. — Тя е изключително затворен човек. Даже не съм сигурна дали знае коя съм, а с Джон сме заедно повече от година, нали?

Джон кимна. Мередит се намръщи, може би защото той не добави нищо към историята на любовната им връзка. Тя свали краката си от скута му, кръстоса ги и започна да човърка тапицерията на дивана.

— Чух, че сега живееш у Уилър, така ли е?

— Имаме една пристройка отзад, бивша барака за файтони — обясни Мередит. — Сестра ми е бясна; там беше мястото, където обикновено се събираше с гадните си приятелки. Изключвам сестра ти. Сестра ти е свястна. Ти познаваш моята сестра, нали? Келси?

Разбира се, че тази работа трябваше да има връзка с Ама.

— Келси високата или Келси дребната? — попитах.

— Уместен въпрос. В този град има прекалено много Келсита. Моята е високата.

— Познавам я. Изглеждат добри приятелки.

— И дано да са — мрачно каза Мередит. — Малката Ама командва цялото училище. Трябва да си глупак, за да я ядосаш.

Стига толкова за Ама, помислих си, но неволно си представих как тормози по-малките момичета при шкафчетата. Първите класове на гимназията са труден период.

— И така, Джон, добре ли се нагоди там?

— Супер си е — пак се намеси Мередит. — Събрахме му един панер момчешки работи. Мама дори му намери CD плеър.

— Наистина ли? — погледнах настоятелно Джон. „Хайде говори, момче. Недей да ми мълчиш като някакъв женчо.“

— Просто имам нужда да се махна малко от къщи точно сега — каза той. — Всички сме малко напрегнати, сещаш се как е. А пък нещата на Натали са навсякъде и мама не позволява на никого да ги пипа. Обувките й са в антрето, а пък банският костюм още е прострян в банята, която ни беше обща, и трябва да го гледам всяка сутрин, когато вляза да се къпя. Не издържам повече.

— Представям си.

Бях го преживяла лично: спомням си как малкото розово яке на Мериан вися в гардероба в антрето, докато не заминах за колежа. Може още да е там.

Включих диктофона и го бутнах на масата към момчето.

— Разкажи ми каква беше сестра ти, Джон.

— Беше страхотно хлапе. Страшно умна. Просто невероятно.

— Умна в какъв смисъл? Беше добра в училище или просто интелигентна?

— Ами, справяше се добре в училище. Имаше малко проблеми с дисциплината. Но мисля, че просто защото се отличаваше. Мисля, че трябваше да пропусне един-два класа.

— Майка му се опасявала, че заради това ще я нарочат — намеси се Мередит. — Тя винаги се е тревожила, че Натали изпъква прекалено много.

Вдигнах вежди и погледнах младежа.

— Вярно е. Мама много искаше Натали да не се отличава от другите деца. Тя беше от онзи вид шантави хлапета, малко мъжкарана и леко чалната. — Той се засмя, като се взираше в краката си.

— Сещаш ли се за някоя по-интересна случка? — забавните истории са твърдата валута на Къри. Освен това и на мен ми беше интересно.

— О, веднъж например измисли цял нов език, представяш ли си? Ако беше друго дете, щяха да са просто някакви безсмислици. Обаче Натали изобрети цяла азбука — приличаше на руски. Даже ме научи на нея. Или поне се опита. Много бързо вдигна ръце от мен. — Изсмя се: същото пресипнало грачене, сякаш идващо изпод земята.

— Обичаше ли училището?

— Това е трудно, когато си нова ученичка, пък и момичетата тук… предполагам и навсякъде, си падат малко гаднярки.

— Джони! Грубиян! — Мередит се престори, че иска да го изблъска, но той не й обърна внимание.

— Говоря за сестра ти… Ама, нали? — продължи Джон и аз кимнах. — Известно време бяха приятелки. Излизаха да тичат в гората й после Натали се връщаше цялата изподрана и въодушевена.

— Наистина ли? — Като си спомнях презрението, с което сестра ми бе споменала името на Натали, не можех да си представя.

— Бяха много близки за известно време. Но мисля, че на Ама й омръзна, защото Натали е няколко години по-малка. Не знам. Просто в един момент се разделиха.

Ама бе усвоила това умение от майка ми: да захвърля приятелките си като използвани кърпички.

— Но няма проблем — добави Джон, сякаш за да ме успокои. Или себе си. — Тя си намери друг приятел, с когото да играе, Джеймс Капизи. Фермерско хлапе, с което никой друг не искаше да си говори. Но, изглежда, че се разбираха.

— Той казва, че е последният, който е видял Натали жива.

— Лъжец — пак се намеси Мередит. — Чух какво твърди. Всичко си е измислил. Майка му умира от рак, няма баща. Няма кой да му обръща внимание. Затова си е измислил тази небивалица. Не вярвай на нищо, което казва.

Пак погледнах Джон и той сви рамене:

— Наистина звучи безумно. Луда жена да отвлече Натали посред бял ден. Освен това защо изобщо жена ще прави такова нещо?

— А защо мъж ще го прави?

— Кой знае защо мъжете правят такива гадости? — каза Мередит. — Сигурно го имат в гените.

— Сега трябва да попитам, Джон, полицията разпитва ли те?

— Заедно с майка ми и баща ми.

— Имаш ли алиби за нощите на двете убийства? — Наблюдавах реакцията му, но той продължи да пие спокойно чая.

— Не. Обикалях с колата. Понякога имам нужда да се махна, ако ме разбираш. — Погледна бързо Мередит и тя сви устни. — Просто градът е много по-малък от този, в който съм свикнал да живея. Понякога имам нужда малко да се позагубя. Знам, че не го разбираш, Мер.

Тя не каза нищо.

— Аз разбирам — уверих го. — Спомням си, че докато живеех тук, понякога имах страшна клаустрофобия. Мога да си представя какво е, ако идваш от по-голям град.

— Джони се прави на кавалер — прекъсна ме Мередит. — И двете нощи беше с мен. Той просто не иска да ми навлече неприятности. Пиши го в статията. — Беше седнала на самия ръб на дивана, изпъната, скована и с леко замечтан поглед като хипнотизирана.

— Мередит — прошепна той. — Не.

— Няма да позволя хората да си мислят, че гаджето ми е някой шибан убиец на деца, много благодаря, Джон.

— Ако разкажеш това на полицията, до един час целият град ще научи. Така нещата ще изглеждат още по-зле за мен. Никой не мисли сериозно, че бих убил собствената си сестра.

Той хвана един кичур от косата на Мередит и прокара нежно пръсти от корените до края. Думата гъдел ненадейно блесна на дясното ми бедро. Вярвах на момчето. Бях го видяла да плаче пред всички, разказваше забавни случки със сестра си, играеше си с косата на приятелката си и аз му вярвах. Почти чух как Къри изсумтява презрително на моята наивност.

— Като стана дума за случки — продължих аз, — трябва да попитам за една. Вярно ли е, че Натали е наранила една от съученичките си във Филаделфия?

Джон се вцепени, погледна Мередит и за първи път, откакто бяха тук, изражението му стана неприятно. Почти се озъби и цялото му тяло се напрегна. Имах чувството, че ще хукне към вратата, но той се облегна назад и си пое въздух.

— Добре. Това е причината мама да мрази медиите. В местния вестник на мястото, където живеехме преди, излезе статия за това. Беше кратка, но описваха Натали като някакъв звяр.

— Разкажи какво се случи.

Той сви рамене. Започна да човърка нокътя на единия си пръст.

— Ето какво. Били в час по изобразително изкуство и трябвало да изрязват и да рисуват някакви неща. Натали беше дете с характер, а онова момиченце постоянно я дразнеше. Тогава пак се опитала, но в този момент Натали държала ножица. Не е било предумишлено нападение. Та тя беше само на девет!

Представих си как Натали, онова сериозно дете от семейната снимка на Кийн, замахва с ножицата към очите на другото момиченце. Представих си как внезапно алената кръв се смесва с водните боички.

— Какво стана с момиченцето?

— Спасиха лявото й око. Дясното… не можаха.

— Натали се е опитала да избоде и двете й очи?

Джон се изправи и се надвеси над мен почти в същата поза, в която по-рано бе застанала майка му.

— Натали ходи на психиатър в продължение на цяла година след това, за да го преодолее. Месеци наред се будеше от кошмари. Тя бе само на девет. Беше нещастен случай. Всички се чувствахме ужасно. Баща ми направи фонд за дарения за пострадалото момиченце. Наложи се да напуснем града, за да може Натали да започне отначало. Затова дойдохме тук — татко прие първата работа, която намери. Преместихме се през нощта като престъпници. На това място. В този проклет град.

— Божичко, Джон, не подозирах че си преживял такива ужасни неща — прошепна Мередит.

Той се облегна назад, закри лицето си с ръце и заплака.

— Не исках да кажа, че съжалявам, задето съм дошъл тук. Съжалявам, задето тя дойде, защото сега е мъртва. Опитвахме се да й помогнем. И тя е мъртва. — Изстена тихо и Мередит го прегърна смутено. — Някой уби моята сестричка.

* * *

Тази вечер нямаше официална вечеря, защото госпожа Адора не се чувствала добре, информира ме Гайла. Предположих, че това госпожа беше заради една от превземките на майка ми и се опитах да си представя как би могъл да протече разговорът: Гайла, най-добрите прислужници в най-добрите домакинства се обръщат към стопанката на дома с официалната й титла. Ние искаме да сме най-добрите, нали? Нещо от този род.

Дали причината за неразположението й беше скарването й с мен по-рано, или това с Ама, не мога да кажа. Чух ги как крякат като красиви птици в стаята на майка ми. Адора обвиняваше, съвсем основателно, Ама, че е излязла с количката за голф без разрешение. Както във всеки провинциален град жителите на Уинд Гап са вманиачени по всякакви машинарии. Семействата притежават средно по кола и половина на човек (като половината обикновено е или някаква антика с колекционерска стойност, или стара трошка на трупчета, в зависимост от дохода) плюс яхти, джетове, мотопеди, трактори, а тези от елита на Уинд Гап — колички за голф, с които по-малките деца без книжка се разхождат из града. Официално е забранено, но никой никога не ги спира. Предположих, че майка ми се е опитала да ограничи тази свобода на Ама след убийствата. Аз поне така бих направила. Крясъците им, като шум от ръждясала люлка, продължиха близо половин час. Недей да ме лъжеш, момиченце... Заканата ми беше толкова позната, ще събуди отново едно старо чувство на тревожност. Значи Ама все пак от време на време получаваше мъмрене.

Когато телефонът иззвъня, вдигнах аз, за да не прекъсвам възпитателната сесия. За своя изненада чух пискливия глас на старата си приятелка Кейти Лейси. Ейнджи Пейпърмейкър щял да събира момичетата на сантиментално парти. Идеята била да си пийнат вино, да гледат някой тъжен филм, да си поплачат, да поклюкарстват. Задължително трябвало да отида. Ейнджи живеела в новия богаташки квартал на града — огромни къщи като дворци в покрайнините. Типично за Тенеси. По тона на Кейти не можах да определя дали завижда, или злорадства. Както я познавах, вероятно по малко и от двете. Тя винаги е била от момичетата, които искат онова, което някой други има, даже да не им трябва.

Още когато видях Кейти и нейните приятелки у дома на Кийн, си дадох сметка, че трябва да приема да прекарам поне една вечер с тях. Ако не излезех с тях сега, оставаше да довърша транскрибирането на разговора си с Джон, а това щеше опасно да ме натъжи. Освен това, както при срещата с Анабел, Джаки и клюкарската групичка приятелки на майка ми, на това събиране можех да получа повече информация, отколкото от десетина официални интервюта.

Веднага щом моята приятелка спря пред нас, си дадох сметка, че Кейти Лейси, сега Кейти Брукър, както можеше и да се очаква, се е ориентирала доста добре в живота. Личеше си както от факта, че бяха достатъчни пет минути, за да дойде да ме вземе (оказа се, че живее само на една пресечка от дома на майка ми), така и по возилото, с което дойде: един от онези големи, глупави джипове, които струват повече от къщите на някои хора и осигуряват също такъв комфорт. Зад главата си чувах DVD плеър, на който вървеше някакво детско предаване, въпреки че в колата нямаше дете. Пред мен джипиес навигаторът даваше подробни указания, които не бяха необходими.

Съпругът й, Брад Брукър, се беше учил от баща й и бе поел бизнеса след пенсионирането му. Търгуваха с някакъв съмнителен хормон, който караше пилетата да наддават на тегло ужасяващо бързо. Майка ми отричаше тази практика — тя никога нямало да използва нещо, което толкова драстично ускорява нормалния растежен процес. Това не означаваше, че самата тя не използва хормони: в нейната свинеферма помпаха прасетата с химикали, докато не се издуеха и не почервенееха като презрели череши, докато краката вече не бяха в състояние да държат тлъстите им тела. Но това се правеше с по-спокойни темпове.

Брад Букър беше мъж, готов да живее, където Кейти му каже, да й направи дете, когато тя поиска, да купи скъпия диван, който тя е харесала, а през останалото време да си мълчи. Беше привлекателен, ако го гледаш достатъчно дълго, и имаше член с размера на безименния ми пръст. Последното знаех от първа ръка, благодарение на едно леко машинално чукане в гимназиалните ми години. Но очевидно този дребен инструмент си вършеше идеално работата: Кейти беше бременна в третия месец с третото им дете. Бяха решили да продължават, докато не им се роди момче. Много искаме да имаме един малък пакостник.

Поговорихме си за мен: в Чикаго, все още неомъжена, но стискам палци! После за нея: за косата й, за новата й програма с витамини, за Брад, за двете й момичета, Ема и Макензи, за женския клуб в Уинд Гап и за ужасната задача, която им се паднала за парада на деня на Свети Патрик. Въздишка: горките момиченца. После пак въздишка: моята статия за горките момиченца. Явно не страдаше особено за тях, защото много бързо отново заговори за женския клуб и колко хаотично станало всичко, след като Бека Харт (по баща Мууни) станала отговорник за дейността. Бека беше момиче от средната прослойка, която преди пет години рязко се беше издигнала в обществото, след като забърсала Ерик Харт, чиито родители притежаваха картинг, водна пързалка и миниголф в най-грозната част на Озаркс. Положението било плачевно. Тя щеше да бъде на партито тази вечер, та съм щяла да се убедя лично. Изобщо не й било там мястото.

Домът на Ейнджи беше като къща от детска рисунка: с толкова първична геометрична форма и почти двуизмерна. Щом влязох, осъзнах, че изобщо не искам да бъда тук. Ейнджи, отслабнала (без да е необходимо) пет-шест килограма след гимназията, ми се усмихна с престорена скромност и продължи да приготвя фондю. Там беше Триш — грижовната майка на компанията, която ти държеше косата, докато повръщаш, и от време на време изпадаше в драматични емоционални кризи, като плачеше, че никой не я обича. Беше се омъжила за някакъв тип от Нюкасъл, леко глуповат (сподели ми шепнешком Кейти), но със стабилен доход. Мими се бе разположила на кожен диван с цвят на шоколад. Смайваща красавица като девойка, тя не беше запазила привлекателния си вид в зряла възраст, но това явно не правеше впечатление на никого, защото всички все още говореха за нея като за „знойното маце“. Като потвърждение за това беше огромният скъпоценен камък на единия й пръст, подарък от Джоуи Джохансън — симпатичен хилав юноша, който в осми клас неочаквано влезе във футболния отбор на гимназията и поиска всички да го наричат „Джо-ха“. (Това е всичко, което си спомням за него.) Горкичката Бека седеше между тях, трепетно и неловко, облечена почти комично сходно с домакинята. (Дали Ейнджи й избираше дрехите?) Усмихваше се на всеки, който я погледнеше, но никой не разговаряше с нея.

Гледахме „Плажове“.

Когато Ейнджи запали лампата, Тиш плачеше.

— Пак започнах работа — изхлипа, като избърса очи с пръстите си с лакирани в кораловорозово нокти. Ейнджи й наля вино и я потупа по коляното, като я погледна с показна загриженост.

— Божичко, мила, защо? — прошепна Кейти. Дори шепотът й звучеше капризно и злобно. Като 1000 мишки, гризящи бисквити.

— Когато Тайлър тръгна на детска градина, си помислих, че това искам — обясни Тиш през плач. — Мислех си, че имам нужда от някаква цел. — Изплю последната дума, сякаш беше заразна.

— Ти имащ цел — каза Ейнджи. — Не позволявай обществото да ти налага как да отглеждаш децата си. Не позволявай на феминистките… — Тук тя погледна мен. —..да те карат да се чувстваш виновна за онова, което те не могат да имат.

— Ейнджи е права, Тиш, абсолютно права — намеси се Бека. — Феминизмът означава да позволиш на жените да правят, каквото искат.

Другите я погледнаха подозрително, но в този момент Мими, седнала в ъгъла, изведнъж избухна в ридания и Ейнджи Виночерпеца се обърна към нея.

— Стивън не иска да имаме повече деца — проплака Мими.

— Защо? — попита Кейти с впечатляващо възмутен тон.

— Каза, че три са достатъчно.

— Достатъчно за него или за тебе? — изсумтя Кейти.

— Това му казах и аз. Искам момиченце. Искам дъщеря.

Жените се събраха около Мими и започнаха да я галят по главата. Кейти я погали по корема.

— И искам син — продължи да циври Мими, като погледна демонстративно снимката на тригодишното момченце на Ейнджи над камината.

Двете с Тиш продължиха да мрънкат и да се вайкат известно време: Мъчно ми е за дечицата ми… Винаги съм си мечтала за голяма къща пълна с деца, само това съм искала цял живот… Какво лошо има в това, просто да бъдеш майка? Стана ми жал за тях — изглеждаха истински разстроени — и със сигурност можех да съчувствам на някого, чийто живот не се е наредил, както той е планирал. Но освен да кимам и да се съгласявам с тях, не можех да измисля нищо полезно, което да кажа. Затова се оттеглих в кухнята да нарежа кашкавал и да не им се пречкам. Познавах този ритуал от гимназията и знаех, че нещата много лесно могат да загрубеят. Скоро и Бека дойде и започна да мие чиниите.

— Това се случва почти всяка седмица — каза, като леко завъртя очи, преструвайки се на повече развеселена, отколкото подразнена.

— Емоционално разтоварване, предполагам — отбелязах аз.

Усетих, че очаква да кажа нещо повече. Чувството ми беше познато. Когато правя интервю и усетя, че човекът срещу мен ей сега ще каже нещо, което мога да използвам в материала си, ми се струва, че почти мога да бръкна в устата му и да измъкна думите с ръка.

— Нямах представа, че животът ми е толкова жалък, докато не започнах да идвам на сбирките у Ейнджи — прошепна Бека, като взе чист нож, за да нареже малко грюйер. Имахме достатъчно сирена, за да нахраним цял Уинд Гап.

— Е, когато не знаеш, поне можеш да си живееш обикновен живот, без да се тормозиш, че си обикновен човек.

— Звучи логично — съгласи се Бека. — Така ли бяхте и като гимназистки?

— Горе-долу. Когато не се опитвахме да си забиваме нож в гърба.

— Май трябва да се радвам, че бях от зубърките в училище — засмя се тя. — Сега чудно ли ти е как може да съм толкова задръстена?

Аз също се засмях, налях й вино. Почувствах се малко нелепо да се върна така в тийнейджърските си години.

Когато пак влязохме в хола, все още кискайки се, всички други жени в стаята плачеха; и всичките ни зяпнаха едновременно като внезапно оживял зловещ викториански портрет.

— Радвам се, че двете толкова се забавлявате — троснато каза Кейти.

— При нещата, които се случват в нашия град — добави Ейнджи. Явно бяха разширили темата.

— Светът се е побъркал. Защо му е на някого да убива малки момиченца? — проплака Мими. — Клетите дечица.

— И да им вади зъбите, ето това не мога да проумея — добави Кейти.

— Иска ми се другите деца да се бяха отнасяли по-добре към тях, докато бяха живи — изхлипа Ейнджи. — Защо момичетата са толкова жестоки едно към друго?

— Другите момичета са ги тормозили? — попита Бека.

— Един ден след часовете хванали Натали в тоалетната и… отрязали косата й — изхленчи Мими. Лицето й бе подуто и изцапано. Блузата й беше в петна от спиралата за мигли.

— Накарали Ан да покаже… интимните си части на момчетата — добави Ейнджи.

— Винаги тормозеха тези две момичета само защото бяха малко по-различни — каза Кейти, като бършеше деликатно сълзите си с единия ръкав.

— Кой ги тормозеше? — попита Бека.

— Нека Камий да ти каже, нали тя прави репортаж за всичко това — отговори Кейти, като вирна брадичка: жест, който си спомнях от гимназията. Означаваше, че е решила да те тормози и е убедена, че си го заслужаваш. — Ти знаеш колко ужасна е сестра ти, нали, Камий?

— Знам, че момичетата могат да бъдат ужасни понякога.

— Какво, защитаваш ли я? — наежи се Кейти. Усетих, че се опитват да ме замесят в интригите на Уинд Гап, и изпаднах в паника. Боричкаме запулсира на прасеца ми.

— Ох, та аз дори не я познавам добре, за да я защитавам или да не я защитавам — отговорих с престорено отегчение.

— Проля ли поне една сълза за онези момиченца? — попита Ейнджи. Сега всички се бяха скупчили една до друга и ме гледаха втренчено.

— Камий дори няма собствени деца — каза жлъчно Кейти. — Не съм сигурна дали е способна да изпита тази болка.

— Много ми е жал за момиченцата — отговорих, но думите ми прозвучаха кухо, като на участничка в конкурс за красота, призоваваща за мир в целия свят. Наистина ми беше жал, но когато го изрекох, ми се стори неубедително.

— Не искам да прозвучи жестоко — започна Тиш, — но мисля, че част от сърцето ти остава завинаги безчувствено, ако нямаш деца. Като че ли никога не успява да се развие.

— Съгласна съм — каза Кейти. — Аз почувствах, че съм станала жена едва когато разбрах, че нося Макензи в себе си. Искам да кажа, в наши дни постоянно слушаме тези спорове за Бог или науката, но когато става дума за децата, и двете страни са на едно мнение. Библията казва: бъдете плодовити и се множете, а науката, е, в крайна сметка, за какво са създадени жените? За да раждат деца.

— Жени, напред — измърмори Бека.

* * *

Бека ме закара вкъщи, защото Кейти искаше да пренощува у Ейнджи. Сигурно бавачката щеше да се погрижи за любимите й момичета сутринта. Бека се пошегува на няколко пъти с прекаленото вживяване на жените в ролята на майки и аз направих вял опит да се посмея. „Лесно ти е, като имаш две деца“ — помислих си. Настроението ми съвсем се скапа.

Облякох чиста нощница и седнах по средата на леглото. „Стига ти толкова алкохол за днес“ — прошепнах. Потупах се по бузата и разкърших рамене. Нарекох се сладурана. Исках да се режа: захар пламна на бедрото ми, гадна изгаряше коляното ми. Исках да надраскам ялова на кожата си. Така щях да обявя на всички, че вътрешността ми е неизползвана. Празна и девствена. Представих си таза си разцепен, за да изложи на показ една чиста кухина като гнездо на изчезнало животно.

Онези момиченца. Светът е полудял — бе проплакала Мими и почти никой не й обърна внимание, толкова банално беше станало това оплакване. Обаче сега чувствах, че наистина е така. Тук нещо не беше наред, имаше нещо ужасно сбъркано. Представих си Боб Неш, седнал на ръба на леглото на Ан, докато се опитваше да си спомни последните думи, които е казал на дъщеря си. Видях майката на Натали разплакана, да бърше сълзите си с една от нейните стари тениски. Видях себе си като отчаяно тринайсетгодишно дете да плача на пода в стаята на сестра ми, стискайки една малка обувка на цветчета. Или Ама, също на тринайсет, вече почти жена, с прекрасно тяло и мечтаеща да бъде момиченцето, за което майка ми още скърбеше. Майка ми, как плаче за Мериан. Как ухапва онова бебе. Ама, утвърждаваща властта си над по-нисшите същества; как тя и приятелките й се кикотят, докато режат косата на Натали и къдриците падат на пода. Как Натали забива ножицата в очите на другото момиченце. Кожата ми крещеше, ушите ми кънтяха с ударите на сърцето ми. Затворих очи, притиснах ръце до тялото си и заплаках.

* * *

След като десет минути хлипах, заровила лице във възглавницата, започнах да се опомням от пристъпа на плач и през главата ми преминаха по-трезви мисли: кои цитати от Джон Кийн можех да използвам в статията си; това, че идната седмица трябваше да платя наема си в Чикаго; миризмата на изгнила ябълка в кошчето до леглото ми.

В един момент през вратата чух Ама да прошепва името ми. Закопчах нощницата си, смъкнах ръкавите и станах да й отворя. С нощница на розови цветчета, с руса коса, разпусната върху раменете, боса, изглеждаше приказно, не се сещам по-добра дума.

— Чух да плачеш — каза с леко изненадан тон.

— Малко.

— Заради нея? — Последната дума бе добре премерена; представих си я кръгла и тежка, да издумква глуха; увита във възглавница.

— Малко, предполагам.

— Аз също. — Вгледа се в ръбовете на дрехата ми: деколтето и краищата на ръкавите. Опитваше се да види белезите ми. — Не знаех, че се нараняваш.

— Вече не.

— Това е добре, предполагам. — Застана неуверено до леглото ми. — Камий, чувствала ли си се някога, сякаш ще се случи нещо лошо и не можеш да го предотвратиш? Не можеш да направиш нищо, трябва само да чакаш?

— Като пристъп на тревожност ли? — Не можех да откъсна поглед от кожата й, беше толкова гладка и светла, като топящ се сладолед.

— Не. Не точно. — Прозвуча, сякаш я разочаровах, сякаш не успях да разгадая някаква умна гатанка. — Няма значение. Нося ти подарък.

Подаде ми малък пакет и ми каза да го отворя внимателно. Вътре имаше грижливо свита цигара марихуана.

— По-добре е от водката, с която се наливаш — каза дръпнато, сякаш се оправдаваше. — Ти прекаляваш с пиенето. Това е по-добро. Няма толкова да те натъжи.

— Ама, това….

— Може ли да видя пак белезите ти? — попита тя, като се усмихна срамежливо.

— Не. — Замълчах. Вдигнах цигарата. — Слушай, Ама, не можеш…

— Така или иначе го правя. Ако искаш, вземи я; ако не искаш, недей. Просто се опитвам да бъда любезна. — Намръщи се и стисна края на нощницата си.

— Благодаря. Много мило от твоя страна.

— Аз мога да бъда и добра, знаеш ли? — каза тя и сбърчи чело. Изглеждаше, сякаш всеки момент ще заплаче.

— Знам. Само се питам защо си решила да бъдеш добра към мен точно сега.

— Понякога не мога. Но сега мога. Когато всички спят и всичко е тихо, е по-лесно.

Протегна ръка, като пеперуда пред лицето ми, спусна я и погали коляното ми. После излезе.

10

„Съжалявам, че тя дойде тук, защото сега е мъртва — споделя през сълзи Джон Кийн, на 18, за сестра си Натали, на 10. — Някой уби моята сестричка.“

Трупът на Натали Кийн беше намерен на 14 май заклещен в изправено положение в цепнатината между фризьорския салон „Буйни къдрици“ и железарията „Бифти“ в градчето Уинд Гап, Мисури. Тя е второто момиченце, убито тук в рамките на девет месеца: Ан Неш, на 9, е била открита в близката река миналия август. И двете са били удушени, а зъбите им — извадени от убиеца.

„Тя беше едно такова шантаво хлапе — казва Джон Кийн, плачейки тихо, — малко мъжкарана.“

Кийн, който се е преместил от Филаделфия заедно със семейството си преди две години и наскоро е завършил местната гимназия, описва малката си сестричка като умно момиче с богата фантазия. Веднъж даже измислила собствен език с истинска азбука.

„Ако беше друго дете, щяха да са някакви безсмислици“ — усмихва се тъжно Кийн.

Единственото безсмислено нещо за момента е това, което властите правят по случая. Местната полиция в Уинд Гап и Ричард Уилис, детектив под наем от отдел „Убийства“ в Канзас Сити, признават, че нямат почти никакви следи.

„Не изключваме никоя възможност — споделя Уилис. — Проверяваме внимателно всички потенциални заподозрени в общността, но също така работим по версията, че убийствата може да са дело на външен човек.“

Полицията отказва коментар относно един възможен свидетел — малко момченце, което твърди, че е видяло кой е отвлякъл Натали Кийн. И че похитителят е жена. Източник, близък до полицията, казва, че е по-вероятно извършителят да е мъж, жител на Уинд Гап. Местният зъболекар Джеймс А. Джелард, на 56, споделя това мнение и добавя, че за да се извадят зъбите, „е необходима сила. Те не си излизат сами.“

Докато полицията се опитва да реши случая, търговията със заключващи устройства и огнестрелни оръжия в Уинд Гап бележи рязък ръст; от убийството на Натали Кийн местният оръжеен магазин е обработил над трийсет разрешителни за носене на оръжие.

„Мислех, че повечето хора тук вече имат ловни пушки — споделя Дан Р. Сния, на 35, собственик на най-големия оръжеен магазин в града. — Предполагам, че сега, даже ако някой не е имал оръжие, вече има.“

Един жител на Уинд Гап, който наскоро увеличи арсенала си, е бащата на Ан Неш, Робърт, на 41.

„Имам още две дъщери и син и трябва да ги предпазя — споделя той. Неш описва покойната си дъщеря като умно дете. — Понякога имах чувството, че е по-умна от баща си. Понякога тя си мислеше, че е по-умна от баща си.“

Освен това описва дъщеря си като малко мъжкарана, също като Натали. Момиченце, което обичало да се катери по дърветата и да кара колело, каквото е правила и вечерта на отвличането си миналия август.

Отец Луи Д. Блюел от местната католическа енория казва, че убийствата са се отразили забележимо върху местните жители: посещаемостта на неделните служби се е увеличила значително и много членове на църквата му идват за духовни съвети.

„Когато се случи нещо такова, хората копнеят за духовна подкрепа — обяснява той. — Искат да знаят как е възможно да се случи подобно нещо.“

Това се опитва да разкрие и полицията.

Преди да пусне материала за печат, Къри се подигра с всички средни инициали:

— Боже, южняците обожават официалностите.

Поправих го, че технически Мисури се води в Средния запад, и той се изкиска:

— И аз технически се водя в средната възраст, обаче опитай се да го обясниш на горката Ейлийн, когато трябва да се грижи за бурсита ми.

Освен това отряза почти всички освен най-общите детайли от интервюто ми с Джеймс Капизи. Щели сме да изглеждаме прекалено наивни, ако обърнем прекалено внимание на хлапето, особено ако полицията не му вярва. Освен това отряза една сантиментална забележка за Джон от майка му: „Той е мило, добро момче.“ Това беше единственото изказване, което бях успяла да измъкна от нея, преди да ме изрита от къщата, и единственото, което можеше да оправдае посещението ми там, но Къри смяташе, че само отвлича вниманието. Сигурно беше прав. Остана доста доволен от това, че най-накрая имаме възможен заподозрян: моя „мъж от общността“. Цитираният от мен „източник, близък до полицията“, беше чиста измислица, или по-скоро един вид събирателен образ: всички, от Ричард до свещеника, смятаха, че го е извършил някой мъж от града. Не казах на Къри за тази фабрикация.

Сутринта, когато излезе статията ми, останах в леглото. Постоянно поглеждах белия старомоден телефон с шайба в очакване на гневни обаждания. Може би майката на Джон, вбесена, че съм говорила със сина й. Или Ричард, за да ме упрекне за изпуснатата информация, че подозират местен човек.

Минаха няколко часа, без нищо да се случи. Започвах все повече да се потя, пред мрежата на прозореца ми бръмчаха конски мухи, а Гайла час по час се навърташе около вратата ми нетърпелива да влезе в стаята. Спалното бельо и кърпите в къщата се сменяха ежедневно; пералнята в мазето постоянно бръмчеше. Мисля, че това беше навик, останал от времето на Мериан. Чисти, изгладени тъкани, които да ни накарат да забравим всички течности и гадни миризми, които излъчват телата ни. Бях в колежа, когато осъзнах, че обичам миризмата на секс. Веднъж, точно преди да вляза в стаята на съквартирантката си, отвътре се измъкна някакво момче, като се усмихваше смутено и тъкмо натъпкваше чорапите си в задния си джоб. Тя се излежаваше в кревата, зачервена и гола; единият й крак се поддаваше от завивките. Сладникавата, застояла миризма беше чисто животинска, като от дълбините на мечешка бърлога. Тя ми беше почти чужда, тази миризма на двама души, преспали заедно. Онази, която най-ярко си спомнях от детството, беше на белина.

* * *

Първото гневно обаждане дойде от някого, когото най-малко очаквах.

— Не мога да повярвам, че изобщо не си ме споменала в статията — закрещя Мередит Уилър по телефона. — Не си цитирала нито една моя дума. Дори изобщо не споменаваш, че съм била там. Аз бях тази, която ти доведе Джон, забрави ли?

— Мередит, никога не съм обещавала, че ще те цитирам — отговорих, подразнена от нахалното й държане. — Извинявай, ако съм ти създала такова впечатление.

Пъхнах едно меко синьо плюшено мече под главата си, но после се почувствах виновна и го върнах на края на леглото. Човек трябва да уважава детските вещи на другите.

— Не мога да разбера защо не си споменала за мен — продължи тя. — Ако идеята ти е да опишеш какъв човек е била Натали, имаш нужда от Джон. Ако имаш нужда от Джон, значи имаш нужда от мен. Аз съм неговото гадже. На практика аз го притежавам, попитай когото поискаш.

— Отношенията ти с Джон не са съществени за репортажа.

Освен дишането на Мередит от слушалката се чуваше някаква кънтри-рокбалада, а също ритмично тупкане и съскане.

— Защо тогава си включила други хора от Уинд Гап. Като глупавия отец Блюел. Защо не мен? Джон много страда и аз съм адски важна за него, помагам му да го преживее. Той плаче през цялото време. Аз съм тази, благодарение на която още се държи.

— Сега подготвям друга статия, за която ще ми трябват повече гласове от Уинд Гап. Може да направим интервю, ако имаш да добавиш още нещо за случилото се.

Тупкане. Съскане. Тя гладеше.

— Аз знам много неща за това семейство, много неща за Натали, за които Джон изобщо няма да се сети. Или да каже.

— Чудесно тогава; Ще ти се обадя.

Затворих, малко смутена от предложението на момичето. Когато погледнах надолу, осъзнах, че съм написала „Мередит“ с префърцунен момичешки почерк върху белезите на левия ми крак.

* * *

На верандата заварих Ама увита в розово копринено дюшече и с мокра кърпа на челото. Мама имаше пред себе си сребърен поднос с чай, препечени филийки и различни шишенца и държеше ръката на Ама притисната до бузата си.

— Нани, нани, нани — нареждаше Адора, като се люлееше леко заедно с дъщеря си.

Сестра ми изглеждаше сънлива като малко бебе под завивката и от време на време премляскваше с устни. Виждах майка си за първи път след ходенето ни до Уудбъри. Застанах пред нея, но тя не отместваше очи от Ама.

— Здрасти, Камий — прошепна най-сетне момичето и леко се усмихна.

— Сестра ти е болна. Постоянно е с висока температура от тревоги, откакто ти си тук — каза Адора, като продължаваше да притиска ръката на Ама до лицето си. Представих си как хапе гневно бузите си от вътрешната страна.

Тогава забелязах, че Алън седи до прозореца в хола и ги гледа през мрежата против насекоми от дивана.

— Трябва да й помогнем да се чувства малко по-спокойно в твое присъствие, Камий. Тя е само едно момиченце — нежно добави майка ми.

Момиченцето имаше махмурлук. След като си тръгна от стаята ми миналата вечер, беше слязла да пие в своята. Така стояха нещата в тази къща. Оставих ги да си гукат; на коляното ми запулсира глезена.

* * *

— Здрасти, новинарке.

Ричард намали и започна да кара успоредно с мен. Отивах към мястото, където бе намерен трупът на Натали, за да опиша по-подробно балоните и съболезнователните бележки, оставени там. Къри искаше репортаж за „скърбящия град“. Това, ако не излезеше някаква нова информация за разследването. Намекът беше, че по-добре да излезе някаква, и то скоро.

— Здрасти, Ричард.

— Хубава статия днес. — Проклет интернет. — Радвам се, че си намерила източник, близък до полицията — добави той с усмивка.

— И аз се радвам.

— Качвай се, имаме работа да вършим. — Отвори дясната врата.

— Аз имам друга работа. Досега сътрудничеството с теб ми носи само неизползваеми, общи приказки. На редактора скоро ще му писне и ще ме прибере.

— О, не можем да допуснем това. Така няма да има кой да ме развлича. Хайде, ела с мен. Имам нужда от туристическа обиколка на Уинд Гап. В замяна ще отговоря на три твои въпроса изчерпателно и абсолютно честно. Неофициално, разбира се. Хайде, Камий. Освен ако не отиваш на среща с твоя „полицейски източник“.

— Стига, Ричард.

— Сериозно говоря. Не искам да преча на една напъпваща любов. Двамата с този тайнствен младеж сигурно сте прекрасна двойка.

— Стига глупости.

Качих се в колата. Той се наведе през мен, издърпа предпазния колан и го закопча, като спря за секунда с устни съвсем близо до моите.

— Грижа се за безопасността ти.

Посочи един балон, който се поклащаше пред цепнатината, в която бе открита Натали. На него пишеше: Оздравявай скоро.

— За мен това дава идеална представа за Уинд Гап — отбеляза Ричард.

* * *

Ричард искаше да го заведа на всички тайни места в града; онези, които бяха известни само на местните. Места, където хората ходеха да правят секс или да пушат трева, където учениците се събираха да пият алкохол или възрастните се усамотяваха, за да мислят какво да правят с живота си. Всеки има моменти, в които нещата излизат от контрол. За мен това беше денят на смъртта на Мериан. Денят, в който взех онзи нож, беше решаващ.

— Още не можем да намерим мястото на убийството на нито едно от двете момичета — каза Ричард, с една ръка хванал волана, а другата преметнал на моята облегалка, — Само местата, където са изхвърлени труповете, а там местопрестъплението е доста замърсено. — Замълча за момент. — Извинявай. „Място на убийството“ звучи доста грубо.

— Повече подхожда за скотобойна.

— Леле. Каква звучна дума, Камий. Колко типична за Уинд Гап.

— Да, забравих колко сте цивилизовани в Канзас Сити.

Насочих го по един необозначен чакълест път и спряхме сред високите до коляно бурени на петнайсетина километра южно от мястото, където бе намерено тялото на Ан. Повях на врата си във влажния въздух и подръпнах дългите си ръкави, залепнали за ръцете ми. Почудих се дали Ричард надушва алкохола от миналата нощ в потта ми. Влязохме в гората, спуснахме се надолу, после се заизкачвахме. Листата на тополите трептяха, както винаги, от несъществуващ вятър. От време на време се чуваше как някое животинче се шмугва в храсталака или някоя птица излита внезапно покрай нас. Ричард вървеше спокойно след мен, като късаше листа и бавно ги надробяват на парченца по пътя. Докато стигнем мястото, дрехите ни бяха прогизнали и по лицето ми се стичаше пот. Целта ми беше стара едностайна барака, използвана някога като училищна стая, наклонена леко на една страна и обвита с лиани.

Вътре имаше половин черна дъска, закована на стената и разкрасена с цветисти рисунки на пениси, проникващи във вагини — без прилежащите им тела. Подът беше покрит със сухи листа и бутилки от алкохол, имаше даже няколко кутии от бира още от времето преди системата за бързо отваряне. Бяха останали няколко малки бюра. Върху едното имаше покривка и ваза с изсъхнали рози. Мизерно място за романтична вечеря. Надявах се, че е минала добре.

— Истинско изкуство — отбеляза Ричард, като посочи една от вулгарните рисунки. Светлосинята му риза бе залепнала за тялото му. Виждах добре очертанията на мускулестите му гърди.

— Тук най-често се събират хлапета — обясних. — Но е близо до реката и затова реших, че трябва да го видиш.

— Аха. — Погледна ме мълчаливо за секунда. — С какво се занимаваш в Чикаго, когато не работиш? — Подпря се на бюрото, взе една изсъхнала роза от вазата и започна да къса листата й.

— С какво се занимавам ли?

— Имаш ли си гадже? Сигурно имаш.

— Нямам. Отдавна не съм имала гадже.

Започна да къса венчелистчетата на розата. Не можех да разбера дали се интересува от отговора ми. Погледна ме и се усмихна широко.

— Ти си костелив орех, Камий. Не си лесна. Караш ме да се потрудя. Това ми харесва, различно е. На повечето момичета не можеш да им затвориш устата. Не се обиждай.

— Не се старая да бъда трудна. Просто не очаквах такъв въпрос — отговорих, като се окопитих. Неангажиращи общи приказки, това го владеех. — Ами ти имаш ли си гадже? Обзалагам се, че са две. Блондинка и брюнетка, за да ти отиват на вратовръзките.

— Нищо подобно. В момента нямам гадже, а последната беше червенокоса. Не отиваше на нищо, което притежавах. Затова трябваше да я разкарам. Жалко, беше добро момиче.

По принцип Ричард беше от мъжете, които не харесвам: родени и израсли без никакви лишения — красив, чаровен, умен, вероятно богат. Такива мъже никога не са ми били особено интересни; не ми носеха тръпка и обикновено бяха страхливци. Инстинктивно бягаха от ситуации, които могат да ги засрамят или да ги поставят в неловко положение. Но Ричард не ми беше скучен. Може би защото усмивката му беше малко пакостлива. Или може би защото си изкарваше хляба, като се сблъскваше с ужасни неща.

— Ти идвала ли си тук като малка, Камий? — Гласът му беше тих, почти срамежлив. Погледна настрани и на следобедното слънце косата му заблестя в златисто.

— О, да. Това е идеалното място за непозволени занимания.

Ричард се приближи, подаде ми остатъка от розата и погали с пръст потната ми буза.

— Виждам. За първи път ми се иска да съм израснал в Уинд Гап.

— Двамата с теб със сигурност щяхме да се спогодим — казах и бях искрена. Изведнъж ми стана тъжно, че никога не съм познавала момче като Ричард; някого, който ми поставя предизвикателства.

— Знаеш, че си красива, нали? — попита той. — Щях да ти го кажа, но реших, че няма да те впечатли. Затова…

Изви главата ми към себе си и ме целуна, първо бавно, после, след като не направих опит да се отдръпна, ме прегърна и провря езика си в устата ми. За първи път от три години някой ме целуваше. Прокарах ръце между плещите му и розата се разпадна при натиска в гърба му. Дръпнах яката му надолу и погалих с език врата му.

— Мисля, че си най-красивата жена, която съм виждал — каза той, като галеше с пръст брадичката ми. — Първия път, когато те видях, не можах да събера мислите си до вечерта. Викъри ме изгони да си ходя. — Засмя се.

— И аз мисля, че си красив мъж — отговорих, като го държах за ръцете, за да му попреча да ме опипва. Ризата ми беше тънка и не исках да открие белезите ми.

— „И аз мисля, че си красив мъж“? — изсмя се той. — Боже, Камий, тебе май никак не те бива в романтиката, а?

— Сварваш ме малко неподготвена. На първо място, това между нас не е добра идея.

— Ужасно е. — Целуна ме по ухото.

— И освен това… не искаш ли да огледаш мястото?

— Госпожице Прийкър, огледах това място още втората седмица, след като дойдох. Сега исках само да те заведа на разходка.

Оказа се, че огледал още две места, които мислех да му покажа. В една изоставена ловна хижа в южния край на гората беше намерил жълта плетена панделка за коса, която никой от родителите на двете момичета не беше разпознал. На стръмните възвишения на изток от Уинд Гап, където можеше да седиш и да се любуваш на река Мисисипи далече под теб, бе открил отпечатък от детска маратонка, който не съвпадаше с обувките на нито една от жертвите.

В тревата имало и капки кръв, но не от групата на някое от двете деца. Отново бях безполезна. Но пък Ричард явно не се притесняваше от това. Въпреки всичко отидохме с колата до възвишенията, взехме няколко бири и седнахме на слънце да гледаме Мисисипи, сива и искряща като мързелива змия.

Това беше едно от любимите места на Мериан, когато бе в състояние да стане от леглото. Отново усетих тежестта й на гърба си и слабите й ръчички, стиснали раменете ми; чух кискането й до ухото си.

— Къде би завела едно момиченце, за да го удушиш? — попита Ричард.

— В колата или вкъщи — отговорих, като се сепнах.

— А за да извадиш зъбите й?

— Някъде, където мога после да почистя добре. В някое мазе. Вана. Момиченцата са били вече мъртви, нали?

— Това един от трите въпроса ли е?

— Да.

— Били са мъртви.

— Достатъчно отдавна, за да не кървят, докато убиецът вади зъбите?

Един шлеп, носещ се по реката, започна да се завърта странично в течението; на борда излязоха двама мъже с дълги пръти, за да го върнат в правилната посока.

— При Натали имаше кръв. Зъбите са били извадени непосредствено след удушаването.

Представих си Натали Кийн, с изцъклени кафяви очи, просната във вана, докато някой изтръгва зъбите от устата й. Капки кръв по брадичката й. Ръка, стискаща клещи. Женска ръка.

— Вярваш ли на Джеймс Капизи?

— Честно казано, не знам дали да му вярвам, Камий? Хлапето е адски уплашено. Майка му постоянно ни звъни да поставим охрана пред дома им. Той е сигурен, че жената ще отиде за него. Опитах се да го попритисна, обвиних го, че лъже, за да видя дали ще промени разказа си. Нищо подобно. — Ричард се обърна с лице към мен. — Сигурен съм в едно: Джеймс Капизи вярва в това, което казва. Но не виждам как може да е вярно. Не съвпада с никой психологически профил, който знам. И не ми изглежда правдоподобно. Полицейска интуиция. Ти си говорила с него. Какво мислиш?

— Съгласна съм с теб. Питам се дали не е уплашен заради рака на майка си и не проектира страховете си по някакъв начин. Не знам. А какво мислиш за Джон Кийн?

— От гледна точка на психологическия профил: подходяща възраст, от семейството на едната жертва е, изглежда може би прекалено разстроен от нещастието.

— Все пак сестра му беше убита.

— Да. Но… аз съм мъж и мога да ти кажа, че момчетата на тази възраст по-скоро биха се самоубили, отколкото да плачат пред хора. А той рони сълзи из целия град.

Ричард изсвири глухо на гърлото на празната си бутилка — като любовен повик към един минаваш по реката влекач.

* * *

Луната беше изгряла и цикадите вече свиреха с пълна сила, когато Ричард ме остави пред къщи. Ритъмът на цвърченето им съвпадаше с пулсирането между краката ми, където му бях позволила да ме докосне. Смъкнах ципа си, насочих ръката му към клитора си и го оставих да опипва и изследва грапавите очертания на белезите ми. Чукахме се като възбудени тийнейджъри (кнедла запулсира твърда и розова на левия ми крак, когато свършвах) и когато отворих вратата, лепнех и миришех на секс.

Майка ми седеше на долното стъпало с гарафа коктейл амарето. Носеше розова нощница с бухнали ръкави и копринена панделка покрай деколтето. Ръцете й бяха ненужно омотани с нов снежнобял бинт, който тя бе успяла да запази безупречно чист, въпреки че беше пияна. Олюля се леко, когато влязох, като призрак, който се колебае дали да изчезне. Остана.

— Камий. Ела, седни. — Махна с белите си ръце към мен. — Не! Първо си вземи чаша от кухнята. Можеш да пийнеш с мама. Със своята майка.

Ще бъде жалка история, помислих си, докато вземах чаша. Но освен това си казах: Да си поприказваме само двете! Пропуснат разговор от детството. Можехме да поправим нещата.

Адора ми наля безотговорно, но с безупречна точност — напълни чашата ми до ръба точно преди да прелее. Трудността беше да я поднеса до устните си, без да я разплискам. Тя се подсмихна, докато ме гледаше. Облегна се на парапета, подви краката си и отпи от своята чаша.

— Мисля, че най-сетне разбрах защо не те обичам — заяви.

Знаех, че не ме обича, но никога не я бях чувала да го признае открито. Опитах се да си внуша, че съм заинтригувана, като учен, който е на път да направи голямо откритие, но гърлото ми се свиваше и трябваше да се насиля, за да дишам.

— Напомняш ми на майка ми. Джоя. Толкова студена и дистанцирана, и толкова самодоволна. Майка ми също не ме обичаше. И ако вие, момичета, не ме обичате, и аз няма да ви обичам.

Изпитах внезапен гняв.

— Никога не съм казвала, че не те обичам. Това е нелепо. Това е адски нелепо. Ти си тази, която никога не ме е харесвала, дори като малка. Никога не съм получавала нищо друго освен студенина от теб, затова не се опитвай да хвърлиш вината върху мен. — Започнах да търкам силно дланите си в ръба на стълбата. Майка ми се подсмихна и това ме накара да спра.

— Винаги си била своенравна, никога не си се държала добре. Спомням си, когато беше на шест или седем. Исках да ти сложа ролки, за да те накъдря за училищната снимка. Вместо това ти отряза косата си с шивашката ми ножица. — Не си спомнях да съм правила такова нещо. Бях чула обаче, че Ан го е направила.

— Не съм правила нищо такова, мамо.

— Упорита. Като онези момиченца. Опитах се да бъда близка с тях, с онези мъртви момиченца.

— Как така близка?

— Напомняха ми за теб, както лудуваха из целия град. Като малки красиви животинчета. Помислих си, че ако се сближа с тях, може би ще започна да те разбирам по-добре. Ако започнех да харесвам тях, може би щях да мога да харесвам и теб. Но не можах.

— Не съм и очаквала. — Големият часовник удари единайсет. Запитах се колко ли пъти майка ми го е чувала, още от дете.

— Когато бях бременна с теб, когато бях още момиче — много по-млада, отколкото си сега — мислех, че ти ще ме спасиш. Мислех, че ще ме обичаш. И че после майка ми ще ме заобича. Каква заблуда. — Гласът й беше писклив и суров.

— Била съм бебе.

— Още от самото начало не слушаше, не искаше да сучеш. Сякаш ме наказваше, че съм те родила. Караше ме да изглеждам като глупачка. Като дете.

— Ти си била дете.

— А сега се връщаш и единственото, което мога да си мисля, е: „Защо Мериан, а не тя?“

Гневът ми внезапно утихна и премина в черно отчаяние. Пръстите ми напипаха една треска на дървения под. Забих я под нокътя си. Нямаше да заплача за тази жена.

— И на мен не ми е приятно да съм тук, мамо, ако така ще се почувстваш по-добре.

— Толкова си противна.

— Учила съм се от теб.

Майка ми изведнъж замахна и ме сграбчи с две ръце. Посегна зад гърба ми и с нокът описа кръг на мястото, където нямах белези.

— Само това място си оставила — прошепна. Дъхът й беше влажен и застоял, като излизащ от дълбок кладенец.

— Да.

— Някой ден ще издълбая името си там.

Разтърси ме веднъж, после ме пусна. Стана и ме остави там с топлите остатъци от питиетата ни.

* * *

Допих коктейлите и си легнах. Сънувах мрачни кошмари. Майка ми ме беше разрязала и вадеше органите ми, подреждаше ги на леглото. Бродираше инициалите си върху всеки от тях, после ги връщаше в тялото ми заедно с куп други забравени предмети: една електриковооранжева гумена топка, която си бях купила от автомат за играчки, когато бях на десет; виолетови вълнени чорапи, които носех на дванайсет; евтин златист пръстен, който едно момче ми беше подарило в осми клас. Всеки предмет ми носеше облекчение, че все пак не съм го изгубила.

* * *

Когато се събудих, минаваше обяд и се почувствах объркана и уплашена. Отпих глътка водка от манерката, която винаги носех, после изтичах в тоалетната и я повърнах заедно със сладникава кафява слюнка от амаретото миналата нощ.

Съблякох се и седнах във ваната; порцеланът охлади гърба ми. Излегнах се назад, пуснах водата и я оставих бавно да ме покрие, да напълни ушите ми, докато не се потопиха напълно с едно задоволителното фуф! на потъващ кораб. Дали щях да издържа да оставя водата да покрие цялото ми лице, да ме удави с отворени очи? Само да си наложа да стоя така, докато нивото се вдигне още пет сантиметра, и всичко щеше да свърши.

Водата започна да щипе очите ми, покри носа ми, обгърна ме изцяло. Представих си се гледана отгоре: с обезобразена кожа и лице, все още проблясващо под тънък слой вода. Тялото ми отказа да стои мирно. Корсаж, мръсен, натякване, вдовица! — закрещя то. Стомахът и гърлото ми се стегнаха в конвулсии. Пръст, курва, кух! За няколко мига си наложих дисциплина. Какъв чист начин да умреш. Цвят, разцъфнал, гиздав.

Изскочих на повърхността, вдишах отчаяно въздух. Задъхана, с извита към тавана глава. „Спокойно, спокойно — казах си. — Спокойно, момиче, ще се оправиш.“ Погалих се по бузата, започнах да се утешавам като бебе — жалка картинка — но дишането ми се нормализира.

После получих пристъп на паника. Извих ръка зад гърба си и опипах участъка здрава кожа. Още беше гладка.

* * *

Над града бяха надвиснали ниски черни облаци и слънчевите лъчи така преминаваха отстрани, че оцветяваха всичко в бледожълто, сякаш бяхме буболечки под флуоресцентна лампа. Все още не се бях окопитила от разговора с майка ми и слабата светлина ми се отразяваше добре. Имах среща с Мередит Уилър за интервю относно семейство Кийн. Истината беше, че след като сега Джон живееше в пристройката зад къщата на Мередит, нямаше начин да стигна до него, без да мина през нея. Бях сигурна, че това адски й харесва.

Минах по Главната, за да взема колата си от мястото, където я бях зарязала, преди да тръгна с Ричард миналия ден. Изтощено се отпуснах на седалката. И пак успях да стигна до дома на Мередит половин час преди срещата. Като знаех какво пудрене и контене ще падне, за да се подготви за интервюто, предположих, че ще ме настани да я изчакам на задната тераса и така ще имам възможност да видя Джон. Оказа се, че тя изобщо не си е вкъщи, но чух музика отзад и когато последвах звука, заварих четирите малки блондинки с лъскави бикини в единия край на басейна да си предават цигара марихуана и Джон, седнал на сянка в другия край, да ги зяпа. Ама беше със съвършен тен, руса и прекрасна, без следа от вчерашния махмурлук. Изглеждаше деликатна и цветна като бонбон.

При гледката на цялата тази гладка плът почувствах, че кожата ми започва да се бунтува. Нямаше да понеса разговор с тях в допълнение към остатъчната ми паника, затова останах да ги наблюдавам от ъгъла на къщата. Всеки можеше да ме види, но никой не ми обърна внимание. Трите приятелки на сестра ми скоро се излегнаха на кърпите, замаяни от марихуаната.

Ама се изправи и като гледаше Джон, започна да маже с плажно масло раменете си, гърдите си, да пъха ръце под сутиена на банския си, като внимателно наблюдаваше младежа. Джон не реагира; седеше безучастно като хлапе, което от шест часа зяпа телевизора. Колкото по-съблазнително галеше тялото си тя, толкова по-малко внимание й обръщаше той. От едната страна сутиенът й се беше смъкнал леко и отдолу се показваше стегнатата гърда. На тринайсет години, помислих си, но изпитах възхищение към нея. Когато бях тъжна, аз наранявах себе си. Сестра ми нараняваше другите хора. Когато копнеех за внимание, аз се предлагах на момчетата: Правете каквото искате; само ме харесвайте. Сексуалните предложения на Ама бяха като форма на агресия. Дълги хубави крака и тънки китки, писклив детски глас, и всичко това използвано като оръжие. Прави каквото поискам аз; и може да те харесам.

— Ей, Джон, на кого ти приличам? — извика тя.

— На малко момиченце, което се държи гадно и се мисли за по-красиво, отколкото е — отговори той. Седеше на ръба на басейна по къс панталон и тениска, със стъпала, натопени във водата. Краката му бяха покрити с фини, почти женствени тъмни косми.

— Така ли? Тогава защо не престанеш да ме зяпаш от удобното си скривалище? — каза тя, като посочи с крак към бараката за файтони, на чието единствено прозорче се виждаха сини карирани завеси. — Мередит ще ревнува.

— Искам да те държа под око, Ама. Знай, че винаги те държа под око.

Предположих, че сестра ми е влизала в стаята му без позволение и е тършувала из вещите му. Или го е чакала в леглото му.

— О, със сигурност съм ти много интересна сега — засмя се тя и се разкрачи. Изглеждаше зловещо на слабата светлина, на лицето й се образуваха сенки.

— Някой ден и твоят ред ще дойде, Ама — каза той. — Скоро.

— Голям мъж. Доколкото чух — извика тя. Кайли вдигна глава, погледна приятелката си, усмихна се и пак легна.

— И търпелив.

— Ще ти трябва. — Тя му изпрати въздушна целувка.

Амаретото се разбунтува в стомаха ми. От тази размяна на закачки започна да ми се повдига. Не ми харесваше Джон Кийн да флиртува с Ама, колкото и провокативно да се държеше тя. Все пак беше само на тринайсет.

— Привет — извиках.

Ама се надигна и размаха пръст към мен. Две от блондинките погледнаха, после пак се изтегнаха на кърпите. Джон загреба шепа вода от басейна и наплиска лицето си. Погледна ме и се усмихна смутено. Опитваше се да прецени каква част от разговора съм успяла да чуя. Бях на еднакво разстояние от двете страни и се приближих към Джон, седнах на няколко крачки от него.

— Чете ли статията? — попитах го и той кимна.

— Да, благодаря, хубава е. Поне онази част за Натали.

— Дойдох да поприказвам малко с Мередит за Уинд Гап. Може да стане дума и за Натали. Нали нямаш нищо против?

Той сви рамене:

— Няма проблем. Мередит още не се е прибрала. Нямало захар за чая. Тя се вбеси и хукна към магазина даже без да се гримира.

— Скандално.

— За Мередит, да.

— Как вървят нещата тук?

— Нормално — отговори той. Потупа леко дясната си ръка. За успокоение. Пак ми стана жал за него. — Не знам дали някъде нещата вървят добре, затова не мога да преценя дали тук е по-хубаво или по-лошо. Ако ме разбираш.

— Например: Тук всичко е ужасно и искам да умра, но не се сещам за друго място, където предпочитам да бъда. Така ли се чувстваш? — попитах. Той ме погледна с немигащи сини очи, отразяващи елипсовидния басейн.

— Точно това имам предвид. — „Свиквай“, помислих си.

— Мислил ли си да потърсиш помощ от специалист, да отидеш на психолог? Може да ти помогне.

— Да, Джон, може да помогне да овладееш импулсите си. Те могат да бъдат фатални, знаеш ли? Не искаме повече момиченца да бъдат открити с изтръгнати зъби.

Ама се беше вмъкнала в басейна и се плацикаше на два метра от нас.

Джон се изправи рязко и за секунда си помислих, че ще скочи при нея и ще я сграбчи за гърлото. Вместо това той размаха пръст, отвори уста, пак я затвори и се оттегли към бараката си.

— Това беше много жестоко — казах й аз.

— Но пък беше смешно — отбеляза Кайли, която плуваше на яркорозов надуваем дюшек.

— Какъв смотаняк — добави Келси, която мина покрай нас, плувайки кучешката.

Джодис седеше на кърпата си със свити, притиснати до брадичката колене и гледаше към бараката.

— Държа се толкова мило към мен онази нощ. Сега си толкова различна — прошепнах на сестра си. — Защо?

Въпросът ми, изглежда, я стъписа за секунда.

— Не знам. Иска ми се да мога да го поправя. Наистина.

Отдалечи се с плуване и в този момент Мередит се показа на вратата и ме извика със сприхав глас.

* * *

Домът на Уилър ми изглеждаше познат: огромен плюшен диван, масичка с модел на платноходен кораб по средата, кадифена кушетка в жизнерадостно жълтозелено, черно-бяла снимка на Айфеловата кула под остър ъгъл. Всичко като от пролетния каталог на модно списание за мебели. Та даже до лимоновожълтите чинийки, които Мередит сложи на масата с по една тарталетка с касис и желе във всяка от тях.

Тя носеше лека лятна рокля с цвят на недозряла праскова, а косата й беше спусната върху ушите и вързана на тила, за чието оформяне точно в този вид сигурно бяха отишли двайсет минути. Изведнъж много ми заприлича на майка ми. Би могла много по-убедително от мен да бъде дъщеря на Адора. Усетих надигаща се завист и се помъчих да я потисна, докато тя наливаше студен чай за всяка от нас и се усмихваше.

— Нямам представа какво ти говореше сестра ти, но предполагам, че е било нещо гадно или мръсно, затова извинявай — каза. — Макар че Ама е истинската тарторка на компанията. — Погледна тарталетата в чинията си, но не изглеждаше склонна да я яде. Беше прекалено красива.

— Ти сигурно познаваш Ама по-добре от мен — признах. — Двамата с Джон…

— Ама е едно объркано дете — прекъсна ме тя, като кръстоса крака, после пак ги изпъна, оправи роклята си. — Страхува се, че ще увехне и ще бъде издухана като сухо листо, ако цялото внимание не е върху нея. Особено на момчетата.

— Защо не обича Джон? Сега пак намекна, че той е убил Натали.

Извадих диктофона и натиснах копчето за запис отчасти защото не исках да губя време за празни приказки, отчасти защото се надявах, че ще каже нещо за Джон, което мога да включа в материала си. Ако той бе основният заподозрян поне за част от жителите на Уинд Гап, имах нужда от коментар.

— Това е типично за Ама. Просто обича да бъде гадна. Джон обича мен, а не нея и затова тя постоянно го напада. Когато не се опитва да ми го открадне. Като че ли има някакви шансове.

— Изглежда обаче, че според много хора Джон може да има нещо общо с убийствата. Защо мислиш, че го подозират.

Тя сви рамене, нацупи устните и се вгледа във въртящата се лента за няколко секунди.

— Знаеш как е. Той не е от града. Умен, забавен и осем пъти по-красив от всяко друго момче в околността. Хората предпочитат той да е убиецът, защото така би означавало, че това… зло не е дошло от Уинд Гап. Дошло е отвън. Яж си тарталетата.

— Вярваш ли, че е невинен? — Отхапах от сладката и малко от желето потече по устните ми.

— Разбира се, че не вярвам. Глупави клюки. Това, че някой е излязъл да се поразходи с колата… тук много хора го правят. Джон просто избра неподходящ момент.

— Ами семействата? Какво можеш да ми кажеш за двете момичета?

— Бяха прекрасни деца, много възпитани и мили. Като че ли Господ взе най-добрите момичета, за да бъдат при него на небето.

Думите й бяха предварително репетирани, звучаха адски фалшиво. Даже усмивката й беше престорена: нито прекалено сдържана, нито твърде широка. Точната усмивка за повода. Смела и негубеща надежда, беше посланието.

— Мередит, знам, че това не е истинското ти мнение за момичетата.

— Добре, какво искаш да ти кажа? — тросна се тя.

— Истината.

— Не мога. Джон ще ме намрази.

— Мога да не споменавам името ти в статията.

— Тогава какъв е смисълът да давам интервю?

— Ако знаеш за момичетата нещо, което другите премълчават, трябва да ми кажеш. Това може да отклони вниманието от Джон, в зависимост от информацията.

Мередит отпи сдържано глътка чай и потупа леко със салфетката ягодовочервените си устни.

— Обаче може ли все пак да споменеш името ми някъде в статията?

— Мога да го спомена някъде другаде.

— Искам да цитираш това нещо, дето Господ ги е прибрал на небето — глезено каза тя. Събра ръце и се усмихна дяволито.

— Не. Това не става. Ще използвам цитата, че Джон е от друг град и затова хората клюкарстват по негов адрес.

— Защо не можеш да използваш цитата, който аз искам? — Представих си Мередит като петгодишна, облечена като принцеса и негодуваща, защото любимата й кукла не харесва въображаемия й чай.

— Защото противоречи на много неща, които чух досега, и защото никой не говори така. Звучи фалшиво.

Това беше най-жалкото пазарене, което съм имала с интервюиран, и абсолютно неетичен начин да си върша работата. Обаче исках да чуя нейния разказ. Мередит подръпна сребърната верижка на врата си и ме погледна изпитателно.

— Ти можеше да станеш фотомодел, знаеш ли? — каза неочаквано.

— Съмнявам се — отговорих дръпнато. Всеки път, когато някой ми казваше, че съм красива, се сещах за всички грозни неща, скрити под дрехите ми.

— Могла си. Когато бях малка, винаги съм искала да бъда като теб. Мислех си за теб, знаеш ли? Нали майките ни са приятелки, та затова знаех, че си в Чикаго, и си те представях в голяма скъпа къща с няколко малки палавници и някой як жребец, инвестиционен банкер за съпруг. Всички сте се събрали в кухнята и пиете портокалов сок, а после той се качва на ягуара си и тръгва за работа. Но явно всичко това са били само глупави фантазии.

— Явно. Но все пак звучи добре. — Отхапах още малко от тарталетата. — Сега ми разкажи за момиченцата.

— Да говорим по същество, а? Никога не си обичала празни приказки. Знам за сестра ти. Знам, че си имала сестра, която е умряла.

— Мередит, можем да си поприказваме. Ще ми бъде приятно. След като свършим с това. Нека да се върнем на тази история и после може да се позабавляваме. — Нямах намерение да говоря и минута повече с нея, след като взема интервюто.

— Добре… Ето какво. Мисля, че знам защо… зъбите… — Направи жест, имитиращ изваждане.

— Защо?

— Не мога да разбера защо никой не признава този факт.

Мередит се огледа неспокойно.

— Не си го чула от мен, разбрано? — продължи. — Двете момиченца, Ан и Натали, хапеха.

— Как така хапеха?

— И двете. Бяха агресивни. Имам предвид опасно агресивни. Като момчета. Но не се биеха. Хапеха. Погледни.

Показа ми дясната си ръка. Точно под палеца имаше три бели белега, които блестяха на вечерната светлина.

— Това ми е от Натали. Това също. — Вдигна косата си и ми показа лявото си ухо; половината от меката част липсваше. — Ухапа ръката ми, когато й лакирах ноктите. Изведнъж реши, че не й харесва, но аз й казах да ме остави да свърша и когато не пуснах ръката й, тя заби зъбите си в моята.

— А ухото?

— Бях останала да преспя у тях една нощ, след като колата ми не можа да запали. Спях в стаята за гости и изведнъж се събудих от страшна болка, сякаш ухото ми гореше. Чаршафите бяха целите в кръв. Опитах се да избягам, но Натали го беше захапала. И пищеше, сякаш тя гори. Тези писъци бяха по-ужасни от самото хапане. Наложи се господин Кийн да я хване. Това хлапе имаше сериозни проблеми. Потърсихме парчето от ухото ми, за да видим дали могат да ми го зашият, но го нямаше. Предполагам, че го е глътнала. — Мередит се изсмя мрачно. — Но сега повече я съжалявам.

Лъжа.

— Ан, и тя ли беше толкова лоша? — попитах.

— По-лоша. В целия град има хора с белези от нейните зъби. Включително майка ти.

— Какво? — Ръцете ми се изпотиха и вратът ми изтръпна.

— Майка ти й давала частни уроци, но Ан нищо не разбирала. Накрая се ядосала, оскубала майка ти и я ухапала по китката. С все сила. Мисля, че се е наложило да я шият.

Представих си тънката ръка на майка ми, стисната между малки зъби; как Ан тръска главата си като куче; как кръвта разцъфва върху ръкава на Адора и устните на момиченцето. Писък, облекчение.

Малък кръг от назъбени белези и вътре в него — участък безупречна кожа.

11

Проведох няколко разговора от стаята си. Майка ми не се виждаше. От долния етаж чувах как Алън се кара на Гайла, че е нарязала грешно филетата.

— Знам, че изглежда дреболия, Гайла, но помисли: дребните подробности са това, което отличава хубавата храна от кулинарния шедьовър.

Гайла изсумтя в израз на съгласие. Дори нейното „мхм“ имаше носов акцент.

Набрах мобилния телефон на Ричард — той беше един от малцината в Уинд Гап, притежаващ такъв (макар че няма какво да се подигравам, при положение че съм може би единствената в Чикаго, която още отказва да си вземе; просто не искам да съм толкова лесно откриваема).

— Детектив Уилис. — На заден план чух да викат някакво име по високоговорител.

— Зает ли сте, детективе? — Изчервих се. Почувствах се глупаво, че флиртувам.

— Здравей — отговори със сериозен тон. — В момента имам работа. Може ли да ти се обадя по-късно?

— Добре. Номерът ми е…

— Изписа се на дисплея ми.

— Колко сме модерни.

— Така е.

* * *

Двайсет минути по-късно:

— Извинявай, бях в болницата на Уудбъри с Викъри.

— Следа?

— Може да се каже.

— Коментар?

— Снощи си прекарах много добре.

Бях написала Ричард ченге Ричард ченге дванайсет пъти на крака си и трябваше да се спра, защото вече ме сърбеше за острие.

— Аз също. Слушай, трябва да те попитам нещо и искам да ми отговориш честно. Неофициално. После ми трябва официален коментар, който да цитирам в следващата статия.

— Добре, ще се опитам да ти помогна, Камий. Какво искаш да ме питаш?

— Може ли да се видим в онзи долнопробен бар, където пихме за първи път? Трябва да го направя лично, трябва да се махна от тази къща и да, ще го кажа: трябва да пия нещо.

* * *

Когато влязох в „Сензоре“, вътре заварих трима бивши съученици, симпатични типове, един от които се беше прочул, след като една година спечелил синя лента на Щатския селскостопански панаир с неприлично голямата си, напращяла с мляко свиня-майка. Простонароден стереотип, който много би харесал на Ричард. Разменихме любезности — те ме черпиха първите две чаши — и ми показаха снимки на децата си, общо осем. Един от тях, Джейсън Търнбоу, беше същият хлапак с руса коса и кръгло лице като в гимназията. Езикът му все така леко се показваше в ъгъла на устата му, бузите му бяха все така розови, а кръглите му сини очи сновяха между лицето и гърдите ми през по-голямата част от разговора. Замълча смутено, когато извадих диктофона и попитах за убийствата. После като че ли нещо в мозъка му превключи и вече имах цялото му внимание. Хората толкова се ентусиазират, когато видят името си напечатано. Това е доказателство за съществуването им. Представям си тълпа духове, които отчаяно се ровят в купчина стари вестници. Сочат някое име на страницата. Гледай, ето ме. Казах ти, че съм живял. Казах ти, че ме е имало.

— Кой е предполагал навремето, когато бяхме ученици, че един ден ще седим тук и ще говорим за убийства в Уинд Гап? — недоумяваше Томи Рингър, сега масивен тъмнокос мъж с гъста брада.

— Знам. Аз работя в супермаркет, за бога — каза Рон Леърд, благовиден тип с тясно лице и дебел глас.

Тримата грейнаха с неуместна гражданска гордост. Порокът беше дошъл в Уинд Гап и те щяха да го преживеят. Щяха да продължат да работят в супермаркета, в аптеката, в свинефермата. След като умрат, това — заедно с факта, че са били женени и са имали деца — щеше да влезе в списъка с нещата, които са постигнали в живота. И това щеше да е нещо, което се е случило с тях. Не, по-точно нещо, което се е случило в техния град. Не бях напълно убедена в преценката на Мередит. На някои хора много щеше да им хареса, ако убиецът беше роден и израсъл в Уинд Гап. Някой, с когото са ходили на риба; някой, с когото са били в скаутския клуб. Така щяха да имат повече за какво да разказват.

Ричард отвори със замах вратата, която беше изненадващо лека за вида си. Всеки клиент, който не беше редовен, обикновено я отваряше с твърде голяма сила и затова на всеки няколко минути тя се блъскаше в стената. Това добави интересно озвучаване към разговора ни.

Когато той влезе, със сако, преметнато през рамо, тримата мъже изръмжаха:

— Този тип.

— Не мога да повярвам, човече.

— Запази си малко мозъчни клетки за разследването, приятел. Ще ти трябват.

Станах от стола, облизах устни и се усмихнах:

— Е, момчета, време е за работа. Имам интервю. Благодаря за пийването.

— Ако ти стане скучно, пак ела. Ние ще сме тук — провикна се Джейсън. Ричард само се усмихна и прошепна идиот през зъби.

Изгълтах третия си бърбън, извиках сервитьорката да ни намери маса и след като напитките ни дойдоха, подпрях брадичка на ръцете си и се замислих дали наистина искам да говорим за случая. Той имаше белег точно над дясната вежда и мъничка трапчинка на брадичката. Потупа два пъти с крак върху моя така, че никой да не види.

— Е, какво става, новинарке.

— Виж какво, трябва да разбера нещо. Задължително трябва да разбера и ако не можеш да ми кажеш, значи не можеш, но моля те, помисли добре.

Той кимна.

— Когато размишляваш кой може да е извършил тези убийства, идва ли ти наум определен човек? — попитах.

— Идват ми наум няколко.

— Мъже или жени?

— Защо ме питаш толкова спешно точно сега, Камий?

— Просто трябва да знам.

Той замълча, отпи глътка от питието си, потърка с ръка наболата си брада.

— Не вярвам, че жена би могла да причини това на тези момиченца. — Отново настъпи крака ми. — Ей, какво става? Сега ти ми кажи истината.

— Не знам, просто съм се паникьосала. Исках да изясня накъде да насоча енергията си.

— Нека да ти помогна.

— Знаеше ли, че двете момичета са имали гадния навик да хапят хората?

— От училището ми разказаха за инцидент, в който Ан е убила папагалчето на съседите. Натали обаче са я държали доста изкъсо заради случката в старото училище.

— Натали отхапала парче от ухото на някого, когото познавам.

— Не може да бъде. В полицията няма оплаквания от Натали, откакто е дошла тук.

— Значи не са подали оплакване. Видях ухото, Ричард. Липсва парче от меката част и няма причина този човек да ме лъже. Ан също е нападнала някого. Ухапала е някого. Но все повече се замислям дали тези момиченца накрая не са си намерили майстора. Нещата изглеждат така, сякаш са били ликвидирани като вредни животни. Може би точно затова убиецът е извадил зъбите им.

— Чакай, хайде да започнем отначало. Първо, кого е ухапало всяко от двете момиченца?

— Не мога да ти кажа.

— По дяволите, Камий, това е сериозно. Кажи ми.

— Не. — Гневът му ме изненада. Бях очаквала да се засмее и да ми каже, че съм красива, когато се заинатя.

— Това е разследване на убийство, мамка му. Ако имаш информация, трябва да ми я дадеш.

— Свърши си работата тогава.

— Опитвам се, Камий, но ти не ми помагаш, като ме мотаеш.

— Сега вече знаеш какво ми е на мен — троснах се като обидено дете.

— Чудесно. — Той потърка очи. — Имах труден ден, така че… лека нощ. Надявам се, че съм ти бил полезен. — Изправи се и вдигна полупразната си чаша към мен.

— Трябва ми официално изявление.

— По-късно. Трябва да си събера мислите. Ти май беше права, че това между нас е ужасна идея.

Тръгна си и момчетата ме извикаха пак да седна при тях. Поклатих глава, довърших питието си и се престорих, че си водя записки, докато не си тръгнаха. Единственото, което написах в бележника си, беше гадно място гадно място на дванайсет страници.

* * *

Този път, когато се прибрах вкъщи, Алън ме чакаше. Седеше на викторианския двоен диван — бял брокат и черен орех — с бял панталон, копринена риза и деликатни бели копринени пантофи на краката. Ако си фотограф, няма начин да го поставиш в някаква определена историческа епоха: викториански джентълмен, денди от началото на XX век, конте от 50-те? Съпруг от XXI век, който никога не е работил, пие често и от време на време чука майка ми.

С Алън много рядко говорехме без присъствието на Адора. Като малка веднъж случайно го срещнах в коридора и той се наведе бавно на нивото на очите ми, и каза:

— Здрасти, надявам се, че си добре. — Живеехме под един покрив повече от пет години и това беше единственото, което успя да измисли.

— Да, благодаря — пък беше моят принос към разговора.

Сега обаче Алън бе готов да говори. Когато ме видя, мълчаливо потупа по дивана до себе си. На коляното си крепеше чинийка с няколко едри сребристи сардини. Подуших ги още от антрето.

— Камий — започна, като зачовърка една опашка с мъничка виличка за риба, — заради тебе майка ти се поболя. Ще те помоля да си тръгнеш, ако положението не се подобри.

— С какво съм я разболяла?

— Тормозиш я. Постоянно повдигаш темата за Мериан. Не можеш да казваш на една майка как би изглеждало тялото на покойното й дете под земята в момента. Не знам доколко си в състояние да се абстрахираш от това, но Адора не може.

Парченце рибешко месо капна на ризата му и остави редица мазни петна с големината на копчета.

— Не можеш да й говориш за труповете на онези две момиченца и колко кръв е текло от устата им, докато убиецът е вадил зъбите им, или колко време му е трябвало, за да ги удуши.

— Алън, никога не съм говорила такива неща на майка ми. Нищо, което дори малко да се доближава. Нямам представа какво ти е наговорила. — Не изпитах възмущение, само отегчение.

— Моля те, Камий, знам колко напрегнати са отношенията ви с майка ти. Знам колко си завиждала винаги на чуждото щастие. Знаеш ли, вярно е, че си точно като майката на Адора. Тя командваше цялата къща като… вещица, стара и гневна. Смехът я дразнеше. Единственият път, когато се е усмихнала, беше, когато ти отказа да сучеш от Адора. Отказа да приемеш гърдата й.

Тази дума от мазните устни на Алън ме опари на десет различни места. Лапай, кучка, капут — всичките пламнаха изведнъж.

— И знаеш това от Адора? — отбелязах аз.

Той кимна със самодоволно стиснати устни.

— И по същия начин знаеш от нея за ужасните неща, които съм говорила за Мериан и убитите момиченца.

— Точно така — отговори той, като изричаше отчетливо всяка сричка.

— Адора е лъжкиня. И ако още не си го разбрал, значи си глупак.

— Адора е имала много труден живот.

Изсмях се, но Алън не се смути.

— Когато била малка, майка й влизала посреднощ в стаята й и я щипела, докато спи — продължи той, като гледаше жално последното парче сардина. — Казвала, че го прави, защото се тревожела, че Адора ще умре в съня си.

Изведнъж ме обзеха спомени: Мериан в съседната, пулсираща, пълна с машини инвалидна стая. Остра болка в ръката ми. Майка ми, застанала над мен с широката си нощница, ме пита дали съм добре. Целува зачервеното място и ми казва да заспивам.

— Просто мисля, че трябва да знаеш тези неща — каза Алън. — Може да те накарат да се държиш малко по-добре с майка си.

Не смятах да се държа по-добре с майка си. Исках само да сложа край на този разговор.

— Ще се постарая да си тръгна веднага щом мога.

— Добра идея, ако не можеш да се реваншираш, но мисля, че може би ще бъде по-добре за теб, ако се опиташ. Може да ти помогне да оздравееш. Поне психически.

Той хвана последната размекната сардина и я налапа цялата. Представях си как тънките костици се трошат между зъбите му.

* * *

Пълна чаша с лед и цяла бутилка бърбън, открадната от задната кухня, после — горе в стаята ми да пия. Алкохолът ме хвана бързо, може би поради начина, по който го пиех. Ушите ми горяха, но кожата ми бе престанала да пари. Мислех си за думата точно под тила ми. Изчезни. Изчезни ще премахне всичките ми беди, мислех си. Изчезни ще реши проблемите ми. Дали щяхме пак да бъдем толкова ужасни, ако Мериан не беше умряла? Другите семейства преодоляват такива нещастия. Скърбят и продължават напред. Тя още витаеше над нас, това русо момиченце, може би една идея по-красиво, отколкото беше добре за нея, може би малко по-обичана от необходимото. Това беше, преди да се разболее, преди да се разболее сериозно. Имаше въображаем приятел, огромен препариран мечок, когото наричаше Бен. Кое дете има препарирано животно за въображаем приятел? Колекционираше панделки за коса и ги подреждаше по азбучен ред според цвета. Беше от момиченцата, които изследват красотата си с такава радост, че по никакъв начин не можеш да ги упрекнеш. Трепкаше кокетно с клепачи и тръскаше къдриците си. Наричаше майка ми „мами“, а Алън… по дяволите, може би го е наричала просто Алън, той липсваше в тези спомени. Винаги отопяваше чинията си, поддържаше стаята си невероятно подредена и отказваше да носи друго освен рокли и отворени кожени обувки. Наричаше ме Мий и не можеше да ми се нарадва.

Обожавах я.

Пияна, но без да спирам да пия, взех чашата си и се промъкнах по коридора до стаята на Мериан. Вратата на Ама, съседната, беше затворена от часове. Какво ли бе да отраснеш до стаята на покойната си сестра, която никога не си познавала? Изпитах внезапно съчувствие към Ама. Алън и майка ми бяха в голямата ъглова спалня, но лампата беше изгасена и вентилаторът бръмчеше. В старите викториански къщи нямаше такова нещо като централна вентилация, а майка ми не харесва климатиците, затова всяко лято се обливахме в пот. Трийсет градуса, но топлината ми вдъхва усещане за сигурност, като да ходиш под вода.

На възглавницата в леглото й още имаше малка вдлъбнатина. Отгоре беше постлан комплект дрехи, сякаш все още там лежеше живо дете. Виолетова рокля, бели чорапогащи и черни лачени обувки. Кой го беше направил — майка ми ли? Ама? Системата за кръвопреливане, която бе следвала Мериан неотлъчно през последната година от живота й, също стоеше там, готова за използване и лъскава, до останалото медицинско оборудване: леглото, с две педи по-високо от стандартното, за да осигури по-лесен достъп за пациента; кардиологичния апарат; подлогата. Стана ми гадно, че майка ми не е махнала тези неща. Стаята изглеждаше стерилна и напълно лишена от живот. Любимата кукла на Мериан — голямо парцалено момиче с руси къдрици от прежда като тези на сестра ми — беше погребана с нея. Евелин. Или Елинор? Останалите бяха подредени до стената на няколко полици като спортни запалянковци на трибуна. Двайсетина общо, с бели порцеланови лица и с хлътнали безжизнени очи.

Толкова лесно можех да си я представя тук, седнала по турски на това легло, дребничка и изпотена, с тъмни кръгове около очите. Как размесва карти, разресва косата на куклата си или оцветява усилено. Чух онзи звук: стъргането на цветния молив върху хартията. Тя натискаше толкова силно, че проби страницата. Погледна ме задъхана:

— Опитах се да оцветявам.

Избягах в стаята си, сякаш някой ме гонеше.

* * *

Телефонът иззвъня шест пъти, преди Ейлийн да вдигне. В дома на Къри няма редица съвременни достижения: микровълнова фурна, видеоуредба, телефонен секретар. Гласът й беше спокоен, но леко напрегнат. Предполагам, че малко хора им звънят след единайсет вечер. Каза, че още не си били легнали, че просто не била чула телефона, но трябваше да минат още две минути, докато Къри се обади. Представях си го как почиства очилата си с ръкава на пижамата, обува стари кожени пантофи, поглежда светещия дисплей на будилника. Вдъхващ чувство за сигурност образ.

После осъзнах, че си спомням една реклама за денонощни аптеки в Чикаго.

Бяха минали три дни, откакто последно говорих с шефа си. Бях в Уинд Гап от близо две седмици. При други обстоятелства щеше да ми се обажда по три пъти на ден, за да ме пита дали има нещо ново. Но не би си позволил да ми звъни в частен дом, още по-малко в дома на майка ми, в Мисури, което в неговите чикагски представи е дълбокият Юг. При други обстоятелства щеше да ме смъмри, че не се обаждам, но не и тази вечер.

— Паленце, добре ли си? Какво става?

— Засега нямам официално изявление за това, но ще имам. Полицията е убедена, че убиецът е мъж и със сигурност от Уинд Гап. Не разполагат с ДНК и не са намерили местата на убийствата. Всъщност не разполагат почти с нищо. Този убиец или има голям опит, или е голям талант. Целият град изглежда подозира брата на Натали Кийн, Джон. Имам записано интервю с неговата приятелка, която твърди, че е невинен.

— Добре, добре, но имах предвид… питах за теб. Добре ли си? Трябва да ми кажеш, защото не виждам лицето ти. Не се прави на много силна.

— Не съм много добре, но какво значение има това. — Гласът ми прозвуча по-високо и по-мрачно, отколкото ми се искаше. — Това е добър материал и мисля, че съм на път да открия нещо. Имам усещането, че още няколко дни, седмица, и ще… не знам. Убитите момиченца са имали навика да хапят хората. Това научих днес, а полицаят, с когото работя, дори не знаеше.

— Ти каза ли му? Как го коментира той?

— Не коментира.

— Защо, по дяволите, не го принуди да даде коментар, момиче?

Защото, Къри, детектив Уилис усети, че премълчавам някаква информация, и се нацупи, както правят всички мъже, когато не получат нещо от жената, с която са се забавлявали.

— Моя грешка. Но ще получа коментар. Трябват ми обаче още няколко дни, докато подготвя нов материал. Да събера още местен колорит, да поработя още малко с ченгето. Мисля, че почти са се убедили, че ако се вдигне малко шум в пресата, може да помогне. Не че някой чете нашия вестник тук при нас. — Или пък там при него.

— Ще го четат. Ще получиш сериозен бонус за това, паленце. Очертава се хубав материал. Напъни се още малко. Говори с някои от старите си приятели. Те може да са по-приказливи. Освен това ще бъде хубаво за материала — онази серия за наводненията в Тексас, която спечели „Пулицър“, имаше цяла статия от перспективата на един тип, който се връща вкъщи след трагедията. Чудесно четиво. Добронамереното отношение и няколко бири могат много да ти помогнат. Както звучиш, явно вече си обърнала няколко тази вечер.

— Няколко.

— Имаш ли усещане… че това ти се отразява зле? Имам предвид за възстановяването ти. — Чух леко тътрене, вероятно от преместването на кухненски стол върху линолеума, и Къри седна с пъшкане.

— О, ти няма какво да се тревожиш за това.

— Разбира се, че има. Не се прави на мъченица, паленце. Няма да те накажа, ако се наложи да се махнеш от там. Трябва да се грижиш за себе си. Мислех си, че ако се върнеш у дома, може да ти се отрази добре, но… понякога забравям, че родителите невинаги са… добри към децата си.

— Когато съм тук… — Замълчах и се опитах да намеря най-точните думи. — Когато съм тук, винаги се чувствам лош човек.

Тогава заплаках, беззвучни хлипове, докато Къри от другата страна се опитваше да измисли как да ме успокои. Представих си го изпаднал в паника, как маха на Ейлийн да дойде и да се оправи с това плачещо момиче. Но не.

— Ох, Камий — прошепна той. — Ти си един от най-добрите хора, които познавам. И по света добрите хора не са толкова много. След като родителите ми починаха, за мен оставате основно ти и Ейлийн.

— Не съм добър човек. — Химикалката ми драскаше дълбоки, разкривени думи върху бедрото ми. Грешен, жена, зъби.

— Добър човек си, Камий. Нали виждам как се отнасяш към хората, дори към най-жалките боклуци, които мога да си представя. Ти им даваш… достойнство. Разбиране. Защо мислиш, ще те държа в редакцията? Не защото си някакъв велик репортер.

Той замълча. По страните ми се стичаха едри сълзи. Грешен, жена, зъби.

— Това не беше ли смешно? Казах го като шега.

— Не.

— Дядо ми е бил комедиант. Но явно не съм взел таланта му.

— Наистина ли?

— О, да, започнал още щом слязъл от кораба от Ирландия в Ню Йорк. Бил адски забавен тип, свирил на четири инструмента…

Чух изщракване на запалка. Завих се плътно с тънкото одеяло, затворих очи и се заслушах в увлекателния разказ на Къри.

12

Ричард живееше в единствения жилищен блок в Уинд Гап, панелна сграда с четири апартамента. Само две от жилищата имаха наематели. Ниските, широки колони, поддържащи навеса за коли, бяха надраскани с червен спрей с надписи: „Долу демократите. Долу демократите. Долу демократите.“ После, ни в клин ни в ръкав: „Аз обичам Луи.“

Сряда сутрин. Бурята е надвиснала над града с голям облак. Горещо и ветровито, светлина с цвят на пикня. Почуках на вратата с ръба на бутилка бърбън. Носи подаръци, ако не можеш да предложиш нещо друго. Отдавна бях престанала да нося поли. Правеха краката ми твърда достъпни за мъже, склонни да те опипват. Ако все още беше такъв.

Той отвори вратата. Миришеше на сън. Разрошена коса, боксерки, облечена наопаки тениска. Не се усмихна. Поддържаше ниска температура. От вратата усетих студено течение.

— Искаш да влезеш или аз да изляза? — попита, като се чешеше по брадичката. Видя бутилката. — Аха, влизай тогава. Предполагам, че ще се напиваме?

В жилището беше голяма бъркотия и това ме изненада. Панталони, метнати на столове, преливащо кошче за боклук, кашони с документи, натрупани на неподходящи места в коридора, които те принуждаваха да се завъртиш странично, за да минеш. Махна ми към напукания кожен диван и отиде в кухнята, за да донесе лед и две чаши. Наля порядъчно количество и за двамата.

— Снощи се държах прекалено грубо.

— Да. Имам чувството, че ти давам доста информация, а ти не ми даваш никаква.

— Опитвам се да разкрия убийство. Ти искаш да пишеш за него във вестника. Мисля, че би трябвало аз да съм с предимство, Камий. Има неща, които не мога да ти кажа.

— И обратното също важи. Аз имам право да пазя източниците си.

— Обаче по този начин пазиш и извършителя на убийствата.

— Ще го разкриеш, Ричард. Казах ти почти всичко, което знам. За бога, свърши и ти малко работа. — Двамата се втренчихме един в друг.

— Обичам, когато ми се правиш на корава репортерка. — Ричард се усмихна. Поклати глава. Побутна ме с босия си крак. — Наистина.

Отново напълни чашите. Още на обяд щяхме да сме мъртвопияни. Придърпа ме към себе си, целуна ме по ухото и пъхна езика си в него.

— Е, палавнице от Уинд Гап, колко точно непослушна си била? Разкажи ми за първия път, когато го направи. — Първият ми път беше едновременно с втория и с третия, и с четвъртия благодарение на моя познат от осми клас. Реших да се огранича с първия.

— Бях на шестнайсет — излъгах. Ако съм била по-голяма, изглеждаше по-приемливо. — Чуках се с един футболист в тоалетната по време на организирания от него купон.

Аз носех повече на пиене. Погледът на Ричард започваше да се замъглява, докато той галеше едното ми зърно през ризата.

— Мммм… и свърши ли?

Кимнах. Спомням си, че симулирах. Спомних си някаква наченка на оргазъм, но чак след като ме предадоха на третото момче. Спомням си, че си мислех колко е сладко от негова страна, когато дишаше задъхано до ухото ми и шепнеше: „Добре ли е така? Добре ли е така?“

— Искаш ли да свършиш сега? С мен? — прошепна Ричард.

Кимнах и той ме награби. Заопипва цялото ми тяло, опита се да вдигне ризата ми, после започна да се мъчи да разкопчае панталона ми и да го смъкне.

— Чакай, чакай. Не така — прошепнах. — Обичам с дрехи.

— Не. Искам да те докосвам.

— Не, съкровище, ще го направим по моя начин. Смъкнах панталона си съвсем малко и задържах ризата върху корема си, като разсейвах Ричард с умели целувки. После насочих члена му и се чукахме напълно облечени, като неравностите на кожения диван драскаха задника ми. Боклук, помпай, малко, момиченце. За първи път правех секс от десет години. Боклук, помпай, малко, момиченце! Не след дълго пъшкането му се усили достатъчно, за да заглуши крясъците на кожата ми. Едва тогава бях способна да изпитам някакво удоволствие. Онези последни няколко прекрасни мига.

* * *

След като свършихме, той остана да лежи задъхан, наполовина върху мен, все още стискайки яката на ризата ми с една ръка. Навън беше притъмняло. Чуваше се далечен тътен от наближаваща буря.

— Кажи ми кой мислиш, че го е направил — казах аз.

Погледна ме смаяно. Дали очакваше да чуе обичам те? Поигра си за минута с косата ми, погали ухото ми с език. Когато им бъде отказан достъп до останалата част от тялото, мъжете се съсредоточават върху ухото. Това сочеше опитът ми от последните десет години. Не можеше да опипва гърдите ми, задника ми, ръцете или краката ми, но изглеждаше доволен с ухото ми. Засега.

— Да си остане между нас, мисля, че е Джон Кийн. Младежът е бил много близък със сестра си. По нездравословен начин. Няма алиби. Мисля, че има влечение към малки момиченца, което се опитва да преодолее. Накрая ги убива и вади зъбите им. Това му носи възбуда. Няма да успее да се сдържа още дълго обаче. Ще търси нови жертви. В момента проверяваме дали е проявявал странно поведение във Филаделфия. Може би проблемите на Натали не са единствената причина да се преместят тук.

— Трябва ми официално изявление.

— Кой ти каза за хапането. И кого са ухапали двете момиченца — прошепна страстно на ухото ми. Навън дъждът зашуртя върху тротоара, сякаш някой пикаеше.

— Мередит Уилър ми каза, че Натали е отхапала парченце от ухото й.

— Кой друг?

— Ан е ухапала майка ми. По китката. Това е.

— Видя ли, не беше трудно. Добро момиче — прошепна той и отново погали зърното ми през ризата.

— Сега ти ми дай нещо официално.

— Не — усмихна се той. — Ще го направим по моя начин.

* * *

Ричард ме чука още веднъж следобед. Накрая най-сетне неохотно ми даде официално изявление, че имало напредък по случая и евентуално се очаква арест. Оставих го да спи и притичах в дъжда до колата си. Ама сигурно щеше да му измъкне повече информация от мен — помислих си разсеяно.

Отидох до парка „Гарет“ и останах седнала в колата да зяпам дъжда, защото не ми се прибираше вкъщи. Утре това място щеше да бъде пълно с деца, започващи дългата, мързелива лятна ваканция. Сега бях само аз, лепкава и с чувство на глупачка. Не можех да реша дали съм била употребена. От Ричард, от онези момчета, които отнеха девствеността ми, от всички. Никога не бях разсъждавала за тези неща от гледна точка на собствените си интереси. Харесвах старозаветната строгост на фразата: „тя получи, каквото заслужаваше“. Понякога това се случва на жените.

Поседях в тишината. Изведнъж се разнесе бръмчене. Жълтият шевролет спря до мен. Ама и Кайли седяха на дясната седалка отпред. Шофьорът беше рошав младеж с евтини черни очила и мръсен потник; негов по-хилав двойник седеше отзад. От колата излизаше дим и миризма на някакъв алкохол с цитрусова есенция.

— Качвай се, отиваме да купонясваме — каза Ама. Държеше бутилка евтина водка с аромат на портокал. Изплези език и пое една дъждовна капка с него. Косата и потникът й вече бяха мокри.

— Не, благодаря, добре съм.

— Не изглеждаш добре. Хайде, тръгвай, има патрули в парка. Със сигурност ще те приберат за каране пияна. Оттук те надушвам.

— Хайде, чикита — извика Кайли. — Можеш да ни помогнеш да усмирим тези двама младежи.

Замислих се какви възможности имам: Да се прибера вкъщи и да пия сама. Да отида на бар и да пия с които мъже срещна. Или да отида с тези хлапета и може би да чуя някоя интересна клюка. Можех да отделя един час. После щях да се прибера и да проспя остатъка от деня. Освен това бях изненадана от неочаквано приятелското държане на сестра ми. Колкото и да не исках да призная, това момиче ми беше влязло под кожата.

Хлапетата ме посрещнаха с радостни възгласи, когато седнах отзад. Ама ми подаде друга бутилка: топъл ром с вкус на лосион против изгаряне. Започнах да се притеснявам, че ще ме пратят да им купувам алкохол. Не защото нямаше да го направя. Колкото и патетично да звучи, исках тези деца да ме приемат в компанията си. Така отново щях да се почувствам желана. Не аутсайдер. Одобрена от най-готиното момиче в училище. Тази мисъл почти ме накара да скоча от колата и да си тръгна за вкъщи. Но в този момент Ама отново ми подаде бутилката. По гърлото имаше кръгче от розов гланц за устни.

Момчето до мен, което представиха като Нолан, кимна и избърса потта от горната си устна. Хилави ръце с лющеща се кожа и лице, цялото в акне. Амфетамини. Мисури е на второ място по наркомании в целите Щати. Тук много се отегчаваме и имаме много селскостопански химикали. Когато бях ученичка, само най-закоравелите наркомани вземаха амфетамини; сега бяха масов наркотик. Нолан срамежливо прокарваше пръст нагоре-надолу по седалката пред себе си, но по едно време се престраши да ме погледне и каза:

— Ти си на възрастта на майка ми. Това ми харесва.

— Съмнявам се, че съм точно на възрастта на майка ти.

— Тя е на трийсет и три или трийсет и четири. — Беше достатъчно близо.

— Как се казва?

— Кейси Рейбърн.

Познавах я. Беше няколко години по-голяма от мен. Живееше в квартала по пътя за свинефермата. Използваше прекалено много гел за коса и имаше прекалено силно влечение към мексиканските убийци на кокошки близо до границата с Арканзас. По време на един църковен лагер казала на групата си, че е правила опит за самоубийство. В училище момичетата започнаха да й викат Кейси Бръснача.

— Сигурно е била преди мен — отговорих.

— Човече, мацето е прекалено готино, за да си губи времето с надрусана курва като майка ти — каза шофьорът.

— Майната ти — прошепна Нолан.

— Камий, виж какво имаме. — Ама се изправи на задната седалка и се наведе към мен така, че набута задника си в лицето на Кайли. Показа ми шишенце с хапчета. — Оксиконтин. От това ти става много хубаво. — Изплези език, постави върху него три хапчета в редица като бели копчета, после ги сдъвка и ги преглътна с малко водка. — Пробвай.

— Не, благодаря, Ама. — Оксиконтинът е хубаво нещо. Но да го вземеш заедно с малолетната си сестра, не е.

— Ох, хайде, Мий, само едно — заувещава ме тя. — Ще ти стане по-леко. Ще се почувстваш по-щастлива. Имаш нужда от това.

— Чувствам се отлично, Ама. — Това, че ме нарече Мий, ме върна в спомените за Мериан. — Уверявам те.

Тя се обърна пак напред, въздъхна и си придаде неутешимо изражение.

— Ох, стига, Ама, това не може да има толкова голямо значение за теб — казах, като докоснах рамото й.

— Има.

Не издържа. Изпитвах опасната необходимост да бъда харесвана, както едно време. И, добре де, нямаше да умра от едно хапче.

— Добре, добре, дай ми едно. Само едно.

Лицето й грейна и тя отново се завъртя към мен.

— Сложи си го на езика. Като причастие. Наркопричастие.

Изплезих език и тя постави хапчето на върха му.

— Добро момиче — изписка доволно и се усмихна. Днес започваше да ми писва от този израз.

* * *

Спряхме пред една от величествените стари викториански къщи на Уинд Гап, изцяло реновирана и пребоядисвана в нелепи сини, розови и зелени тонове, които някой сигурно смяташе за модерни. Ефектът беше, че сградата изглеждаше, сякаш в нея живее някой побъркан продавач на сладолед. Гол до кръста юноша повръщаше в храстите от едната страна на къщата, две други хлапета се боричкаха насред останките от цветна градина, а на детската люлка седяха момче и момиче, вкопчени един в друг като паяци. Нолан остана в колата, като продължаваше да гали с пръсти тапицерията на предната седалка. Шофьорът, Деймън, го заключи вътре, „за да не може никой да се ебава с него“. Жестът ми се стори трогателен.

От оксиконтина настроението ми се подобри и докато отивахме към къщата, си дадох сметка, че се оглеждам за лица от моята младост: момчета с късо подстригана коса и кожени якета, момичета със спираловидни къдрици и големи златни обици. Очаквах да подуша „Дракар ноар“ и „Джорджо“.

Всичко това беше в миналото. Момчетата бяха хлапаци с широки скейтърски шорти и маратонки, момичетата — с блузи с гол гръб, къси полички и пиърсинг на пъпа; и всичките ме гледаха, сякаш бях ченге. „Не съм, но одеве се чуках с едно. — Усмихвах се и кимах. — Леле, колко ми е весело“ — помислих си разсеяно.

В просторната столова масата беше избутана в единия край, за да се освободи място за танци и хладилни чанти. Ама се набута в една групичка и започна да се търка в едно момче, докато вратът му почервеня. Прошепна нещо на ухото му и след като той кимна, отвори една хладилна чанта и извади четири бири. Притисна ги до мокрите си гърди и като се преструваше, че едва ги крепи, заобиколи групичка момчета, които я загледаха впечатлено.

Момичетата не изглеждаха толкова възхитени от нея. Виждах как злостното шушукане преминава през стаята като фойерверки. Но малките блондинки имаха две преимущества. Първо бяха с местния наркопласьор, който със сигурност имаше някакво влияние. Второ, бяха по-красиви от почти всяко друго същество от женски пол тук, което означаваше, че момчетата няма да искат да ги изхвърлят. Освен това домакинът на купона беше момче, което личеше от снимките на полицата в хола — тъмнокос, хубавичък юноша, който позираше с академично облекло за абитуриентската си снимка. Отстрани имаше друга снимка, с гордите мама и татко. Познавах майката: беше по-голяма сестра на една от приятелките ми в гимназията. Мисълта, че сега съм на купон на сина й, беше първото, което ме смути.

— Обожеобожеобоже. — Брюнетка с изпъкнали очи и тениска, гордо прокламираща „Дъ Гап“, изтича покрай нас и сграбчи друго момиче с подобен жабешки вид. — Те все пак дойдоха. Тук са.

— Мамка му — отговори приятелката й. — Това е страхотно. Ще отидем ли да ги поздравим?

— Мисля, че е по-добре да изчакаме да видим какво ще стане. Ако Джей Си не ги иска, да не се бутаме около тях.

— Съгласна.

Досетих се още преди да го видя. Мередит Уилър влезе в хола, като влачеше Джон Кийн след себе си. Няколко момчета му кимнаха, други го потупаха по рамото. Трети демонстративно му обърнаха гръб и се събраха на по-плътни групички. Нито Джон, нито Мередит ме забелязаха, за мое облекчение. Тя видя групичка хилави момичета с криви крака — приятелки мажоретки, предположих — застанали до вратата на кухнята. Извика им и изприпка при тях, като остави Джон сам в хола. Отношението на момичетата беше още по-хладно от това на момчетата.

— Здравей — каза едната, без да се усмихне. — Ти не каза ли, че няма да дойдете?

— Реших, че ще е глупаво. Всеки, който има поне малко мозък, знае, че Джон е свестен тип. Не смятаме да се изолираме като някакви смотаняци само заради тази… тъпотия.

— Не е готино, Мередит. Джей Си не е окей с това — каза червенокосото момиче, което или беше гадже на Джей Си, или си мечтаеше за това.

— Аз ще говоря с него — изхленчи Мередит. — Нека да говоря с него.

— Мисля, че трябва да си вървите.

— Наистина ли са взели дрехите на Джон? — попита трето, дребно момиче, което имаше известно майчинско излъчване. От девойките, готови да държат главата на приятелката си, докато повръща.

— Да, но това е, за да отхвърлят напълно подозренията срещу него. Не защото е загазил.

— Няма значение — каза червенокосата. Вече я намразих.

Мередит огледа стаята за по-приятелски лица и ме видя. На лицето й се изписа изненада, после забеляза Келси и се намръщи ядосано.

Заряза Джон до вратата да се преструва, че си гледа часовника, връзва си обувката и по принцип не му пука, докато тълпата наоколо жужеше скандализирано, и решително се приближи до нас.

— Ти какво правиш тук?

Очите й бяха пълни със сълзи, на челото й имаше капчици пот. Въпросът прозвуча, сякаш не беше зададен към никоя от нас лично. Може би Мередит питаше себе си.

— Деймън ни доведе — изчурулика Ама. Подскочи два пъти на пръсти. — Не мога да повярвам, че ти си тук. И не мога да разбера как той има смелостта да се покаже.

— Боже, каква гадна малка кучка си. Нищо не разбираш, знаеш само да се чукаш с наркомани. — Гласът на Мередит потрепери като тракане на пумпал, доближаващ ръба на маса.

— По-добре от този, с когото ти се чукаш — отговори сестра ми. — Здрасти, убиец.

Помаха на Джон, който като че ли едва сега я забеляза и на лицето му се изписа изражение, сякаш са му ударили плесница.

Понечи да тръгне към вратата, но в този момент от друга стая влезе Джей Си и го извика настрана. Две високи момчета, обсъждащи по мъжки въпросите за убийства и тийнейджърски купони. Разговорите в стаята стихнаха и всички погледи се насочиха към двамата. Джей Си потупа Джон по гърба и го побутна леко към вратата. Джон кимна на Мередит и излезе. Тя бързо тръгна след него с наведена глава и закрила лицето си с ръце. Точно преди да излязат, някакво момче извика:

— Детеубиец!

Обвинението бе посрещнато с нервен смях и завъртане на очи. Мередит се обърна към тълпата, озъби се и изкрещя:

— Начукайте си го всички.

Излезе и затръшна вратата.

Същото момче имитира за приятелите си едно престорено истерично „Начукайте си го всички“, като издаде задника си на една страна. Джей Си увеличи музиката — електронно обработен момичешки глас пееше за свирки.

Исках да изтичам след Джон и да го прегърна. Никога не бях виждала някой да изглежда толкова самотен, а Мередит трудно щеше да го утеши. Какво щеше да прави той, когато остане сам в празната барака за файтони? Преди да тръгна след него, Ама ме хвана за ръката и ме завлече на горния етаж във „ВИП стаята“, където тя, нейните блондинки и две момчета с еднакви бръснати глави започнаха да тършуват из гардероба на майката на Джей Си и да свалят най-хубавите дрехи от закачалките, за да си правят гнездо. Настаниха се на леглото в кръг от сатен и кожи, Ама ме дръпна до себе си и извади от сутиена си хапче екстази.

— Играла ли си на наркорулетка? — попита ме тя. Поклатих глава. — Екстазите се предава от език на език и човекът, в чиято уста се разтопи съвсем, е победителят. Това е най-хубавата стока на Деймън, затова може доста да ни хване.

— Не, благодаря, и така ми е добре — отговорих. Всъщност за малко щях да приема, но видях ужасените погледи на момчетата. Сигурно им напомнях за майките им.

— Ох, хайде де, Камий, няма да кажа на никого — разхленчи се Ама, като започна да човърка един от ноктите си. — Направи го с мен. Сестрички?

— Моля те, Камий! — изхленчиха Кайли и Келси. Джодис ме гледаше мълчаливо.

Дали оксиконтинът, дали алкохолът, дали сексът от по-рано, дали бурята, която още висеше мокра навън, дали обезобразената ми кожа (хладилник настойчиво пулсираше на едната ми ръка), дали обърканите мисли на майка ми. Не знам кое ми повлия най-силно, но изведнъж позволих на Ама да целува въодушевено бузата ми. Кимнах в знак на съгласие и Кайли подаде език на едното момче, което смутено предаде хапчето на Келси, която лизна второто момче, което с език, голям като на вълк, млясна Джодис, която колебливо подаде своя на Ама — и тя пое хапчето с език, мекичък и горещ, и го прехвърли в моята уста, прегърна ме силно и притисна екстазите върху езика ми, докато не усетих, че се разпада в устата ми. Разтвори се като захарен памук.

— Пий много вода — прошепна ми, после се закикоти, като се просна по гръб върху един хермелин.

— Майната ти, Ама, играта още не беше започнала — възнегодува момчето с вълчия език, почервеняло от яд.

— Камий е моя гостенка — заяви с престорена надменност тя. — Освен това малко добро настроение ще й се отрази добре. В живота й са се случили много гадни неща. Ние имаме мъртва сестра точно като Джон Кийн. И тя още не е успяла да го преодолее.

Говореше, сякаш се опитваше да разчупи леда между гостите на коктейл: Дейвид има собствен магазин за сушени плодове, Джеймс току-що се върна от командировка във Франция, а, да, а пък Камий още не е преодоляла загубата на мъртвата си сестра. Някой иска ли да му налея още?

— Трябва да тръгвам.

Изправих се твърде рязко и един червен сатенен сутиен увисна от едната ми страна. Имах петнайсет минути, докато дрогата ме хване, и не исках да бъда тук, когато това се случи. Отново обаче имах проблем: макар че пиеше, Ричард със сигурност нямаше да одобри нещо по-твърдо, а за нищо на света не исках да седя в горещата си стая сама и надрусана, и да се ослушвам за майка си.

— Ела с мен — каза Ама.

Бръкна в обемистия си сутиен, извади още едно хапче от подплатата, лапна го и се усмихна широко и жестоко на другите деца, които гледаха жално. За тях нямаше.

— Отиваме да плуваме, Мий. Ще бъде голям купон, когато започне да ни хваща.

Ухили се, показвайки съвършено равни бели зъби. Вече нямах сили да се съпротивлявам — изглеждаше по-лесно да се подчиня. Слязохме, отидохме в кухнята и няколко момчета с кръгли лица ни зяпнаха изненадано (явно бяхме странна гледка: едната прекалено малка, другата прекалено стара). Грабнахме няколко бутилки вода от хладилника (думата отново дишаше задъхано върху кожата ми като пале, което е забелязало по-голямо куче), който беше натъпкан с натурални сокове и готвени ястия, пресни плодове и бял хляб, и на мен изведнъж ми стана жал за този невинен, здравословен домакински уред, неподозиращ за разврата, който вилнееше навсякъде другаде в къщата.

— Хайде да тръгваме. Нямам търпение да се бухна в басейна — заяви ентусиазирано Ама и задърпа ръката ми като малко дете.

А тя беше точно такова. Вземам наркотици с тринайсетгодишната си сестра — помислих си. Но минаха десет минути и тази идея ми носеше само щастие. Ама беше забавно дете, моята сестричка, най-известното момиче в Уинд Гап, и сега искаше да се забавляваме заедно. Тя ме обича като Мериан. Усмихнах се. Екстазито вече ме обля с първата вълна на химически оптимизъм. Чувствах как се издига в мен като голям хелиев балон, който се пука върху небцето ми и разпръсква добро настроение. Почти усещах вкуса му, като пенесто розово желе.

Келси и Кайли понечиха да тръгнат след нас, но Ама се обърна и се засмя:

— Не искам да идвате, момичета. Останете тук. Помогнете на Джодис да си намери ебач. Има нужда от едно добро чукане.

Келси погледна намръщено Джодис, която стоеше плахо на стълбите. Кайли погледна ръката на Ама, обвита през кръста ми. Двете се спогледаха. Келси се гушна в Ама и притисна глава на рамото й.

— Не искаме да стоим тук, искаме да дойдем с вас — проплака. — Моля те.

Сестра ми се освободи от нея и се усмихна като на глупаво пони.

— Бъди така добра и се разкарай, става ли? Писна ми вече от вас. Толкова сте скучни.

Келси се дръпна назад объркано, все още с полупротегнати ръце. Кайли сви рамене и се върна с танцови движения в тълпата, взе бира от ръцете на едно по-голямо момче, като го изгледа и облиза устни — обърна се да види дали Ама гледа. Тя беше изгубила интерес.

Сестра ми ме изведе през вратата като внимателен кавалер, после по стълбите и на тротоара, където между пукнатините се подаваха дребни пожълтели бурени.

Посочих:

— Красиво.

Ама кимна:

— Обичам жълто, когато съм надрусана. Усещаш ли нещо?

Аз също кимнах. Лицето й ту се осветяваше, ту попадаше в сянка, докато минавахме под уличните лампи. Съвсем бяхме забравили плуването и вървяхме на автопилот към къщата на Адора. Усещах нощта залепнала върху тялото ми като мека, влажна нощница и за миг си спомних болницата в Илинойс, как се будя цялата в пот от остро изсвирване в ухото си. Съквартирантката ми, мажоретката, с посиняло лице, се гърчи на пода, а до нея — шишето от почистващ препарат. Малко смешен писклив звук. Изпускане на газове след смъртта. Сега тук, в Уинд Гап, внезапно избухнах в истеричен смях, онази нещастна стая в жълтата утрин.

Ама ме хвана за ръката.

— Какво мислиш за… Адора?

Усетих как наркотикът за малко да ме пусне, но после пак ме хвана.

— Мисля, че тя е една много нещастна жена — отговорих. — И объркана.

— Когато спи, понякога я чувам да крещи имена: Джоя, Мериан… твоето.

— Радвам се, че не трябва да слушам това — отбелязах, като потупах ръката й. — Но съжалявам, че на теб ти се налага.

— Тя обича да се грижи за мен.

— Супер.

— Странно е. След като се грижи за мен, обичам да правя секс.

Вдигна полата си отзад и ми показа сексапилни розови чорапогащи.

— Не мисля, че трябва да позволяваш на момчетата да правят разни неща с теб, Ама. Просто не е редно. Много си малка.

— Понякога, ако оставяш хората да ти правят разни неща, всъщност правиш тези неща на тях — каза тя, като извади близалка от джоба си. Аромат на вишна. — Разбираш ли какво имам предвид? Ако някой иска да прави извратени неща с теб и му позволиш, така го правиш още по-извратен. И вече имаш целия контрол. Ако не полудееш.

— Ама, искам само… — Но тя вече бърбореше друго.

— Харесвам нашата къща — прекъсна ме. — Харесвам нейната стая. Подът е знаменит. Видях го в едно списание. Бяха го нарекли: „Лукс от слонова кост: Живот по южняшки от една отминала епоха“. Защото сега, разбира се, не можеш да намериш слонова кост. Жалко. Много жалко.

Лапна близалката и улови една светулка във въздуха, хвана я с два пръста и откъсна задната й част. Размаза светещата тъкан около пръста си под формата на фосфоресциращ пръстен. Хвърли умиращото насекомо в тревата и погледна възхитено ръката си.

— Момичетата харесваха ли те, когато порасна? — попита. — Защото с мен всички се държат гадно.

Трудно ми беше да си представя Ама — нахаканата, властна, понякога дори плашеща Ама (да ме настъпва по петите като онзи път в парка — кое тринайсетгодишно дете тормози възрастните така?) — като момиче, към което всеки се държи грубо. Тя видя изражението ми и се досети какво си мисля.

— Нямам предвид, че не се държат добре с мен. Правят всичко, каквото им кажа. Но не ме харесват. В момента, в който сбъркам, в момента, в който направя нещо смотано, те ще са първите, които ще се нахвърлят върху мен. Понякога сядам в стаята си, преди да си легна, и записвам абсолютно всичко, което съм направила или казала през деня. После се оценявам: 6 за добър ход, 2 за нещо, заради което ми иде да се гръмна.

Когато бях в гимназията, всеки ден записвах всяка дреха, която носех, и не повтарях, докато не минеше месец.

— Например тази вечер Дейв Рард, който е много сладък осмокласник, ми каза, че не знае дали ще издържи да чака цяла година, сещаш се, за да ме изчука, когато мина в гимназията? И аз казах: „Ами, не чакай.“ Отдалечих се и на всички щяха да им паднат ченетата. Това е 6. Обаче вчера се спънах и паднах на Главната пред момичетата и те се изсмяха. Това е 2. Или може би 3, защото се държах толкова гадно с тях до края на деня, че Келси и Кайли се разплакаха. Джонис винаги плаче, тъй че тя не е голямо предизвикателство.

— По-сигурно е да се страхуват от теб, отколкото да те обичат — отбелязах.

— Макиавели — изграчи тя, прихна да се смее и хукна напред — дали като детинска реакция на подигравка, или в истински изблик на младежка енергия, не можах да определя.

— Откъде знаеш това? — Бях впечатлена и започвах да я харесвам все повече с всяка изминала минута. Умно, объркано малко момиченце. Звучеше ми познато.

— Зная толкова неща, които не би трябвало да знам — отговори тя и аз хукнах да тичам с нея.

Екстазито ми даваше енергия и макар да знаех, че в трезво състояние не би трябвало да правя такива неща, бях прекалено щастлива, за да ми пука. Мускулите ми пееха.

— По-умна съм от повечето учители. Направих си тест за интелигентност. Би трябвало да съм в десети клас, но Адора мисли, че трябва да съм с деца на моята възраст. Както и да е. Ще отида в гимназия някъде другаде. В Ню Ингланд.

Каза го с леко възхищение като човек, който познава региона само от рекламни снимки, спонсорирани от водещите университети: Ню Ингланд, където отиват умните хора. Не че имам право на някакво мнение — аз също никога не съм стъпвала там.

— Трябва да се махна от тук — заяви Ама с маниера на разглезена домакиня. — През цялото време ми е скучно. Затова се държа така. Знам, че понякога малко… прекалявам.

— В секса ли имаш предвид?

Спрях, сърцето ми туптеше в ритъма на румба. Въздухът миришеше на ириси, усещах как ароматът прониква в носа ми, в белите дробове, в кръвта ми. Вените ми щяха да ухаят на пурпур.

— Просто, когато… знаеш, наранявам. Разбираш. Знам, че разбираш. — Хвана ме за ръката и лицето й грейна с чиста, добра усмивка. Погали дланта ми и усещането бе по-хубаво от всяко друго докосване, което познавах. Внезапно изрод въздъхна от левия ми прасец.

— Как нараняваш?

Наближавахме къщата на майка ми и еуфорията ми бе във връхната си точка. Косата ми се разливаше като топла вода върху раменете ми и се поклащаше насам-натам в ритъм с несъществуваща музика. На ръба на тротоара имаше черупка на охлюв и погледът ми се плъзна по извивките й.

— Знаеш. Знаеш как понякога има нужда да боли.

Каза го, сякаш рекламираше нов козметичен продукт.

— Има по-добри начини от болката да се справиш със скуката и клаустрофобията — отбелязах. — Ти си умно момиче, разбираш.

Осъзнах, че е пъхнала пръсти в ръкава на ризата ми и опипва белезите ми. Не я спрях.

— И ти ли се режеш, Ама?

— Търся болка — изкрещя тя, изскочи насред улицата и започна да се върти лудешки с извита назад глава и разперени ръце като лебед. — Обичам я!

Гласът й проехтя по улицата, чак до ъгъла, където като страж стоеше къщата на майка ми. Ама продължи да се върти, докато не падна на земята. Една от сребърните й гривни се изхлузи и се затъркаля по улицата лъкатушейки.

Исках да поговоря сериозно с нея за това, като възрастен, но екстазито отново ме изпълни с еуфория и вместо това грабнах Ама (кикотеща се и с разкървавено рамо) и двете се понесохме с пируети към къщата на майка ми. Лицето й беше като разполовено от широка усмивка; зъбите й бяха влажни и големи и аз си дадох сметка колко неустоими биха могли да бъдат за убиец. Квадратни блокчета от лъскава кост, предните бяха като мозаечни плочки, които можеш да наредиш върху масата си.

— Много съм щастлива с теб. — Тя се засмя и горещият й, алкохолен дъх лъхна лицето ми. — Ти си ми като духовна сестра.

— Ти си ми като родна сестра — казах аз. Светотатство? Не ми дремеше.

— Обичам те — изкрещя Ама.

Въртяхме се толкова бързо, че бузите ми се издуха, гъделичкаха ме. Смях се като малко дете. „Никога не съм била по-щастлива, отколкото сега“ — помислих си. Светлината от уличните лампи беше почти розова и дългата коса на Ама галеше леко раменете ми; високите й скули изпъкваха като бучки масло върху загорялата й кожа. Посегнах и докоснах едната, след като освободих ръката си от нейната, и това внезапно нарушаване на равновесието между нас ни изпрати двете да се търкаляме по земята. Усетих как глезенът ми се удари с изпукване в бордюра — прас! — и по крака ми потече кръв. Върху гърдите на Ама се появиха червени петна от нейното търкаляне по асфалта. Погледна надолу, погледна мен с искрящи сини очи, прокара ръка върху кървавите петна на гърдите си и изпищя продължително, после притисна глава в скута ми и се разсмя.

Прокара пръст през гърдите си, събра една капка кръв на върха му и преди да успея да я спра, я размаза върху устните ми. Усетих вкуса като намазана с мед тенекия. Тя ме погледна, погали лицето ми и аз й позволих.

— Знам, че си мислиш, че Адора обича повече мен, но това не е така — каза. Сякаш по сигнал, лампата на верандата на къщата ни високо горе на хълма се включи. — Искаш ли да спиш в моята стая? — добави малко по-тихо Ама.

Представих си ни в нейното легло, под завивките на точки, как си споделяме шепнешком тайни, после заспиваме прегърнати, но изведнъж осъзнах, че си се представям с Мериан. Тя е избягала от болничното си легло и спи до мен. Сгушена до корема ми, мърка тихичко. Трябва тайно да я върна в стаята й, преди майка ми да се събуди сутринта. Разиграваме истинска драма в тихата къща за тези пет секунди, докато я дърпам по коридора, покрай стаята на Адора, и се страхувам, но в същото време и малко се надявам, че вратата ще се отвори. „Тя не е болна, мамо. — Това планирах да изкрещя, ако ни хване. — Тя е добре, стана от леглото, защото не е толкова болна вече.“ Бях забравила колко отчаяно и убедено вярвах в това.

Благодарение на наркотика обаче сега това са само щастливи спомени, разлистващи се в мозъка ми като страници от детска книжка с приказки. В тези спомени Мериан ми се явяваше като зайче, малко пухкаво животинче, облечено като моята сестра. Почти усетих допира на козината й и сега, когато станах и установих, че косата на Ама гали крака ми.

— Е, искаш ли? — попита тя.

— Не тази вечер, Ама. Адски съм уморена и искам да си спя в леглото. — Не беше вярно. Наркотикът ме беше хванал бързо и сега също толкова бързо щеше да ме пусне. Чувствах, че още десет минути и ще съм съвсем трезва, а не исках Ама да бъде наоколо, когато ударя дъното.

— Може ли тогава аз да спя при теб? — Стоеше под уличната лампа, с едва държаща се на хилавите хълбоци дънкова пола и изкривен на една страна, скъсан сутиен. С малко размазана кръв около устните. Гледаше ме с надежда.

— Не. Нека да спим поотделно. Утре ще излезем пак.

Тя не каза нищо, само се обърна и хукна към къщата, като мяташе краката си назад като кон от анимационен филм.

— Ама! — изкрещях след нея. — Чакай, можеш да спиш при мен.

Хукнах подир нея. Под въздействието на наркотика в тъмното беше все едно да се опитвам да догоня някого, като го следя в огледало. Не осъзнах, че подскачащият й силует се е обърнал и сега тя тича обратно. Право срещу мен. Блъсна се в мен с главата напред, удари ме с чело под брадичката и двете пак паднахме, но този път на тротоара. Главата ми издрънча върху плочите и силна болка проряза долните ми зъби. Останах просната на земята няколко секунди, стиснала в юмрук косата на Ама. Над мен летеше светулка и светлината й мигаше заедно с пулса ми. Ама изведнъж се разсмя, хвана се за челото и започна да опипва едно място, което вече беше придобило тъмносин цвят като очертания на слива.

— Проклятие. Мисля, че ми вдлъбна лицето.

— Аз мисля, че ти ми вдлъбна главата — прошепнах аз. Седнах, виеше ми се свят. Струйка кръв, която до момента се беше задържала поради притискането ми в земята, сега потече по врата ми. — За бога, Ама. Много си груба.

— Мислех, че харесваш грубо. — Подаде ми ръка и ми помогна да се изправя, при което цялата кръв в главата ми отиде напред. Свали от средния си пръст малък златен пръстен с бледозелен оливин и го сложи на безименния ми пръст. — Заповядай. Искам ти да го носиш.

Поклатих глава:

— Който ти го е дал, е искал да бъде твой.

— Адора ми го даде, така да се каже. Не й дреме, повярвай ми. Смяташе да го даде на Ан, но… след като Ан вече я няма, ето го тук. Грозен е, нали? Преструвах се, че го е подарила специално на мен. Въпреки че едва ли би го направила, защото ме мрази.

— Тя не те мрази.

Тръгнахме пак към къщи, към светлината от верандата на върха на хълма.

— Тя не те обича — каза Ама.

— Не ме обича.

— Е, мен също не ме обича. Просто по друг начин. — Тръгнахме нагоре по стълбите, като тъпчехме нападалите черници. Въздухът ухаеше на глазура от детска торта.

— След смъртта на Мериан повече или по-малко започна да те обича?

— По-малко.

— Значи не е помогнало.

— Кое?

— Смъртта й не е помогнала, за да се оправят нещата.

— Не. Сега пази тишина, докато влезем в стаята ми, ясно?

Качихме се на пръсти по стълбите. Държах едната си ръка под извивката на врата, за да не капе кръв. Ама вървеше опасно близо зад мен, като спря, за да помирише една роза във вазата в антрето, и се усмихна на отражението си в огледалото. От стаята на Адора, както обикновено, се чуваше само бръмченето на вентилатора.

Влязохме в стаята ми, затворих вратата, събух си маратонките (с полепнали по тях тревички), избърсах единия си крак от размазания черничев сок и точно когато се канех да съблека ризата си, усетих погледа на Ама върху себе си. Оставих дрехата и се проснах на леглото, като се престорих на твърде уморена, за да се събличам. Завих се и се свих на една страна, като измънках нещо за лека нощ. Чух как сестра ми хвърли дрехите си на пода и след секунда лампата угасна и тя се сгуши до мен гола, единствено по гащи. Идваше ми да заплача при мисълта, че мога да спя до някого без дрехи, без да се тревожа коя дума може да изпълзи изпод някой ръкав или крачол.

— Камий? — прошепна тя с детински, неуверен глас. — Нали знаеш как хората понякога казват, че имат нужда да изпитат болка, защото иначе ще бъдат абсолютно безчувствени и няма да усещат нищо?

— Ъммм.

— А дали не е точно обратното? — прошепна тя. — Дали не е, защото болката те кара да се чувстваш адски добре? Като че ли нещо те гъделичка отвътре, сякаш някой е оставил включен ключ в тялото ти. И нищо не може да изключи ключа освен болката? Какво означава това?

Престорих се, че вече спя. Престорих се, че не усещам пръстите й, повтарящи очертанията на изчезни отново и отново под тила ми.

* * *

Имах сън. Мериан с бяла нощница, лепкава от пот, с една руса къдрица, залепнала на бузата. Хваща ме за ръката и се опитва да ме вдигне от леглото.

— Тук е опасно — прошепва. — Опасно е за теб.

Казвам й да ме остави на мира.

13

Когато се събудих, минаваше два. Стомахът ми беше свит на топка, а челюстите ме боляха от стискане на зъби в продължение на пет часа. Проклето екстази. Ама сигурно също имаше проблеми. Беше оставила купчинка мигли на възглавницата до мен. Събрах ги в шепа и ги разбърках. Плътно покрити със спирала, оставиха тъмна следа върху кожата ми. Изтърсих ги в една чинийка на нощното шкафче. Отидох в банята и повърнах. Никога не съм имала нещо против да повръщам. Като малка, когато се разболеех, майка ми събираше косата ми назад и ми говореше успокоително:

— Изхвърли всичко лошо навън, миличка. Не спирай, докато не изхвърлиш всичко.

Оказва се, че харесвам цялото това давене, плюене и слабост. Предсказуемо, знам, но е вярно.

Заключих вратата, съблякох се и пак си легнах. Имах болка в главата от лявото ухо, през врата и надолу по гръбнака. Вътрешностите ми се бунтуваха, едва движех устата си от болка и глезенът ми гореше. Все още ми течеше кръв, виждах червените петна по целия чаршаф. От страната на Ама също имаше: бледи капки на мястото, където е търкала гърдите си, и по-тъмно петно върху възглавницата.

Сърцето ми биеше твърде силно и не можех да си поема дъх. Трябваше да проверя дали майка ми знае какво се е случило. Дали беше видяла своята Ама? Дали щях да имам проблеми? Обхвана ме паника. Нещо ужасно щеше да се случи. Въпреки параноята знаех какво става: серотонинът ми, който се беше покачил рязко от наркотика миналата вечер, сега беше спаднал силно и това ме беше хвърлило в депресия. Даже докато си го повтарях, зарових лице във възглавницата и заплаках. Бях забравила за онези момиченца, по дяволите, изобщо не се бях замислила за тях: мъртвата Ана и мъртвата Натали. Нещо по-лошо, бях предала Мериан, бях я заменила с Ама, бях я пренебрегнала в съня си. Със сигурност щеше да има последствия. Плаках по същия сподавен, прочистващ начин, както бях повърнала, докато възглавницата ми не прогизна и лицето ми не се поду като на пияна. По едно време дръжката на вратата се размърда. Затаих дъх и почнах да се галя по бузата, за да се успокоя, като се надявах, че ако не вдигам шум, онова нещо ще се махне.

— Камий, отвори.

Беше майка ми, но не звучеше ядосано. Внимателно. Даже мило. Запазих тишина. Дръжката се размърда още няколко пъти. Почукване. После тишина и тя се отдалечи.

Камий. Отвори. Представих си майка ми седнала на ръба на леглото, да поднася лъжица смрадлив сироп към устата ми. От нейните лекарства винаги ми ставаше по-зле. Слаб стомах. Не толкова, колкото на Мериан, но слаб.

Дланите ми почнаха да се потят. Ох, дано да не се върне. Представих си как Къри, с една от безвкусните му вратовръзки, развяваща се пред корема му, нахълтва в стаята, за да ме спаси. Как ме откарва с мръсния си форд таурус, а Ейлийн гали косата ми през целия път до Чикаго.

Майка ми отключи вратата. Не бях подозирала, че има резервен ключ. Влезе самодоволно, вирнала брадичка, както обикновено, с ключа на дълга розова панделка. Беше със сивкавосиня лятна рокля и носеше шишенце спирт за разтриване, кутия кърпички и сатенен червен козметичен несесер.

— Здравей, мила — въздъхна. — Ама ми разказа какво ви се е случило. Горкичките. Тя повръща цяла сутрин. Кълна се и знам, че ще прозвучи като самохвалство, но с изключение на производството от нашата ферма, в наши дни човек не може да има никаква вяра на месото. Ама каза, че сигурно сте се натровили от пилешкото.

— Най-вероятно от него — отговорих. Сега можех просто да подкрепям лъжите на сестра ми. Очевидно беше по-добра в това от мен.

— Не мога да повярвам, че и двете сте припаднали, докато сте се качвали по стълбите ни, а през това време аз спокойно съм спала вътре. Не мога да се примиря с тази мисъл — каза Адора. — Какви синини! Човек би помислил, че се е била.

Нямаше начин майка ми да се е хванала на тази измислица. Тя беше експерт по болести и наранявания и нямаше да се остави да бъде заблудена, освен ако самата тя не искаше. Сега беше дошла да се грижи за мен, а аз бях прекалено слаба и отчаяна, за да я отпратя. Отново заплаках, не можех да спра.

— Лошо ми е, мамо.

— Знам, миличка.

Дръпна чаршафа от мен, с едно умело движение го свали в краката ми, и когато инстинктивно закрих тялото си с ръце, тя ги хвана и решително ги постави от двете ми страни.

— Трябва да видя къде си се наранила, Камий.

Наклони брадичката ми на едната, после на другата страна и смъкна долната ми устна, като че ли оглеждаше кон. Вдигна последователно ръцете ми, погледна под мишниците ми, пъхна пръсти във вдлъбнатините, после опипа гърлото ми за подути жлези. Помнех цялата процедура. Пъхна ръка между краката ми, бързо, професионално. Това било най-добрият начин да провери температурата ми, казваше винаги. После внимателно, леко, прокара студените си пръсти надолу по краката ми и заби палец направо в отворената рана на глезена ми. Зелени искри избухнаха пред очите ми и аз машинално свих краката си и се завъртях на една страна. Тя използва момента, за да опипа главата ми, и веднага намери сцепеното на границата на косата ми.

— Още малко, Камий.

Напои кърпичка със спирт и започна да почиства глезена ми, докато вече не можех да виждам нищо от сълзи и сополи. Превърза го стегнато с марля, която сряза с мъничка ножица от козметичния си несесер. Раната веднага започна да кърви през превръзката и тя скоро заприлича на японското знаме: чисто бяло с един дързък червен кръг по средата. След това майка ми наклони главата ми на една страна и почувствах как настойчиво подръпва косата ми. Изрязваше я около раната. Опитах се да се отдръпна.

— Стой мирно, Камий. Ще те порежа. Лежи и не мърдай, бъди добро момиче.

Притисна бузата ми със студената си ръка, задържа главата ми на възглавницата и цък, цък, цък, изряза няколко кичура, докато не почувствах облекчение. Странно усещане за хладина, с което кожата на скалпа ми не беше свикнала. Посегнах назад и опипах бодлив участък с големината на половиндоларова монета на главата си. Майка ми бързо дръпна ръката ми, натисна я от едната ми страна и започна да почиства кожата ми със спирт. Отново дъхът ми секна, толкова силна беше болката.

Обърна ме по гръб и започна да търка с влажна кърпа крайниците ми, сякаш бях парализирана. Очите й бяха зачервени там, където бе скубала миглите си. Бузите й имаха особена момичешка руменина. Тя взе козметичния несесер и започна да рови между различните шишенца с хапчета и тубички. Най-накрая намери квадратно парче сгънат плат на дъното, мек и леко изцапан. Извади електриковосиньо хапче.

— Една секунда, слънчице.

Чух бързите й стъпки надолу по стълбите и се досетих, че отива в кухнята. После — отново бързи стъпки обратно в стаята ми. Донесе чаша мляко.

— Ето, Камий, изпий го с това.

— Какво е?

— Лекарство. Ще те предпази от инфекции и ще убие всички бактерии, които си погълнала с храната.

— Какво лекарство? — настоях.

Кожата в основата на врата на майка ми почервеня и усмивката й започна да потрепва като свещ на течение. Ту грейваше, ту угасваше, за части от секундата.

— Камий, аз съм ти майка и си в моята къща.

Студени, зачервени очи. Извърнах се настрани от нея и отново ме обхвана паника. Нещо лошо. Нещо, което бях направила.

— Камий. Отвори си устата.

Успокоителен глас, увещаващ. Медицинска сестра запулсира близо до лявата ми подмишница.

Спомних си как като малка отказвах всички тези хапчета и лекарства и по този начин я изгубих. Приличаше ми на Ама с нейното екстази, как ме увещаваше, как отчаяно искаше да взема това, което ми предлагаше. Ако откажех, последствията щяха да бъдат много по-лоши, отколкото ако приемех. Кожата ми гореше на местата, където я беше дезинфекцирала, и чувството бе почти същата удовлетворителна топлина, както след порязване. Помислих си за Ама и колко доволна изглеждаше в прегръдките на майка ми, крехка и изпотена.

Завъртях се обратно и позволих на Адора да сложи хапчето върху езика ми, да сипе гъстото мляко в гърлото ми и да ме целуне.

* * *

След няколко минути вече спях. Лошият дъх нахлу в съня ми като воняща мъгла. Майка ми влезе в стаята ми и каза, че съм болна. Легна върху мен и постави устата си върху моята. Усетих дъха й в гърлото си. Започна леко да ме хапе. Когато се отдръпна, се усмихна и заглади косата ми назад. После изплю зъбите ми в ръката си.

* * *

Събудих се привечер замаяна и прегряла, със засъхнала струйка слюнка отстрани на врата ми. Немощна. Облякох тънък халат и пак заплаках, когато си спомних оголеното петно отзад на главата си. „Това е още ефектът от екстазито — прошепнах си, като се погалих по бузата. — Светът няма да се свърши заради една лоша прическа. Просто ще си вържеш косата на опашка.“

Завлякох се в коридора. Ставите ми пукаха и се кривяха, кокалчетата на пръстите ми бяха подути без видима причина. На долния етаж майка ми пееше. Почуках на вратата на Ама и чух стенание вместо поздрав.

Седеше гола на пода, лапнала палеца си, пред огромната си куклена къща. Кръговете под очите й бяха почти пурпурни и майка ми бе превързала челото и гърдите й. Ама беше увила любимата си кукла с тоалетна хартия, беше я нашарила с червен флумастер и я бе поставила седнала в леглото.

— На теб какво ти направи? — попита сънливо и с лека усмивка.

Обърнах се, за да й покажа подстриганата си коса.

— И ме накара да изпия някакво хапче, от което ми стана адски кофти и ми изсмука силите — оплаках се.

— Едно синьо ли?

Кимнах.

— Да, това й е любимо — измърмори тя. — Заспиваш прегряла и олигавена и после тя довежда приятелките си да те зяпат.

— Наистина ли го е правила?

Тялото ми се смрази. Значи съм била права: нещо ужасно предстоеше да се случи.

Тя сви рамене:

— Не ми пречи. Понякога не го гълтам, само се преструвам. Тогава и двете сме доволни. Играя си с куклите или си чета. А когато чуя, че идва, се преструвам на заспала.

— Ама? — Седнах до нея на пода и погалих косата й. Трябваше да бъда внимателна. — Тя често ли ти дава хапчета и други такива неща?

— Само когато се разболявам.

— Какво става тогава?

— Понякога вдигам температура и ме прихващат лудите, и тогава се налага да ми прави студени бани. Понякога трябва да повърна. Понякога ме втриса и се чувствам толкова скапана, че искам само да спя.

Пак се случваше. Точно както с Мериан. Изведнъж ми загорча в устата, гърлото ми се стегна. Пак заплаках, изправих се, отново седнах. Стомахът ми къркореше. Хванах се за главата. Двете с Ама бяхме болни, също като Мериан. Истината трябваше да ми се разкрие толкова очевидна, за да разбера — с близо двайсет години закъснение. Идеше ми да закрещя от срам.

— Хайде да си играем на кукли, Камий. — Тя или не забеляза сълзите ми, или не се впечатли от тях.

— Не мога, Ама. Трябва да работя. Не забравяй пак да се престориш на заспала, когато мама се появи.

* * *

Навлякох някакви дрехи върху наранената си кожа и се погледнах в огледалото. „Това, което мислиш, е лудост. Въобразяваш си. Не, не си въобразявам. Майка ми е убила Мериан. Майка ми е убила онези момиченца.“

* * *

Завлякох се в тоалетната и повърнах. Солена, топла вода пръсна обратно в лицето ми. Когато стомахът ми се оправи, осъзнах, че не съм сама. Майка ми стоеше зад мен.

— Горкичката — прошепна тя.

Опитах се да избягам по-далеч от нея, запълзях на четири крака. Притиснах се в стената и погледнах Адора.

— Защо си облечена, миличка? — попита тя. — Не може да ходиш никъде.

— Трябва да изляза. Имам работа. Свежият въздух ще ми се отрази добре.

— Камий, връщай се в леглото. — Гласът й беше напрегнат и писклив. Тя отиде до леглото, дръпна завивките и потупа по дюшека. — Хайде, слънце, трябва да пазиш здравето си.

Скочих на крака, грабнах ключовете си от масата и хукнах към вратата покрай Адора.

— Не мога, мамо. Няма да се бавя.

Оставих Ама горе с нейните болни кукли и изкарах колата толкова бързо, че ударих предната броня на мястото, където стръмната алея рязко губеше наклон, за да се изравни с улицата. Една дебелана, която буташе бебешка количка, ме погледна и поклати неодобрително глава.

Карах без цел, опитвах се да събера мислите си, припомнях си всички хора, които познавах в Уинд Гап. Имах нужда някой да ми каже категорично, че греша за Адора, или пък да потвърди, че съм права. Някой, който я познава, който има поглед на възрастен върху детството ми, който е бил тук, докато мен ме е нямало. Изведнъж се сетих за Джаки О‘Нийл, нейната плодова дъвка, дъха й на алкохол и клюките й. Необичайно грижовното й, майчинско държание към мен и онези нейни думи, които сега звучаха като предупреждение: „Толкова много неща се объркаха.“ Точно Джаки ми трябваше, отхвърлена от Адора, без никакви задръжки, жена, която познаваше майка ми цял живот. И която явно искаше да каже нещо.

Къщата на Джаки беше само на няколко минути: луксозна съвременна вила в стила на плантаторските домове отпреди гражданската война. На моравата отпред хилав, блед младеж сновеше напред-назад със самоходна косачка. Седеше прегърбен и пушеше цигара. Голият му гръб беше покрит с грозни обриви, толкова големи, че приличаха на язви. Още едно наркоманче. Джаки спокойно можеше да спести излишното прехвърляне на пари и да дава надницата му направо на наркопласьора.

Познавах жената, която ми отвори. Джери Шилт — беше в гимназията една година преди мен. Носеше колосана бяла униформа, също като Гайла, и все още имаше онази кръгла розова бенка на бузата, заради която навремето я съжалявах. Когато видях Джери, такова невинно лице от миналото, за малко не се качих обратно в колата и не си тръгнах, забравила всички тревоги. Присъствието на толкова обикновен човек в моя свят поставяше под съмнение онова, което си мислех. Но не си тръгнах.

— Здравей, Камий, с какво мога да ти помогна?

Изглеждаше абсолютно незаинтересована от причината за посещението ми и тази очевидна липса на любопитство я отличаваше от всички други жени в Уинд Гап. Може би нямаше приятелки, с които да клюкарства.

— Здравей, Джери, не знаех, че работиш за О‘Нийл.

— Няма откъде да знаеш — отговори равнодушно.

Тримата синове на Джаки О’Нийл бяха родени един след друг и сигурно бяха някъде около двайсетте: на двайсет, двайсет и една, двайсет и две, може би. Спомнях си ги като набити, дебеловрати момчета, които винаги носеха полиестерни футболни шорти и големи златни пръстени с яркосин камък и емблемата на гимназия „Калхун“. Имаха необичайно кръглите очи на Джаки и блестящо бели зъби с обратна захапка. Джими, Джаред и Джони. Сега чух поне двама от тях, върнали се от колежа за лятната ваканция, да подхвърлят топка в задния двор. Съдейки по агресивно-пасивното изражение на Джери, явно беше решила, че най-добрият начин да ги изтърпи е, като стои далеч от тях.

— Върнах се… — започнах.

— Знам защо си тук — каза тя, нито обвинително, нито с разбиране. Отбелязваше факт. Аз бях само още едно неудобство в ежедневието й.

— Майка ми е приятелка на Джаки и реших…

— Знам кои са приятелките на Джаки, повярвай ми.

Не изглеждаше склонна да ме пусне. Изгледа ме изпитателно, после — колата зад мен.

— Джаки е приятелка на много от майките на твоите приятелки — добави.

— Ммм. Напоследък нямам много приятели тук. — В действителност се гордеех с този факт, но нарочно си придадох разочарован вид. Колкото повече спечелех симпатията й, толкова по-скоро щях да вляза, а чувствах спешна нужда да говоря с Джаки, преди да се разколебая. — Даже когато живеех тук, не мисля, че имах много приятели.

— Кейти Лейси. Нейната майка е приятелка с всичките.

Добрата стара Кейти Лейси, която ме завлече на дамското парти и там се нахвърли върху мен. Представях си я как бръмчи из града с онзи лъскав джип, с красивите си момиченца отзад, нагиздени като куклички и готови да командват другите деца в детската градина. Сигурно се учеха от майка си да бъдат особено жестоки към грозните момиченца, към бедните момиченца, към момиченцата, които искат просто да бъдат оставени на спокойствие.

— Кейти Лейси е момиче, с което ме е срам, че съм била приятелка.

— Да. Е, ти беше свястна — отговори Джери. В този момент си спомних, че едно време тя имаше кон, който се казваше Масълце. Подигравахме й се, че даже името на домашното й животно причинява затлъстяване.

— Не особено.

Аз никога не вземах участие в подигравките, но и не се опитвах да ги спра. Винаги гледах отстрани и се преструвах, че ми е забавно.

Джери продължаваше да стои на вратата и да гледа втренчено евтиния си ръчен часовник, напрегната, очевидно вглъбена в спомените си. Лоши спомени.

Защо тогава беше останала в Уинд Гап? Откакто бях дошла, срещах много от тези стари лица. Момичета, с които бях израснала и които не бяха събрали сили да се махнат. Бях в град, който ражда самодоволство чрез кабелната телевизия и смесения магазин. Тези, които оставаха тук, живееха толкова сегрегирано, колкото преди. Повърхностните красиви момичета като Кейти Лейси сега обитаваха, както можеше да се очаква, преустроени викториански къщи в нашия квартал, играеха в същия тенисклуб в Уудбъри като Адора и също като нея предприемаха поклоннически пътувания за пазаруване до Сейнт Луис на всеки три месеца. А пък грозните, тормозени от всички момичета като Джери Шилт все така бяха принудени да чистят след красавиците и да чакат с наведена глава още тормоз. Те не бяха достатъчно силни или достатъчно умни, за да се махнат. Нямаха достатъчно въображение. Затова оставаха в Уинд Гап и продължаваха да играят до безкрай ролите от тийнейджърския си живот. Сега и аз като тях бях хваната в капан и не можех да се измъкна от тук.

— Ще кажа на Джаки, че си тук.

Джери заобиколи по дългия път, през задното стълбище — през хола, а не през остъклената кухня, където щеше да попадне пред погледите на синовете на Джаки.

Стаята, в която ме покани, беше безсрамно бяла, с ярки цветни петна, сякаш палаво дете е цапало с боички. Червени възглавнички, жълто-сини завеси, искряща зелена ваза, пълна с червени керамични цветя. Нелепа черно-бяла снимка на Джаки, ухилена зловещо, с разрошена коса и лукаво свити нокти под брадичката, висеше над камината. Приличаше на натруфено домашно куче. Въпреки окаяното си състояние се засмях.

— Мила Камий! — Джаки пресече стаята с протегнати към мен ръце. Носеше сатенен пеньоар и огромни диамантени обици. — Най-после дойде да ме видиш. Изглеждаш ужасно, миличка. Джери, донеси ни по едно блъди мери, спешно!

Издаде звук, подобен на вой. Предполагам беше смях. Джери се забави на вратата и Джаки плесна с ръце.

— Сериозно говоря, Джери. И не забравяй да посолиш ръба на чашата този път. — Обърна се пак към мен: — Напоследък е много трудно да намериш добра прислуга — измърмори искрено, без да си дава сметка, че никой вече не говори така освен по телевизията.

Сигурна съм, че Джаки гледаше непрестанно телевизия, с чаша в едната ръка и дистанционното в другата, на спуснати завеси следеше как сутрешните забавни предавания отстъпват място на сапунки, следвани от съдебни риалити, преминават през повторения на сериали, ситкоми, кримки и късните нощни филми за жени, които са били изнасилени, преследвани, предадени или убити.

Джери донесе блъди меритата на поднос, където имаше също чинийки с целина, кисели краставички и маслини, после по нареждане на домакинята дръпна завесите и излезе. С Джаки останахме седнали в бледата светлина в охладената до замръзване бяла стая, втренчени една в друга за няколко секунди. После Джаки се наведе и издърпа чекмеджето на масичката. Вътре имаше три шишенца лак за нокти, опърпана Библия и десетина оранжеви шишенца с лекарства. Спомних си за Къри и неговите рози с изрязани бодли.

— Болкоуспокояващи? Имам някои доста добри.

— Трябва да запазя малко трезв разум — отговорих, като се питах дали говореше сериозно. — Ти тук май имаш цяла аптека.

— О, да. Голяма късметлийка съм. — Надуших гняв, примесен с доматен сок. — Оксиконтин, перкоцет, перкодан, каквото хапче последният ми лекар има в наличност. Но трябва да призная, че е забавно. — Изтърси няколко кръгли бели таблетки върху дланта си и ги лапна, като ми се усмихна.

— Какво ти има? — попитах, като не бях сигурна дали искам да чуя отговора.

— Това е най-интересната част, миличка. Никой не знае. Един казва лупус, друг казва артрит, трети казва някакъв автоимунен синдром, всичко било в главата ми, твърдят четвърти и пети.

— Ами ти какво мислиш?

— Какво мисля аз! — Тя завъртя очи. — Мисля, че докато ме снабдяват с лекарства, не ми дреме особено. — Отново се засмя. — Много е забавно.

Дали се опитваше да се държи стоически, или наистина имаше зависимост към медикаментите, не успях да определя.

— Цяло чудо е как Адора още не си е измислила някое заболяване — ухили се Джаки. — Ако разбере, че аз съм болна, сигурно ще вдигне залозите, как мислиш? Обаче тя няма да има баналния стар лупус. Ще намери начин да хване… де да знам, рак на мозъка. Нали?

Отпи още една глътка блъди мери и горната й устна се нацапа със сол и доматен сок, който й придаде вид на подпухнала. Тази втора глътка я успокои и точно както на погребението на Натали, тя се втренчи в мен, сякаш се опитваше да запомни лицето ми.

— Мили боже, колко е странно да те гледам така пораснала — каза, като ме потупа по коляното. — Защо си тук, миличка? Наред ли е всичко у дома? Вероятно не. Дали… дали нещо с майка ти?

— Не, нищо такова. — Мразех да съм толкова прозрачна.

— О…

Погледна ме разочаровано и с трепереща ръка посегна към пеньоара си като актриса от черно-бял филм. Бях сбъркала; забравях, че тук насърчаваха откритото любопитство за клюки.

— Всъщност, извинявай, не бях искрена. Искам да поговорим за майка ми.

Лицето на Джаки грейна.

— Не можеш да я разгадаеш съвсем, а? Ангел или дявол, или и двете, нали? — Пъхна една зелена възглавничка под малкия си задник и настани краката си в скута ми. — Би ли ми ги разтрила малко, сладурче? Чисти са. — Изпод дивана извади торбичка с шоколадчета, от тези, които се раздават на Хелоуин, и ги сложи върху корема си. — Боже, скоро ще трябва да се откажа и от тях, но са адски вкусни.

Използвах този щастлив момент, за да попитам:

— Майка ми винаги ли е била… каквато е сега? — Смутих се от неудобния въпрос, но Джаки се изкикоти кратко, като вещица.

— Каква, сладурче — красива? Чаровна? Обичана? Зла? — Размърда пръстите на краката си и измъкна шоколадче. — Мачкай. — Започнах да разтривам студените крака; ходилата й бяха груби като черупка на костенурка. — Адора. По дяволите. Адора беше богата и красива и лудите й родители командваха града. Те направиха проклетата свинеферма, отвориха стотици работни места. Имаше също фабрика за преработване на орехи. Те поръчваха музиката. Всеки се кланяше на господин и госпожа Прийкър.

— Какъв беше животът й… вкъщи?

— Адора беше… обект на постоянни грижи. Нито веднъж не съм видяла баба ти Джоя да й се усмихне или да я погали, но не я оставяше. Все оправяше косата й, нагласяваше дрехите й… о, и правеше това. Вместо да оближе пръста си и после да почисти нещо нацапано върху кожата й, лижеше Адора. Просто хващаше главата й и я лижеше. Когато Адора изгореше от слънцето и започнеше да се бели — тогава всички изгаряхме, не се пазехме като твоето поколение — Джоя сядаше до майка ти, събличаше фланелката й и белеше кожата й на дълги ивици. Обожаваше да го прави.

— Джаки…

— Истина ти казвам. Да гледаш как събличат приятелката ти пред теб и я… пощят. Отвратително. Излишно е да казвам, че майка ти постоянно боледуваше. От нея непрекъснато стърчаха тръбички и игли.

— От какво боледуваше?

— От какво ли не. През повечето време беше просто стресът да живее с Джоя. Онези дълги нелакирани нокти, като на мъж. И дългата коса, прошарена, увиснала на гърба й.

— Къде беше дядо ми във всичко това?

— Не знам. Дори не помня името му. Хърбърт ли беше? Хърман? Никакъв го нямаше, а когато се появяваше, само мълчеше и… го нямаше. Знаеш този тип мъже. Като Алън.

Джаки лапна още едно шоколадче и пак размърда пръстите на краката си в ръцете ми.

— Знаеш ли, твоето раждане можеше да съсипе майка ти. — В тона й имаше упрек, сякаш не се бях справила с някоя проста задача. — Ако друго момиче забременееше, преди да се омъжи, тук в Уинд Гап по онова време, това щеше да е краят за нея. Но твоята майка винаги е умеела да кара хората да й угаждат. Хората — не просто момчетата, но също момичетата, майките им, учителите.

— Защо така?

— Мила Камий, едно красиво момиче може да се размине безнаказано с всичко, ако изиграе добре картите си. Ти със сигурност знаеш това. Помисли за всичко, което момчетата са правили за теб през годините, но не биха направили, ако нямаше това прекрасно лице. А когато момчетата са добри към теб, момичетата също са добри. Адора изигра прекрасно бременността си: горда, но малко тъжна, уединена. Баща ти дойде на онова съдбовно посещение и двамата повече не се видяха. Майка ти никога не е говорила за това. Ти беше само нейна от самото начало. Точно това уби баба ти. Адора най-сетне имаше нещо, което Джоя не можеше да й вземе.

— Майка ми престана ли да боледува, след като Джоя почина?

— За известно време беше добре — отговори Джаки, като ме погледна над чашата си. — Но скоро се появи Мериан и майка ти вече нямаше време да боледува.

— Майка ми беше ли… — Почувствах как в гърлото ми се надига стон и затова го преглътнах с разредена водка. — Майка ми беше ли… добър човек?

Джаки отново се изкикоти. Лапна едно шоколадче и нугата полепна по зъбите й.

— Това ли искаш да разбереш? Дали е била добър човек? — Замълча за момент. — Ти как мислиш? — добави подигравателно.

Пак дръпна чекмеджето, отвори три шишенца, изтърси по едно хапче от всяко от тях и ги подреди от най-голямото към най-малкото върху опакото на лявата си ръка.

— Не знам — отговорих. — Никога не съм била близка с нея.

— Но си била близо до нея. Не си играй с мен, Камий. Това ме уморява. Ако смяташе, че майка ти е добър човек, нямаше да бъдеш тук с най-добрата й приятелка, за да питаш дали е била такава.

Взе хапчетата едно по едно, от най-голямото към най-малкото, сдъвка ги заедно с едно шоколадче и ги глътна. На гърдите й имаше купчина обелки, устните й още бяха намазани с червено, по зъбите й имаше полепнал гъст карамел. Краката й бяха започнали да се потят в ръцете ми.

— Извинявай. Права си — казах. — Мислиш ли, че тя е… болна?

Джаки спря да дъвче, постави ръка върху моята и си пое дъх с въздишка.

— Нека да го кажа ясно сега, защото твърде дълго мисля за това, а мислите вече ми играят номера — почват да ми се изплъзват, сещаш се. Като да се опитваш да хванеш риба. — Наведе се и стисна ръката ми. — Адора те поглъща и ако не й позволиш, става по-лошо за теб. Виж какво се случва с Ама. Виж какво се случи с Мериан.

„Да“ — помислих си. Точно под лявата ми гърда ме загъделичка вързоп.

— Е, какво мислиш? — настоях. „Хайде, кажи го“, добавих мислено.

— Мисля, че е болна, и също мисля, че е заразна — прошепна Джаки и бучките лед в чашата й задрънчаха от треперенето на ръцете й. — И мисля, че е време да си вървиш, сладурче.

— Извинявай, не исках да ти досаждам с присъствието си.

— Имам предвид да се махнеш от Уинд Гап. Тук не е безопасно за теб.

След по-малко от минута затворих вратата, оставяйки Джаки втренчена в своята снимка, злобно ухилена на стената над камината.

14

Едва не се спънах на стълбите на Джаки, така трепереха краката ми. Зад себе си чух момчетата й да скандират бойния вик на футболния отбор на гимназия „Калхун“. Завих в съседната пресечка, спрях под няколко черници и опрях главата си на кормилото.

Дали майка ми наистина е била болна? Ами Мериан? Ама и аз? Понякога си мисля, че болестта стои скрита във всяка жена и чака подходящия момент да се появи. Познавах толкова много болни жени. Жени с хронични болки, с бавно развиващи се заболявания. Жени с влошено състояние. Мъжете, да, те чупеха крайници, имаха болки в гърба, претърпяваха една-две операции, за изваждане на сливиците или поставяне на изкуствена става. Жените биваха обладани от болести. Нищо чудно, имайки предвид всичко, което преминава през женското тяло. Тампони и вагинални разширители. Пениси, пръсти, вибратори и какво ли не още между краката, отзад, в устата. Мъжете обожават да вкарват разни неща в жените, нали? Краставици, банани, бутилки, перлен гердан, маркер, юмрук. Веднъж един тип искаше да ми вкара уоки-токи. Не се съгласих.

Болни, по-болни, още по-болни. Дали беше наистина, или въображаемо? Дали Ама наистина беше болна и имаше нужда от лекарствата на майка ми, или лекарствата бяха това, което я разболяваше? Дали синьото хапче бе причината да повръщам, или ме беше предпазило от по-сериозно заболяване?

Дали Мериан щеше да бъде мъртва, ако Адора не й беше майка?

* * *

Знаех, че трябва да се обадя на Ричард, но не можех да измисля какво да му кажа. Че съм уплашена? Че съм получила възмездие? Че искам да умра? Минах покрай къщата на майка ми, продължих към свинефермата и спрях пред „Хийла“, уютния квадратен бар без прозорци, където всеки, който разпознае дъщерята на шефката, би бил достатъчно разумен, за да не я закача.

Вътре миришеше на свинска кръв и урина; даже пуканките в купички воняха на месо. Двама мъже с бейзболни шапки и кожени якета, с големи мустаци и намръщени лица, ме погледнаха за момент и пак сведоха очи към бирите си. Барманът ми наля бърбън, без да каже нищо. На уредбата вървеше песен на Карол Кинг. На второто питие барманът посочи зад мен и попита:

— Него ли търсиш?

Джон Кийн седеше наведен над чашата си в единственото сепаре на бара и човъркаше разкъртения ръб на масата. Бледата му кожа беше порозовяла от алкохола и от влажните му устни и начина, по който примляскваше, личеше, че вече е повръщал поне веднъж. Взех чашата си и седнах срещу него. Не казах нищо. Той се усмихна, протегна ръка към моята.

— Здрасти, Камий. Как си? Изглеждаш толкова красива и чиста. — Огледа се. — Тук е… тук е толкова мръсно.

— Добре съм, Джон, предполагам. А ти добре ли си?

— О, да, супер съм. Убиха сестра ми, всеки момент може да ме арестуват, а приятелката ми, която се беше лепнала за мен от самото ми идване в този скапан град, започва да осъзнава, че вече не съм най-харесваното момче в града. Не че особено ми дреме. Тя е сладка, но не…

— Не е вълнуваща — подсказах аз.

— Да. Да. Мислех да скъсам с нея, преди да се случи това с Натали. Сега не мога.

Такъв ход щеше да бъде внимателно анализиран от целия град — от Ричард също. Какво означава? Дали доказва вината му?

— Няма да се върна при нашите — измърмори. — Предпочитам да отида в проклетата гора и да се гръмна, отколкото да се върна там и всички вещи на Натали да ме зяпат.

— Разбирам те.

Той взе солницата и започна да я върти разсеяно.

— Ти си единствената, която ме разбира. Знаеш какво е да изгубиш сестра си и всички да очакват от теб да го приемеш. Да продължиш напред. Ти прие ли го? — Изрече думите с такава горчивина, че очаквах езикът му да пожълтее.

— Никога няма да го приемеш — казах му. — То е като зараза. Мен ме съсипа. — Стана ми хубаво, че го изрекох на глас.

— Защо всички си мислят, че е толкова странно да скърбя за Натали?

Джон изпусна солницата и тя падна на пода. Барманът ни изгледа сърдито. Вдигнах я, оставих я от моята страна на масата и хвърлих щипка сол зад гърба си и за двама ни.

— Предполагам, че когато си млад, хората очакват да приемаш нещата по-леко — отбелязах. — Освен това си момче. Момчетата не са емоционални.

Той изсумтя презрително:

— Нашите ми купиха една книга: „Скърбящи мъже“. Пишеше, че понякога просто трябва да забравиш, да отречеш. Че отрицанието може да бъде добре за мъжа. Затова се опитах да поседя един час и да се преструвам, че ми е все едно. Седях в стаята си при Мередит и си мислех за… тъпотии. Просто зяпах през прозореца едно късче синьо небе и си повтарях: „Всичко е наред, всичко е наред, всичко е наред.“ Като малко дете. И след като свърших, вече бях сигурен, че нищо няма да бъде наред. Даже ако хванат убиеца, няма да бъде наред. Не знам защо всички казват, че ще се почувстваме по-добре, след като арестуват някого. Сега изглежда, че този някой, когото ще арестуват, най-вероятно ще съм аз. — Изсмя се мрачно и поклати глава. — Това е пълна лудост. — После изведнъж изрече: — Искам още едно! Ще пиеш ли още едно с мен?

Вече беше много пиян, но аз никога не бих лишила свой другар по страдание от утехата на пълното алкохолно опиянение. Понякога това е най-логичният път. Винаги съм била убедена, че трезвият разум е за коравосърдечните. Обърнах един шот на бара, за да наваксам, и се върнах на масата с два бърбъна. Моят — двоен.

— Изглежда, като че ли някой специално е избрал единствените две момиченца в Уинд Гал, които имаха характер, за да ги убие. — Джон отпи глътка бърбън. — Мислиш ли, че сестрите ни можеха да бъдат приятелки.

„Може би — помислих си. — На онова въображаемо място, където и двете са живи и където Мериан никога няма да порасне.“

— Не — отговорих и неочаквано се засмях. Той също се засмя.

— Значи твоята мъртва сестра е прекалено добра за моята мъртва сестра, така ли? — измърмори той.

Пак се засмяхме, но настроението ни отново се скапа и пак мрачно надигнахме чашите; Вече се чувствах замаяна.

— Не съм убил Натали — прошепна той.

— Знам.

Хвана ръката ми, притисна пръстите ми върху своята.

— Ноктите й бяха лакирани. Така я намериха. Някой е лакирал ноктите й — измърмори.

— Може би тя си ги е лакирала.

— Натали мразеше такива неща. Даже рядко позволяваше да й решат косата.

Замълчахме за няколко минути. Карол Кинг се беше сменила с Карли Саймън. Нежни женски гласове в бар за касапи.

— Много си красива — каза Джон.

— И ти.

* * *

На паркинга Джон непохватно извади ключовете си. Послушно ми ги даде, когато му казах, че е прекалено пиян, за да шофира. Не че аз бях по-трезва. Тръгнах да го карам към Мередит, но когато наближихме, той поклати глава и ме помоли да отидем в мотела извън града. Същия, в който бях преспала на идване насам — малко убежище, в което да се подготвиш за Уинд Гап и неговите предизвикателства.

Карахме със смъкнати прозорци и топлият нощен въздух нахлуваше в колата, прилепваше фланелката на Джон върху гърдите му и развяваше дългите ми ръкави. Освен буйната коса той нямаше почти никакво друго окосмяване. Дори ръцете му имаха съвсем фин пух. Изглеждаше почти гол, нуждаещ се от защита.

Платих стаята, номер 9, защото Джон нямаше кредитна карта, и му отворих вратата, за да влезе, сложих го да седне на леглото и му налях хладка вода в пластмасова чаша. Той седеше загледан в краката си и отказа да я вземе.

— Джон, трябва да пийнеш малко вода.

Изгълта я наведнъж и хвърли чашата до леглото. Сграбчи ръката ми. Опитах се да се освободя — повече по инстинкт, отколкото заради друго — но той я стисна по-силно.

— Онзи ден видях и това — каза, като повтори с пръст очертанията на н-то в окаян точно под левия ми ръкав. Протегна другата си ръка и погали лицето ми. — Може ли да видя?

— Не.

Пак опитах да се освободя.

— Дай да видя, Камий.

— Не може, Джон. Не показвам на никого.

— На мен ще покажеш.

Нави ръкава ми и присви очи. Опитваше се да разгадае линиите върху кожата ми. Не знам защо му позволих. Той беше любопитен, добронамерен. Бях изтощена от деня. И адски уморена да се крия. Повече от десет години бях посветила на това криене. Нямаше случай на общуване с други хора — приятели, информатори, продавачката в супермаркета — в който да не съм се тревожила кой от белезите ми откъде ще се покаже. Нека Джон да ги разгледа. О, да, нека да ги разгледа. Нямах нужда да се крия от някого, който копнее за забвение със същия плам, с който и аз.

Той нави другия ми ръкав и сега и двете ми ръце бяха изложени на показ пред него, толкова голи, че дъхът ми секна.

— Никой ли не е виждал това?

Поклатих глава.

— Колко време си го правила, Камий?

— Дълго.

Втренчи се в ръцете ми, вдигна ръкавите по-нагоре. Целуна ме по средата на уплашен.

— Така се чувствам сега — каза, като погали с пръсти белезите и това ме накара да настръхна. — Дай да видя всичките.

Вдигна ризата над главата ми, а аз седях като послушно дете. Бавно събу обувките и чорапите ми, после панталона. По бельо затреперих в студената стая, на течението от работещия с пълна сила климатик. Джон дръпна завивките, даде ми знак да легна до него. Подчиних се, едновременно трескава и смразена.

Той вдигна ръцете ми, краката ми, обърна ме по гръб. Четеше тялото ми. Изричаше думите на висок глас, гневни и в същото време безсмислени: фурна, гадене. Съблече своите дрехи, сякаш усети някаква неравнопоставеност, хвърли ги на топка на пода и продължи да чете. Питка, злобен, кълбо, четка. Разкопча сутиена ми отпред с бързо движение на пръстите и го свали. Цвете, доза, бутилка, сол. Беше се възбудил. Допря устни до зърната ми и това беше първият път, откакто бях започнала сериозно да се наранявам, когато позволявах на мъж да го направи. Четиринайсет години.

Опипваше ме и аз не се съпротивлявах: гърба ми, гърдите ми, бедрата ми, раменете ми. Плъзна език в устата ми, надолу по врата ми, върху зърната ми, между краката ми, после пак в устата ми. Вкусих себе си чрез него. Думите мълчаха. Почувствах се пречистена.

Насочих го в себе си и свърших бързо и мощно; после още веднъж. Усетих сълзите му върху раменете си, докато потрепваше вътре в мен. Заспахме прегърнати и само една дума се обади веднъж: поличба. Добра или лоша, не знаех. Предпочетох да си мисля, че е добра. Каква глупачка.

Рано сутринта клоните на дърветата пред прозореца блестяха като стотици ръчички. Отидох гола до умивалника, за да напълня чашата с вода (и двамата имахме махмурлук, и бяхме жадни), и на бледата светлина думите, гравирани върху тялото ми, отново оживяха. Край на облекчението. Горната ми устна неволно се повдигна и зъбите ми се оголиха от отвращение при вида на кожата ми и аз се загърнах с кърпа, преди да се върна в леглото.

Джон отпи глътка вода, хвана нежно главата ми и сипа малко в устата ми, после изпи остатъка. Подръпна кърпата, но аз я задържах и поклатих глава.

— Какво е това? — прошепна на ухото ми.

— Това е жестоката светлина на утрото — отговорих също шепнешком. — Време е да се откажем от илюзията.

— Коя илюзия?

— Че всичко може да бъде наред — отговорих и го целунах по бузата.

— Хайде още да не го правим — каза той и ме притисна с ръце.

Тези хилави, голи ръце. Детски ръце. Така си мислех, но се чувствах добре и в безопасност. Красива и чиста. Притиснах лице до врата му и го подуших: алкохол и остър мирис на афтършейв. Когато отворих очи, видях мигащи червени светлини на полицейска кола пред прозореца.

Дум, дум, дум. Вратата се разтресе, сякаш някой искаше да я разбие.

— Камий Прийкър. Аз съм главен инспектор Викъри. Отворете, ако сте там.

Грабнахме разхвърляните си дрехи. Очите на Джон бяха като на уплашена птичка. Трескаво се заобличахме. Щракането на катарами и шумоленето на плат звучаха издайнически. Отчаяни, виновни шумове. Покрих набързо леглото със завивките, прокарах пръсти през косата си и след като Джон застана в небрежна поза прав зад мен, пъхнал пръсти в гайките на панталона си, отворих вратата.

Ричард. С добре изгладена бяла риза, изпъната раирана вратовръзка и усмивка, която помръкна веднага щом видя Джон. Викъри, до него, потъркваше мустаците си, сякаш кожата под тях беше възпалена. Погледна смутено мен, после — Джон, накрая се обърна и зяпна Ричард.

Ричард не каза нищо. Погледна ме гневно, скръсти ръце и рязко си пое въздух. Сигурна съм, че стаята миришеше на секс.

— Изглежда, че си добре — измърмори. Усмихна се — очевидно насила, защото кожата непосредствено над яката му беше червена като на разгневен анимационен герой. — А ти как си, Джон? Всичко наред ли е?

— Добре съм, благодаря — отговори момчето, като застана до мен.

— Госпожице Прийкър, майка ви ни се обади преди няколко часа, защото не сте се прибрали вкъщи — измънка Викъри.

— Каза, че сте били малко болна, били сте паднали или нещо такова. Притеснявала се за вас. Много се притеснявала. Освен това при всички ужасни неща, които се случват напоследък, предпазливостта не е излишна… Предполагам, че ще се зарадва, когато научи, че сте… тук?

Изрече последното като въпрос, на който нямах намерение да отговарям. На Ричард дължах обяснение. На Викъри — не.

— Аз ще й се обадя. Благодаря за загрижеността.

Ричард сведе поглед и прехапа устни. За първи път го виждах сконфузен. Стомахът ми се сви. Той издиша рязко, постави ръка на кръста си, погледна ме, после — Джон. Като хлапе, което е хванал да прави нещо нередно.

— Тръгвай с нас, Джон. Ще те закараме вкъщи.

— Камий ще ме закара, но благодаря, детектив Уилис.

— Пълнолетен ли си, синко? — попита Викъри.

— На осемнайсет е — отговори Ричард.

— Тогава всичко е наред. Приятен ден на двамата… — каза главния инспектор, — …след приятната нощ — добави шепнешком, като се ухили на Ричард.

— Ще ти се обадя по-късно, Ричард — казах.

Той махна небрежно, обърна се и тръгна към колата.

* * *

С Джон мълчахме почти през целия път до къщата на родителите му. Беше решил да се опита да спи известно време в стаята за развлечения в мазето. Тананикаше си някаква бибоп мелодия от петдесетте, като почукваше с нокти по дръжката на вратата.

— Много ли е лошо, че ни хванаха? — попита по едно време.

— За теб вероятно не. Показва, че си нормален американски младеж със здравословен интерес към жените и необвързващия секс.

— Това не беше необвързващо. Изобщо не го чувствам като необвързващо. А ти?

— Не. Това не беше подходяща дума. Беше точно обратното. Но аз съм с повече от десет години по-възрастна от теб и отразявам престъпление, което… това е конфликт на интереси. И по-добри от мен репортери са били уволнени за такова нещо.

Усещах слънчевите лъчи върху лицето си, бръчките около очите ми, тежестта на годините. Лицето на Джон, въпреки цяла нощ пиене и недоспиването, беше свежо като цвете.

— Това снощи. Ти ме спаси. Това ме спаси. Ако не беше останала с мен, щях да направя нещо лошо. Сигурен съм, Камий.

— Ти също ми помогна да се почувствам в безопасност, Джон — уверих го аз и наистина го мислех, но думите излязоха от устата ми с неискрения напевен тон на майка ми.

Оставих Джон на една пресечка от къщата на родителите му. Дръпнах се в последната секунда и целувката му улучи бузата ми. „Никой не може да докаже, че се е случило нещо“ — помислих си в този момент.

Върнах се на Главната улица и спрях пред полицейския участък. Една улична лампа още светеше. 5.47. На пропуска още нямаше никого, затова натиснах звънеца за нощния дежурен. Ароматизаторът до главата ми изсъска и пръсна лимонов аромат над рамото ми. Позвъних още веднъж и на стъклената врата, водеща към офисите, се показа Ричард. Остана загледан в мен за секунда и очаквах да се обърне и пак да се прибере, даже ми се искаше така да направи, но той отвори вратата и влезе във фоайето.

— Откъде искаш да започнем, Камий? — Седна на едно кресло и подпря главата си с ръце; вратовръзката му увисна между краката.

— Не е това, което изглежда, Ричард. Знам, че звучи като клише, но е вярно. — Отричай, отричай, отричай.

— Камий, само преди четирийсет и осем часа правихме секс, а те намирам в хотелска стая с главния заподозрян в разследване за убийство на деца. Даже да не е това, което изглежда, пак е лошо.

— Не го е извършил той, Ричард. Сигурна съм, че не е бил той.

— Така ли? За това ли си говорихте, докато те чукаше?

„Добре, гняв — помислих си. — С това мога да се справя. По-добре от отчаяние.“

— Нищо такова не се е случило, Ричард. Намерих го в „Хийла“ пиян и се разтревожих, че може да се нарани. Заведох го в мотела, защото исках да остана с него и да го изслушам. Трябваше да говоря с него заради статията. И знаеш ли какво научих? Твоето разследване е съсипало това момче, Ричард. И най-лошото е, че според мен ти дори не си убеден, че той е убиецът.

Само последното изречение беше съвсем вярно и аз осъзнах това едва след като изрекох думите. Ричард беше умен мъж, добро ченге, амбициозен, работеше по тежък случай и целият град крещеше за арест, а той все още нямаше никакъв напредък. Ако имаше срещу Джон дори малко повече от чисти пожелания, щеше да го задържи още преди дни.

— Камий, каквото и да си мислиш, ти не знаеш всичко за това разследване.

— Ричард, повярвай ми, никога не съм си мислила, че знам всичко. Винаги съм се чувствала безполезен страничен наблюдател. Ти успя да ме изчукаш и пак да не ми дадеш нищо. Не пускаш грам информация.

— Аха, още ли се сърдиш за това? Мислех, че си голямо момиче.

Тишина. Изсъскване и лимонов спрей. Дори долавях тиктакането на големия сребърен часовник на ръката на Ричард.

— Нека да ти покажа какво добро момиче мога да бъда — казах аз.

Отново действах на автопилот като в доброто старо време: отчаяно копнеех да му се подчиня, да го накарам да се почувства по-добре, да го накарам отново да ме харесва. За няколко минути миналата нощ се бях почувствала страшно спокойна и появата на Ричард на вратата сутринта бе разбила остатъците от това спокойствие. Исках си го обратно.

Застанах на колене и започнах да свалям ципа на панталона му. За секунда той постави ръка на главата ми. После се осъзна и ме сграбчи грубо за раменете.

— Камий, за бога, какво правиш? — Осъзна колко силно ме е стиснал, отхлаби хватката си и ме вдигна на крака.

— Само искам да оправя нещата между нас. — Започнах да разкопчавам ризата му, като избягвах да го поглеждам в очите.

— Така няма да ги оправиш, Камий. — Целуна ме почти целомъдрено по устните. — Трябва да знаеш това, преди да продължиш. Просто трябва да го знаеш, точка.

После ме помоли да си тръгна.

* * *

Опитах се да подремна няколко неспокойни часа на задната седалка в колата. Нещо като да се опитваш да прочетеш надпис в пролуките между вагоните на преминаващ влак. Събудих се лепкава и изнервена. Купих си четка и паста за зъби от една бензиностанция; също спрей за коса и най-силно миришещия дезодорант, който намерих. Измих си зъбите в тоалетната на бензиностанцията, после се напръсках с дезодоранта под мишниците и между краката и оформих косата си със спрея. Резултатът беше смрад на пот и секс, недобре замаскирана от натрапчив аромат на ягоди и алое.

Нямаше да понеса да се видя с майка ми вкъщи и в пристъп на лудост реших да поработя. (Като че ли все още можех да напиша статия. Като че ли ситуацията не отиваше към пълна катастрофа.) Спомних си, че Джери Шилт спомена Кейти Лейси, и реших да отида да поговоря пак с моята бивша съученичка. Тя бе ходила като доброволка в началното училище и беше помагала за подготовката както на Ан, така и на Натали. Моята майка също беше работила като доброволка в училището — желана, престижна позиция, до която се допускаха само жени, които не работят. Отговорностите им включваха да се появяват в училището два пъти седмично и да помагат за организирането на уроците по изобразително изкуство, трудово обучение и музика, а за момичетата — в четвъртък шиене. Поне по мое време имаше шиене. В наши дни вероятно се занимаваха с нещо „по-джендърнеутрално“ и модерно. Работа с компютър или готвене на микровълнова фурна за начинаещи.

Кейти, също като майка ми, живееше на върха на висок хълм. Тясното стълбище към къщата, изсечено в тревата, беше оградено със слънчогледи. На върха като изпънат пръст на човешка ръка стърчеше стройна, елегантна каталпа, като женствен контрапункт на масивния, мрачен дъб отдясно. Часът беше едва десет, но Кейти, стройна и с перфектен тен, вече се печеше на терасата, като се разхлаждаше с поставен отстрани вентилатор. Слънчеви бани без прегряване. Сега оставаше да измисли как да поддържа тена си без риска да заболее от рак на кожата. И как да избегне бръчките. Видя ме да се качвам — дразнещо светло петно насред тъмнозеленото на моравата й — и закри очите си с ръка, за да ме види по-добре от петнайсет метра над мен.

— Кой е? — извика. Косата й, естествено житноруса в ученическите ни години, а сега платинена, беше вързана на опашка, стърчаща над главата й.

— Здрасти, Кейти. Аз съм, Камий.

— Камииий! О, боже, сега идвам при теб.

Поздравът бе по-радушен, отколкото очаквах. С Кейти не бяхме говорили от дамското парти на Ейнджи. Настроенията й се меняха като вятъра.

Доприпка до вратата. Сините й очи блестяха на фона на загарялото лице. Ръцете й бяха кафяви и слаби като на дете и ми заприличаха на френските пурети, които Алън бе взел да пуши една зима. Майка ми веднага го заточи в мазето, което гръмко нарече „стаята за пушене“. Той много скоро се отказа от пуретите и премина на портвайн.

Кейти носеше неоноворозов потник, от онези, които бяха на мода през осемдесетте, спомен от състезанията за „мис Мокра фланелка“ през пролетната ваканция. Прегърна ме с изцапаните си с какаово масло ръце и ме покани вътре. Никакви климатици в тази къща, обясни, също като при майка ми. Все пак имали един в семейната спалня. Децата, предположих, можеха да се потят. Не че не получаваха достатъчно грижи. Цялото източно крило на къщата бе превърнато в закрита детска площадка, с жълта пластмасова къщичка, пързалка и изработено по поръчка дървено конче. С никое от тези приспособления не изглеждаше да е играно много. На стената с големи цветни букви: Макензи. Ема. Снимки на усмихнати руси момиченца, с чипи носове и разсеяни погледи, красиви глупавички създания. Нито една не показваше лицето в близък план; всичките акцентираха на дрехите. Розови гащеризони на маргаритки, червени роклички и шорти на големи точки, великденски боненца и лачени половинки обувки. Хубави деца и много хубави дрехи. Току-що измислих заглавие за статия за малките галеници на Уинд Гап.

Кейти Лейси Брукър не изглеждаше да се интересува от причината за посещението ми в дома й в петък сутрин. Поговорихме за мемоарите на някаква знаменитост, които чела наскоро, и дали детските конкурси за красота са завинаги опорочени след случая с Джон Бенет. „Макензи умира да стане модел. — Разбираемо, тя е същата красавица като майка си. — Благодаря за комплимента, Камий. Но никога не съм се чувствала красавица. — О, разбира се, не говори глупости. — Искаш ли нещо за пиене? — С удоволствие. — Обаче не държим алкохол вкъщи. — Разбира се, нямах това предвид. — Студен чай? — Студеният чай е нещо прекрасно, в Чикаго нямаме такъв, много ми липсват дребните местни специалитети, а пък да видиш как приготвят шунката там. Прекрасно е да се върнеш у дома.“

Кейти донесе кристална кана със студен чай. Забавно, защото от хола видях как изважда четирилитрова пластмасова туба от охладителя за напитки. Подсмихнах се самодоволно, но после си напомних, че и аз се опитвам да прикрия истинската си същност. Бях замаскирала естествената си миризма с изкуствени растителни есенции. Не само алое и ягода, а и лек аромат на лимонов освежител за въздух, идващ от рамото ми.

— Чаят е прекрасен, Кейти. Мога да пия студен чай на всяко хранене.

— И как приготвят шунката там?

Тя подви краката си под себе си и се наведе към мен. Лицето й придоби онова изражение на концентрация, което помнех от гимназията, сякаш се опитваше да запомни комбинация за сейф.

Аз не ям шунка от дете, след като отидох да видя семейния бизнес. Дори не беше ден за колене на прасетата, но онова, което видях, ме държа будна нощи наред. Стотици животни, натъпкани толкова плътно в клетките, че не можеха да се обърнат; сладникавата миризма на кръв и изпражнения. За миг си спомних Ама, съзерцаваща с интерес онези клетки.

— Не слагат достатъчно кафява захар.

— Аха. Като стана дума, искаш ли да ти направя някакъв сандвич или друго за ядене? Имам шунка от фермата на майка ти, телешко от „Дикънс“, пиле от магазина на „Ковис“. И пуешко от „Диетична кухня“.

Кейти беше от жените, които предпочитат да шетат цял ден, да търкат плочките в кухнята с четка за зъби, да вадят боклучета между дъските на пода с клечка за зъби, отколкото да говорят по каквато и да е неудобна тема. Поне беше трезва. Все пак успях да я подлъжа да поговорим за Ан и Натали, гарантирах й анонимност и пуснах диктофона. Момиченцата били сладки, мили и чаровни — задължителните хвалебствия за мъртвите. После:

— Все пак имахме една неприятна случка с Ан на урока по шиене. — Аха, значи още имаха занимания по шиене. Би трябвало да ми подейства утешително, предполагам. — Убоде Натали Кийн по бузата с иглата си. Мисля, че се целеше в окото, както Натали е направила с онова момиченце в Охайо. — Филаделфия, поправих я мислено. — За няколко минути двете си седяха кротко и мирно една до друга — не бяха приятелки, бяха в различни класове, но уроците по шиене са отворени. Ан си тананикаше нещо, приличаше на малка майка. И изведнъж се случи.

— Колко тежко беше ранена Натали?

— Хъм, не много. Двете с Рей Уайткарвър… сега е учителка на втори клас. Преди беше Рей Фини, няколко години след нас… и изобщо не беше фина. Поне не тогава, но сега е свалила няколко кила. Та двете с Рей издърпахме Ан и иглата остана да стърчи от бузата на Натали само два-три сантиметра под окото. Тя не заплака, нищо такова. Само дишаше задъхано като ядосан кон.

Представих си как Ан, със смахнатата й прическа, прекарва иглата през плата и изведнъж си спомня за Натали и ножицата — агресията, заради която е изпъквала сред другите деца. И преди да помисли, рязко движение и иглата пробожда плътта — по-лесно, отколкото можеш да си представиш — и спира в костта. Натали — с тънкото парче метал, стърчащо от бузата й, като миниатюрен сребърен харпун.

— И го направи без видим повод?

— Едно нещо, което научих за тези двете: нямаха нужда от повод, за да направят някоя беля.

— Другите момичета тормозеха ли ги? Двете бяха ли изложени на стрес?

— Ха! Ха!

Смехът й бе на искрена изненада, но прозвуча заучено и престорено. „Ха! Ха!“ Като котка, която те поглежда и изрича с човешки глас: „Мяу“.

— Не бих казала, че ходеха с голямо желание на училище — продължи Кейти. — Но по-добре да попиташ милата си сестричка за това.

— Казваш, че Ама ги е тормозила…

— Бог да е на помощ, когато влезе в гимназията.

Изчаках мълчаливо, докато Кейти се настрои да говори за сестра ми. Все лоши неща, предположих. Нищо чудно, че толкова се зарадва да ме види.

— Спомняш ли си как ние владеехме „Калхун“? Как всичко, което харесвахме, ставаше готино, а ако нарочехме някого, всички го намразваха?

Говореше замечтано, сякаш си фантазираше, за свят от сладолед, в който живеят плюшени зайчета. Само кимнах. Спомням си особено жестока постъпка от моя страна. Познавах едно момиче, Лий Ан, бивша приятелка от началното училище, която веднъж прояви прекалена загриженост за душевното ми състояние, като намекна, че може би имам депресия. Един ден демонстративно я игнорирах, когато дотича при мен да ми каже нещо преди часовете. Още си я спомням ясно: стиснала учебниците си под мишница, с онази нелепа щампована пола, с леко наведена глава винаги когато говореше с мен. Обърнах й гръб, заградих я от другите момичета, с които говорех в момента, и се подиграх на консервативните й църковни дрехи. Момичетата много харесаха шегата. Цяла седмица й се подиграваха. През останалите две години в училище Лий Ан сядаше винаги с учителите на обяд. Можех да спра тормоза само с една дума, но не го направих. Исках да стои далеч от мен.

— Сестра ти е като нас по три. И е склонна на доста изстъпления.

— Какви изстъпления?

Кейти извади пакет леки цигари от едно чекмедже на масата и запали една с кибрит, който взе от полицата на камината. Все още пушеше тайно.

— Ами, тя и онези три момичета, онези малки руси същества, които вече имат цици, четирите командват училището, а Ама командва тях. Положението е сериозно, уверявам те. Понякога номерата им са забавни, но в повечето случаи са доста гадни. Например карат едно дебеличко момиче да им сервира обяда всеки ден и преди да я пуснат да си върви, трябва да изяде нещо, без да използва ръце, просто да го вземе от чинията с уста. — Кейти сбърчи нос, но иначе не изглеждаше особено възмутена. — Накараха друго момиченце да вдигне полата си и да се покаже на момчетата. Защото нямала гърди. Накараха я да говори мръсотии, докато го прави. Говори се, че взели една своя бивша приятелка, Рона Дийл, завели я на купон, напили я и… и я дали като подарък на по-големите момчета. Стоели да пазят пред стаята, докато онези свършат с нея.

— Те са едва на тринайсет! — възкликнах. Замислих се какво аз бих правила на тази възраст. За първи път си дадох сметка колко възмутително млади са тези момичета.

— Тези четирите са доста преждевременно развити. Ние с теб също сме правили щури неща, а не бяхме много по-големи. — Гласът на Кейти прозвуча по-пресипнало заради дима. Тя издиша и над нас надвисна синкаво облаче.

— Никога не сме правили нещо толкова жестоко.

— Но сме били доста близко, Камий. — „Говори от свое име“, помислих си. Втренчихме се една в друга, мислено претегляйки прегрешенията си.

— Както и да е, Ама много тормозеше Ан и Натали — продължи Кейти. — Много мило от страна на майка ти, че толкова се грижеше за тях.

— Майка ми е давала частни уроци на Ан, знам.

— О, тя работеше с тях, когато идваше като доброволка, водеше ги вкъщи, хранеше ги след училище. Понякога даже идваше по време на междучасието, стоеше на оградата и гледаше как си играят.

Представих си майка си, пъхнала пръсти през телената мрежа, да гледа жадно децата в училищния двор. Също: облечена в бяло, ослепително бяло, хванала Натали с една ръка и поставила показалеца на другата пред устата си, за да даде знак на Джеймс Капизи да мълчи.

— Свършихме ли? — попита Кейти. — Малко се уморих да говоря за всичко това. — Изключи диктофона ми. — Е, чух за теб и красивия полицай — добави с усмивка.

Един кичур коса се беше измъкнал от опашката й и аз си спомних как веднъж наведена лакираше ноктите на краката си и ме разпитваше за едно момче от бейзболния отбор, на което беше хвърлила око. Опитах се да не присвия издайнически очи при споменаването на Ричард.

— О, слухове — усмихнах се. — Ерген, неомъжена жена… животът ми изобщо не е толкова интересен.

— Джон Кийн може би не мисли така.

Кейти извади друга цигара, запали я, дръпна и издиша, като ме гледаше втренчено с порцелановите си сини очи. Този път не се усмихна. Знаех, че мога да изиграя картите си по два начина. Можех да й споделя някои подробности и да задоволя любопитството й. Ако Кейти вече знаеше в десет часа, до обяд новината щеше да обиколи цял Уинд Гап. Или можех да отрека, да рискувам да я ядосам и да изгубя благоразположението й. Вече имах интервюто и нямах никакво желание да запазя добри отношения с нея.

— О, пак слухове. Хората тук явно нямат по-добро занимание от това да измислят клюки.

— Нима? На мен ми прозвуча доста правдоподобно. Ти винаги си била готова да се забавляваш.

Станах. Нямах търпение да се махна. Кейти ме изпрати, като нервно хапеше бузата си отвътре.

— Благодаря за отделеното време, Кейти. Много ми беше приятно пак да те видя.

— На мен също, Камий. Приятно прекарване в града.

Вече бях слязла няколко стъпала, когато тя ме извика:

— Камий?

Обърнах се. Кейти стоеше с левия крак, извит навътре — стойка, която имаше още в училище.

— Един приятелски съвет. Прибери се вкъщи и се изкъпи. Смърдиш.

* * *

Послушах съвета й и се прибрах. Във въображението ми се прескачаха сцени с майка ми, все зловещи. Поличба. Думата отново запулсира върху кожата ми. Представих си как хилавата Джоя, с разрешена коса и дълги нокти, бели кожата на майка ми. Майка ми, с нейните хапчета и отвари, да реже косата ми. Мериан — сега само скелет в ковчега, с бяла копринена панделка, стегната около мъртвите руси къдрици, като изсъхнал букет. Майка ми, грижеща се за онези агресивни момиченца. Или опитваща се да го прави. Натали и Ан едва ли са страдали много от грижите й. Адора мразеше момиченца, които не капитулират пред налудничавото й майчинско поведение. Дали тя беше лакирала ноктите на Натали, преди да я удуши? Или след като го е направила?

Лудост е да мислиш тези неща. Лудост е да не ги мислиш.

15

На верандата бяха подредени три малки розови велосипеда, украсени с бели плетени кошници и панделки, вързани на кормилата. Надникнах в една от кошниците и видях голяма опаковка гланц за устни и цигара марихуана в пликче за сандвичи.

Промъкнах се през една странична врата и тихо се качих по стълбите. Момичетата бяха в стаята на Ама, кискаха се високо, пищяха весело. Отворих вратата, без да почукам. Грубо, но не можех да понеса това промъкване, този стремеж да се преструвам невинно на възрастен. Трите блондинки стояха в кръг около Ама. Обезкосмените им хилави крака се открояваха под късите полички и шортите. Ама седеше на пода и човъркаше нещо по куклената си къща. До нея имаше тубичка универсално лепило, а косата й беше събрана на главата и вързана с голяма синя панделка. Когато поздравих, четирите ме приветстваха с писък и изненадани, престорени усмивки, като уплашени птици.

— Здрасти, Мий — каза сестра ми. Вече не беше превързана, но изглеждаше зачервена и трескава. — Играем си на кукли. Кажи, нямам ли най-красивата куклена къща на света?

Гласът й беше лигав, като на дете от семейно предаване от петдесетте. Трудно беше да повярвам, че това е същото момиче, което ми даде наркотици само преди две вечери. Сестра ми, за която се говореше, че дава приятелките си като сводничка на по-големите момчета, ей така за забавление.

— Да, Камий, не мислиш ли, че куклената къща на Ама е прекрасна? — повтори блондинката с бакъренорусата коса и пресипналия глас.

Джодис беше единствената, която избягваше погледа ми. Гледаше втренчено куклената къща, сякаш искаше да се скрие вътре.

— По-добре ли си, Ама?

— О, да, мила сестричке — изписка тя. — Надявам се, че и ти си по-добре.

Момичетата пак се изкискаха. Подразнена от играта, която не разбирах, излязох и затворих вратата.

— Можеш да вземеш и Джодис със себе си — извика една от тях след мен. Джодис вече не беше желана в компанията.

Напълних ваната с топла вода въпреки жегата — дори порцеланът изглеждаше нажежен — и седнах вътре гола, опряла брадичка на коленете си. В помещението се усещаше аромат на сапун с ментол и сладникавата, напомняща плюнка миризма на жена, правила секс. Чувствах се измъчена и употребена и сега ми стана хубаво. Затворих очи, потопих се и оставих водата да напълни ушите ми. Сама. Прииска ми се да издълбая това върху плътта си; даже се изненадах, че думата не е ощастливила с присъствието си тялото ми досега. Голото парче кожа на скалпа ми, където Адора беше оставила само корените на космите, настръхна, сякаш доброволно се предлагаше за тази мисия. Лицето ми също се охлади. Отворих очи и видях майка си, надвесена над ръба на ваната, с коса, увиснала от двете страни на лицето.

Надигнах се рязко, закрих гърдите си и плиснах малко вода върху розовата й памучна рокля.

— Миличка, къде беше? Много се притесних. Щях да тръгна да те търся сама, но Ама имаше лоша нощ.

— Какво й имаше

— Къде беше снощи?

— Какво й имаше на Ама, мамо?

Тя посегна към лицето ми и аз потреперих. Тя се намръщи и пак протегна ръка, погали ме по бузата, приглади назад мократа ми коса. Когато се дръпна, погледна влажната си длан смаяно, сякаш е похабила кожата си.

— Трябваше да се грижа за нея — отговори кратко. Кожата на ръката ми настръхна. — Студено ли ти е, милинка? Зърната ти са се свили.

Държеше чаша със синкаво мляко и мълчаливо ми го подаде. „Ако го изпия, или ще ми стане лошо и ще се уверя, че не съм луда, или нищо няма да ми стане и ще знам, че съм омразно създание“ — помислих си. Изпих млякото. Майка ми си затананика и облиза долната си устна почти сладострастно.

— Като малка никога не си била толкова послушна — отбеляза. — Винаги беше толкова своенравна. Може би духът ти малко се е пречупил. В добра насока. В полезна насока.

Излезе, а аз останах във ваната да чакам нещо да се случи. Да ме свие стомах, да ми прилошее, да вдигна температура. Седях неподвижно, както седя понякога в самолет, когато се страхувам, че едно рязко движение от моя страна може да причини катастрофа. Нищо не се случи. Когато станах и отворих вратата, Ама беше на леглото ми с небрежно скръстени върху гърдите си ръце.

— Отвратителна си, Камий. Да се чукаш с онзи убиец. Тя беше права, че си ужасна.

— Не слушай майка ни, Ама. Не можеш да й имаш доверие. Аз не… — Какво? Не вземам нищо от нея? Кажи го, ако го мислиш, Камий. — Не се настройвай срещу мен, Ама. В това семейство винаги прекалено бързаме да се нараняваме.

— Разкажи ми за кура му, Камий. Голям ли беше? — Говореше със същия престорен глас, както преди, но очевидно не беше спокойна: мърдаше под чаршафите, очите й блестяха малко гневно и лицето й беше зачервено.

— Ама, не искам да говоря за това с теб.

— Преди няколко вечери не беше толкова сериозна зряла жена, сестричке. Не сме ли вече приятелки?

— Ама, имам нужда да си легна.

— Тежка нощ, а? О, само почакай. Най-лошото тепърва предстои.

Целуна ме по бузата и се измъкна от леглото. Изтича по коридора, като тропаше с широките си пластмасови сандали.

Трийсет минути по-късно започна повръщането; разкъсващи, потни спазми, в които си представях как стомахът ми се свива и пръсва като при инфаркт. Седях на пода до тоалетната чиния между пристъпите, облегната на стената и облечена единствено с една широка фланелка. Отвън чувах крясъците на сините сойки. Вътре — крясъците на майка ми, която се караше на Гайла. Мина цял час, а аз още повръщах — зеленикава, смрадлива жлъчка, която изтичаше от мен като сироп, бавно и лигаво.

Облякох някакви дрехи и вяло измих зъбите си — прекаленото бъркане с четката в устата ми пак възбуждаше рефлекса ми за повръщане.

Алън седеше на предната веранда и четеше голяма книга с кожена подвързия, озаглавена просто „Коне“. На облегалката на люлеещия се стол бе поставена купичка от грубо оранжево стъкло с парче зелен пудинг по средата. Алън носеше син костюм от крепон и панамена шапка на главата. Сцената беше като на спокойно езеро.

— Майка ти знае ли, че излизаш?

— Скоро се връщам.

— В последно време се държиш много по-добре с майка си, Камий. Благодаря ти за това. Състоянието й доста се подобри. Дори отношенията й с… Ама са много по-гладки. — Той винаги правеше тази пауза преди името на собствената си дъщеря, като че ли казваше леко неприлична дума.

— Добре, Алън, добре.

— Надявам се, че и ти се чувстваш по-добре, Камий. Важно е човек да се харесва. Добрата настройка е също толкова заразителна, колкото лошата.

— Приятно прекарване с конете.

— С тях винаги е приятно.

Пътуването ми до Уудбъри бе прекъснато от периодични резки спирания, за да повръщам още жлъчка, примесена с малко кръв. Три спирания, при едно от които оповръщах вратата, защото не можах да я отворя достатъчно бързо. Използвах остатъка от водката с ягодов сироп от една забравена в колата чаша, за да я измия.

* * *

Болница „Сейнт Джоузеф“ в Уудбъри беше грамаден куб от златисти тухли, кръстосан от редове прозорци с кехлибарен цвят. Мериан я наричаше „вафлата“. През повечето време беше спокойно място: живеещите по на запад ходеха да се лекуват в Поплар Блъф; тези от север — в Кейп Жирардо. Само жителите на „петата“ на Мисури ходеха в Уудбъри.

На гишето за информация седеше дебелана с нелепо кръгли гърди и изражение, казващо: „Не ме безпокой“. Застанах пред нея и зачаках. Преструваше се, че много внимателно чете нещо. Приближих се още. Тя продължи да чете, като проследяваше с показалец редовете в списанието си.

— Извинете — казах с изразяващия едновременно раздразнение и снизхождение тон, който дори аз мразех.

Тя имаше мустаци и пожълтелите нокти на заклет пушач; кафявите кучешки зъби, показващи се под горната й устна, също го потвърждаваха. „Лицето, което показваш на хората, им показва как да се държат с теб“ — казваше майка ми всеки път, когато се съпротивлявах на опитите й да ме кипри. Тази жена тук не можеше да получи добро отношение.

— Искам да проверя едни картони.

— Подайте молба при личния си лекар.

— На сестра ми.

— Кажете на сестра си да подаде молба при личния си лекар. — Дебеланата обърна следващата страница на списанието.

— Сестра ми е мъртва.

Имаше и по-мек начин да съобщя тази информация, но исках да я стресна. Въпреки че сега ми обърна внимание, пак го направи с неохота. Кимна:

— Съболезнования. Тук ли е починала?

— Мъртва при постъпване. Често идваше за спешни процедури и лекуващите й лекари бяха тук.

— Дата на смъртта?

— Първи май 1988 г.

— Боже. Доста отдавна. Надявам се, че сте търпелива жена.

* * *

След четири часа, две състезания по надвикване с неуслужливи сестри, отчаяно флиртуване с блед, измъчен администратор и три тичания до тоалетната, за да повръщам, най-сетне папките с медицинските документи на Мериан бяха у мен.

Имаше по една за всяка година от живота й, всяка следваща — по-дебела от предишната. Не разбирах половината драсканици на лекарите. Много от тях бяха свързани с поръчани и проведени изследвания, все безполезни. Мозъчна томография и томография на сърцето. Процедури, включващи вкарване на камера в гърлото на Мериан, за да се огледа стомахът й, напълнен преди това с фосфоресцентно багрило. Монитори за апнеа. Възможни диагнози: диабет, сърдечни шумове, киселинен рефлукс, болен черен дроб, пулмонарна хипертония, депресия, болест на Крон, лупус. Накрая: деликатен, розов лист, закрепен с телбод за доклад от едноседмична хоспитализация на Мериан за стомашно изследване.

Равен, плавен почерк, но гневен — химикалката беше запечатала всяка дума със сила в хартията. Докладът гласеше:

Като медицинска сестра се грижих за Мериан Крелин по време на изследванията й тази седмица, а също и при няколко нейни предишни посещения в болницата. Убедена съм [думата „убедена“ беше подчертана два пъти], че това дете изобщо не е болно. Ако не беше майка й, тя щеше да бъде абсолютно здрава. Детето проявява болестни симптоми само когато прекарва известно време в компанията на майка си, дори в дни, когато се е чувствало съвсем добре преди посещенията на родителя. Майката не показва интерес към Мериан, когато тя е здрава, даже се държи, сякаш я наказва. Прегръща детето само когато то е болно или плаче. Аз и няколко други сестри, които по лични съображения не пожелаха да подпишат това становище, сме на категоричното мнение, че Мериан, а също и сестра й, трябва да бъдат изведени от дома за по-нататъшно наблюдение.

Бевърли ван Лъм

Справедливо възмущение. Щяхме да имаме повече полза, ако беше предприела нещо. Представих си Бевърли ван Лъм, дейна и със стиснати устни, с коса, събрана в строг кок, да пише това писмо в съседната стая, след като е била принудена да остави отпуснатата Мериан в ръцете на майка ми, която след броени минути пак ще се разкрещи за внимание.

В рамките на час открих сестрата в педиатричното отделение, което представляваше просто по-голяма стая с четири легла, само две от които се използваха в момента. На едното имаше момиченце, което спокойно си четеше. Момченцето в съседното легло спеше изпънато, с метална шина на врата, която изглеждаше сраснала с гръбначния му стълб.

Бевърли ван Лъм беше много далеч от това, което си бях представяла. На възраст беше около петдесетте, слаба и с много късо подстригана коса. Носеше униформен панталон на цветчета, яркосиня престилка и химикалка, закрепена зад ухото. Когато й се представих, тя веднага си спомни за мен и не изглеждаше ни най-малко изненадана, че ме вижда.

— Много се радвам да ви видя след толкова години, макар и при тези обстоятелства — каза с дълбок, топъл глас. — Понякога си фантазирам, че самата Мериан идва пораснала, може би с едно-две деца. Фантазиите могат да бъдат опасни.

— Идвам, защото прочетох бележката ви в медицинския й картон.

Тя изсумтя, сложи капачката на химикалката.

— Като че ли имаше някаква полза. Ако не бях толкова млада и плаха, и впечатлена от великите доктори, щях да направя нещо повече от просто да напиша една бележка. Защото по онова време беше нечувано да обвиниш майката за такова нещо. За малко не ме уволниха. На никого не му се вярва, че това може да се случи. Като от приказка на братя Грим. МПЗ.

— МПЗ?

— Мюнхаузен по заместване. Възрастният, който се грижи за детето, обикновено майката, почти винаги майката, разболява детето, за да получи внимание за себе си. Веднъж имате Мюнхаузен — детето, което се разболява, за да получи внимание. Втори път имате МПЗ — майката, която разболява детето си, за да покаже какъв любящ, грижовен родител е. Братя Грим, нали разбирате? Нещо, което би направила някоя зла кралица на феите. Изненадвам се, че не сте чули за това.

— Звучи ми познато.

— В днешно време е доста разпространено заболяване. Много се говори за него. Хората обичат новите и зловещи неща. Спомням си, когато анорексията дойде на мода през осемдесетте. Колкото повече се говореше за това по телевизията, толкова повече момичета гладуваха. Вие обаче винаги сте изглеждали добре. Радвам се.

— Добре съм, може да се каже. Имам обаче друга сестра, родена след Мериан, и се тревожа за нея.

— И с пълно право се тревожите. Да имаш майка с МПЗ — никак не е хубаво да си любимото дете. Вие имахте късмет, че майка ви не проявяваше особен интерес към вас.

Мъж със зелена униформа мина бързо по коридора, като буташе инвалидна количка, следван от двама други смеещи се младежи с подобни дрехи.

— Студенти — измърмори Бевърли и завъртя очи.

— Лекарите изобщо обърнаха ли внимание на вашия доклад?

— Аз го нарекох доклад. Те гледаха на него като на злобен донос на една бездетна, завистлива сестра. Както казах, тогава бяха други времена. Сега към сестрите има мъъъничко повече уважение. Само мъъъничко. И за да бъда честна, Камий, не бях много настоятелна. Току-що се бях развела, имах нужда да запазя работата си и в интерес на истината, исках някой да ме убеди, че греша. В такива случаи човек има нужда да повярва, че греши. Когато Мериан почина, пих три дни нонстоп. Погребаха я, преди да дойда на себе си. Попитах главния лекар на педиатрията дали е прочел бележката ми. Каза ми да си взема една седмица отпуск. Аз бях просто една от онези истерични жени.

Очите ми изведнъж засмъдяха и се навлажниха. Тя ме хвана за ръката.

— Съжалявам, Камий.

— Боже, толкова ме е яд. — По страните ми потекоха сълзи и аз ги изтрих с ръка. Бевърли ми подаде кърпичка. — Яд ме е, че се случи. Яд ме е, че чак сега си давам сметка за това.

— Е, миличка, тя е ваша майка. Мога само да си представям какво е да разберете такова нещо. Поне сега, изглежда, че правосъдието ще възтържествува. От колко време онзи детектив разследва случая?

— Какъв детектив?

— Уилис, нали? Симпатичен младеж, умен. Направи ксерокопия на всяка страница от картона на Мериан, разпитва ме, докато не си казах и майчиното мляко. Не ми спомена, че е засегнато друго момиченце. Каза ми все пак, че вие сте добре. Мисля, че си пада по вас — взе да се срамува и черви, когато споменах името ви.

Спрях да плача, смачках кърпичките и ги хвърлих в кошчето до четящото момиченце. То погледна любопитно, сякаш очакваше да получи писмо. Благодарих на Бевърли и излязох. Не бях на себе си и спешно се нуждаех да видя синьо небе.

Бевърли ме настигна при асансьора. Хвана двете ми ръце.

— Махнете сестра си от онази къща, Камий. Там не е безопасно за нея.

* * *

Между Уудбъри и Уинд Гап, при изход 5, имаше мотористки бар, където продаваха бири за вкъщи, без да проверяват лични документи. Като гимназистка често ходех там. До мишената за дартс имаше телефонен автомат. Извадих шепа монети и се обадих на Къри. Ейлийн вдигна и както винаги, гласът й беше плавен и стабилен като тревист хълм. Едва успях да кажа името си и започнах да хлипам.

— Камий, миличка, какво има? Добре ли си? Разбира се, че не си добре. Ох, страшно съжалявам. Казах на Франк да те прибере след последното ти обаждане. Какво се е случило?

Продължих да хлипам, дори не се сещах какво да кажа. Една стреличка се заби в мишената със силно издумкване.

— Нали не се… нараняваш пак? Камий? Миличка, плашиш ме.

— Майка ми… — успях да изрека, преди гласът пак да ми изневери. Стоновете извираха дълбоко от гърдите ми, караха ме почти да се превивам надве.

— Майка ти? Добре ли е?

— Неееее.

Продължителен стон като на плачещо дете. Чух шум от предаване на слушалката и трескавия шепот на Ейлийн, изричаща името на Франк и думите: „нещо се е случило… ужасно“, тишина за две секунди, после трясък от счупено стъкло. Къри бе станал от масата прекалено бързо и чашата му с уиски се беше разбила на пода. Само предположение.

— Камий, какво е станало. Кажи ми. — Гласът му беше груб и стряскащ, сякаш някой ме хвана с две ръце и ме разтърси.

— Знам кой го е направил, Къри — изсъсках. — Знам кой.

— Това не е причина да плачеш, паленце. Полицията арестува ли вече някого?

— Още не. Знам кой го е направил.

Дум по мишената за дартс.

— Кой? Камий, кажи ми.

Допрях слушалката до устата си и прошепнах:

— Майка ми.

— Кой? Камий, говори по-силно. В някой бар ли си?

— Майка ми го е направила — изкрещях в слушалката, буквално изплюх думите.

Мълчанието му беше твърде дълго.

— Камий, подложена си на голям стрес. Много сбърках, че те пратих там толкова скоро, след като… Слушай сега, искам да отидеш до най-близкото летище и веднага да вземеш самолет за тук. Не се връщай да си вземеш дрехите, зарежи колата и просто се прибери у дома. По-късно ще се занимаем с тези неща. Вземи какъвто има билет, аз ще ти покрия разходите. Само се прибери незабавно у дома.

У дома, у дома, у дома, като че ли се опитваше да ме хипнотизира.

— Вече нямам дом — проплаках и пак захлипах. — Трябва да се погрижа за това тук, Кери.

Затворих в момента, в който ме призоваваше да не го правя.

* * *

Намерих Ричард да вечеря в „Трити“. Разглеждаше изрезки от един вестник от Филаделфия за нападението с ножица на Натали. Кимна ми неохотно и когато седнах срещу него, сведе очи към мазната си царевична каша с кашкавал, после погледна изпитателно подутото ми лице.

— Добре ли си?

— Мисля, че майка ми е убила Мериан, а също Ан и Натали. И знам, че ти също мислиш така. Току-що идвам от Уудбъри, скапаняк такъв. — Скръбта ми бе преминала в гняв някъде между изходи 5 и 2. — Не мога да повярвам, че докато се забавляваше с мен, просто си се опитвал да събереш информация за майка ми. Извратен мръсник.

Треперех; думите изхвърчаха от устата ми като куршуми.

Той извади десет долара от портфейла си и ги пъхна под чинията си. Стана, дойде от моята страна на масата и ме хвана за ръката.

— Ела навън, Камий. Не е тук мястото да говорим за това.

Излязохме. Заведе ме до дясната врата на колата си, без да пуска ръката ми. Сложи ме да седна вътре.

Закара ме мълчаливо до възвишенията над Мисисипи, като вдигаше ръка, за да ме спре, всеки път, когато се опитвах да кажа нещо. Накрая му обърнах гръб, завъртях се към прозореца и се загледах в преминаващата покрай нас като размазана синьо-зелена стена гора.

Спряхме на същото място, откъдето бяхме гледали реката миналия път. Тя течеше бавно под нас в тъмното и повърхността проблясваше на петна под лунната светлина. Беше като да гледаш бръмбар, пълзящ сред нападали листа.

— Сега е мой ред да използвам клише — каза Ричард, застанал с профил към мен. — Да, отначало имах интерес към теб, защото исках информация за майка ти. Но после искрено се привързах към теб. Доколкото човек може да се привърже към някого, толкова затворен, колкото теб. Разбира се, мога да си обясня защо. Отначало мислех да те разпитам официално, но нямах представа колко близки сте с Адора и не исках да усети, че я подозирам. Освен това не бях сигурен, Камий. Исках да я наблюдавам още малко. Беше само интуиция. Слухове, чути тук и там, за теб, за Мериан, за Ама и майка ти. Вярно е също, че жените не отговарят на профила за такова престъпление. Не и за сериен убиец на деца. После погледнах на нещата от друг ъгъл.

— Какъв? — Гласът ми беше глух, като стъргане по метал.

— Онова хлапе, Джеймс Капизи. Постоянно мислех за него и за неговата зла вещица от приказките. — Като че ли повтаряше думите на Бевърли за братя Грим. — Все още се съмнявам, че е видял майка ти, но мисля, че си е спомнил нещо, чувство или подсъзнателен страх, което е създало онзи образ във въображението му. Замислих се каква жена би тръгнала да убива малки момиченца и да им вади зъбите. Жена, която иска да има пълен контрол. Жена, чийто майчин инстинкт е нарушен. Ан и Натали са били… обгрижени, преди да бъдат убити. Родителите и на двете са забелязали нетипични подробности. Ноктите на Натали са били лакирани в яркорозово. Краката на Ан са били обезкосмени. Устните и на двете са били разкрасени с червило.

— Ами зъбите?

— Не е ли усмивката най-доброто оръжие на едно момиче? — попита Ричард. Най-сетне се обърна и ме погледна. — А в случая с тези две момичета, буквално оръжие. Когато ти ми разказа за ухапванията, всичко ми се изясни. Убиецът беше жена, която мрази проявлението на сила при другите жени, смята го за вулгарно. Опитала се е да се държи като майка на двете момиченца, да ги командва, да ги формира според собствените си представи. Те са я отхвърлили, съпротивлявали са се и това я е вбесило. Затова е трябвало да умрат. Удушаването е класически пример за доминиране. Бавно убиване. След като съставих този профил на убиеца в кабинета си, затворих очи и си представих лицето на майка ти. Внезапната агресия, близостта й с двете момиченца — и нямаше алиби за никоя от двете нощи. Предчувствието на Бевърли ван Лъм за Мериан още повече наклони везните. Въпреки че за да го докажем, ще трябва да ексхумираме Мериан. Следи от отравяне или нещо друго.

— Оставете я на мира.

— Не мога, Камий. Знаеш, че трябва. Ще се отнесем с най-голяма почит към останките й. — Постави ръка на бедрото ми. Не на ръката или рамото ми, а на бедрото ми.

— Джон изобщо бил ли е заподозрян? — Избутах ръката му.

— Името му се споменаваше през цялото време. На Викъри му стана фикс-идея. Когато разбра, че Натали е имала склонност към агресия, реши, че и Джон трябва да има. Освен това той не беше местен, а знаеш колко подозрителни са пришълците.

— Имаш ли реални доказателства, Ричард? За майка ми? Или всичко са само подозрения?

— Утре ще получим заповед за претърсване на къщата. Сигурно е запазила някъде зъбите. Казвам ти го като приятел. Защото те уважавам и ти имам доверие.

— Добре. — Падане светна на коляното ми. — Трябва да изведа Ама от там.

— Тази нощ нищо няма да се случи. Искам да се прибереш вкъщи и да се държиш, сякаш всичко е нормално. Колкото може по-естествено. Мога да взема показанията ти утре, ще бъдат от голяма полза за разследването.

— Тя може да ни направи нещо. На мен и на Ама. Дрогира ни, трови ни. Дава ни да пием някакви неща.

Пак ми се доповръща.

Ричард дръпна ръката си от бедрото ми.

— Камий, защо не каза досега? Можехме да те изследваме. Би било много полезно за случая. По дяволите!

— Благодаря за загрижеността, Ричард.

— Някой казвал ли ти е, че си прекалено чувствителна, Камий?

— Никога.

* * *

Гайла стоеше на вратата — като бдителен призрак в къщата на върха на хълма. Скри се бързо и когато спрях пред навеса за коли, лампата в столовата светна.

Шунка. Подуших я, преди да стигна до вратата. И листно зеле. Царевица. Всички бяха седнали като актьори преди вдигане на завесата. Сцена: Вечеря. Майка ми седеше на челното място, Ама и Алън — от двете й страни, приборите и чиниите за мен бяха подредени отсреща. Гайла издърпа стола ми, за да седна, после пак се оттегли в кухнята с униформата си на медицинска сестра. Вече не исках да виждам медицински сестри. От мазето се чуваше бученето на пералнята.

— Здравей, милинка, добре ли прекара деня? — на твърде висок глас попита майка ми. — Настанявай се, специално те изчакахме. Реших, че ще е хубаво да вечеряме веднъж като семейство, след като скоро ще си тръгваш.

— Защо мислиш така?

— Скоро ще арестуват твоя малък приятел, скъпа. Не ми казвай, че съм по-добре информирана от представителя на медиите.

Погледна Алън и Ама и се усмихна като гостоприемна домакиня, предлагаща ордьоври. Разклати звънчето си и Гайла донесе шунката, тресяща се като желе, на сребърен поднос. Едно резенче ананас се изпързаля от едната страна.

— Ти режи, Адора — каза Алън в отговор на въпросителния поглед на майка ми.

Тя започна да реже шунката на филии с дебелина един пръст и да ги слага в чиниите. Ама ми подаде една порция, но аз поклатих глава и я прехвърлих на Алън.

— Не искаш шунка — измърмори майка ми. — Още не си преодоляла тази фаза, Камий.

— Фазата, в която мразя свинска шунка ли? Не, не съм.

— Мислиш ли, че ще осъдят на смърт Джон? — попита сестра ми. — Че ще екзекутират твоя Джон? — Майка ми я беше нагиздила с бяла рокличка и розови панделки, косата й бе сплетена на плътни плитки от двете страни. Излъчваше гняв като воня.

— В Мисури има смъртно наказание и тези убийства със сигурност заслужават такова — отговорих.

— Имаме ли още електрически стол? — попита тя.

— Не — сряза я Алън. — Сега си яж месото.

— Смъртоносна инжекция — измърмори майка ми. — Като да приспиш коте.

Представих си Адора, вързана с каиши на болнична количка, да си разменя любезности с лекаря, преди иглата да се забие в ръката й. Много подходящо — да умре от смъртоносна инжекция.

— Камий, ако можеше да бъдеш героиня от някоя приказка, коя щеше да си избереш? — попита Ама.

— Спящата красавица. — За да прекарам живота си в сънища; звучеше прекрасно.

— Аз искам да съм Персефона.

— Не знам коя е тя — казах. Гайда сипа задушено зеле и прясна царевица в чинията ми. Насилих се да ям, зърно по зърно, непрекъснато ми идеше да повърна.

— Тя е царицата на мъртвите — разпалено обясни Ама. — Била толкова красива, че Хадес я откраднал и я пренесъл в подземния свят, за да бъде негова жена. Обаче майка й била толкова могъща, че го принудила да й я върне. Но само за шест месеца всяка година. Затова Персефона прекарва половината си живот с мъртвите, а другата половина — с живите.

— Ама, как може такова същество да ти харесва? — възмути се баща й. — Понякога си ужасна.

— Жал ми е за Персефона, защото когато се върне при живите, хората се страхуват от нея заради мястото, където е била. И дори когато е при майка си, тя не е щастлива, защото знае, че трябва пак да се върне в подземния свят.

Усмихна се широко на Адора и лапна голямо парче шунка. После изграчи към вратата:

— Гайла, донеси захар!

— Използвай звънчето, Ама — смъмри я майка ми. Тя също не се хранеше.

Гайла донесе купичка със захар и поръси една голяма лъжица върху шунката и доматите на сестра ми.

— Дай на мен — изхленчи сестра ми.

— Нека Гайла да ти сипе — каза майка ми. — Ти слагаш прекалено много.

— Ще ти бъде ли тъжно, когато екзекутират Джон, Камий? — попита Ама, докато смучеше парче шунка. — Кое ще те натъжи повече, ако Джон умре или ако аз умра?

— Не искам никой да умира. Напоследък в Уинд Гап имаме достатъчно много смърт.

— Напълно съм съгласен — заяви Алън със странно бодър тон.

— Някои хора трябва да умрат. Джон трябва да умре — продължи Ама. — Даже да не ги е убил, пак трябва да умре. Той вече е покварен, след като сестра му е мъртва.

— По тази логика и аз трябва да умра, защото сестра ми е мъртва и аз съм покварена — отбелязах. Сдъвках още едно царевично зърно.

Ама ме погледна изпитателно.

— Може би. Но те харесвам и не искам да умираш. Ти как мислиш? — обърна се към Адора. Хрумна ми, че никога не се обръщаше към нея с „мамо“, нито дори с „Адора“. Сякаш не знаеше името й, но не искаше да се разбере.

— Мериан почина отдавна, много отдавна, и мисля, че всички трябваше да си отидем с нея — уморено изрече майка ми. Изведнъж добави с ведър тон: — Но още сме тук и продължаваме напред, нали?

Разклати звънчето и Гайла дойде да събере чиниите, обикаляйки масата като престарял вълк. После донесе десерта — сладолед с червен портокал. Майка ми се оттегли дискретно в килера и се върна с две високи кристални чаши. Стомахът ми се сви.

— С Камий ще пийнем по едно питие в моята стая — каза на другите, като оправяше косата си пред огледалото на бюфета.

Вече се беше облякла за случая, дадох си сметка аз — с нощница. Точно както едно време като малка, когато ме повикаше при себе си, тръгнах послушно след нея.

После влязох в стаята й — мястото, където винаги съм искала да бъда. Масивното легло, натрупаните върху него като пиявици възглавници. Огромното огледало, вградено в стената. И знаменитият под от слонова кост, който караше всичко да блести като снежен, осветен от луната пейзаж. Тя хвърли възглавниците на пода, дръпна завивките и ми даде знак да седна на леглото. Настани се до мен. Всички онези месеци след смъртта на Мериан, когато Адора стоеше в стаята си и не ме пускаше вътре, не смеех дори да си мечтая да седя така сгушена на леглото до майка си. Сега се случваше, с повече от петнайсет години закъснение.

Тя прокара пръсти през косата ми и ми подаде чашата. Подуших питието: миришеше на печени ябълки. Стиснах чашата, но не отпих.

— Когато бях малка, майка ми ме заведе в Северната гора и ме остави там — заговори Адора. — Не изглеждаше ядосана или разстроена. Изглеждаше безразлична. Почти отегчена. Не ми обясни защо. Нито дума. Каза ми само да се качвам в колата. Бях боса. Когато стигнахме, ме хвана заръката и много спокойно ме поведе по пътеката, после ме заведе встрани, пусна ръката ми и каза да не вървя след нея. Бях на осем, още съвсем малка. Когато стигнах вкъщи, краката ми бяха целите надрани, а тя само ме погледна над вестника, който четеше, после стана и се прибра в стаята си. В тази стая.

— Защо ми казваш това?

— Когато едно дете разбере още от толкова малко, че майка му не го обича, се случват лоши неща.

— Повярвай ми, много добре знам какво е — отговорих. Ръцете й още бяха в косата ми, пръстите на едната галеха голото място на скалпа ми.

— Исках да те обичам, Камий. Но ти беше толкова трудно дете. Мериан, с нея бе толкова лесно.

— Стига толкова, мамо.

— He. He стига. Остави ме да се погрижа за теб, Камий. Поне веднъж покажи, че имаш нужда от мен.

„Хайде най-сетне всичко да свършва. Искам да свърши“ — помислих си..

— Добре, хайде. — Изпих питието на една глътка, изблъсках ръцете й и се опитах да си придам твърд глас. — Винаги съм имала нужда от теб, мамо. Истинска нужда. Не създадена от теб, която можеш да включваш и изключваш, когато поискаш. И никога няма да ти простя за Мериан. Тя беше едно невинно дете.

— Тя винаги ще остане моето дете — отговори майка ми.

16

Заспах на изключен вентилатор и когато се събудих, чаршафите бяха полепнали по тялото ми. Мокри с моята пот и урина. Зъбите ми тракаха и главата ми пулсираше. Грабнах кошчето, оставено до леглото ми, и повърнах. Гореща течност с няколко зърна царевица, плуващи на повърхността.

Майка ми влезе, преди да успея пак да легна. Представих си как е седяла на стола в коридора, до снимката на Мериан, и е чакала да започна да повръщам.

— Ела, миличка. Една гореща вана ще ти се отрази добре.

Съблече горнището ми през главата, смъкна панталона на пижамата. За секунда яснота видях как оглежда врата ми, гърдите ми, хълбоците, краката.

Когато с помощта на майка ми влязох във ваната, пак повърнах. Още гореща течност върху тялото ми и по порцелана. Адора дръпна една кърпа от закачалката, намокри я със спирт и ме избърса внимателно, сякаш миеше прозорци. Започна да полива главата ми с чаши студена вода, за да свали температурата. Даде ми да изпия още две хапчета и чаша мляко с небесносин цвят. Изгълтах ги със същата ожесточеност, с която се отдавах на двудневните си пиянства. „Още не съм победена. Какво друго имаш да предложиш?“ Исках да изпитам най-лошото. Дължах го на Мериан.

Повръщане във ваната, изпразване на ваната, напълване, изпразване. Торбички с лед на раменете ми, между краката ми. Грейки с гореща вода на челото ми, на коленете ми. Пинсети в раната на глезена ми, почистване със спирт. Водата ставаше розова. Изчезни, изчезни, изчезни умоляваше от врата ми.

Клепачите на Адора бяха оскубани до голо, лявото й око ронеше едри сълзи, езикът й постоянно навлажняваше горната й устна. Последната ми мисъл, преди да изгубя съзнание: „Тя се грижи за мен. Майка ми се поти, докато се грижи за мен. Поласкана съм. Никой друг не би направил това за мен. Мериан. Завиждам на Мериан.“

* * *

Събудих се от силни писъци. Още бях във ваната, наполовина пълна с хладка вода. Изнемощяла и изпускаща пара, успях да се изправя и да се увия с тънка памучна хавлия. Писъците на майка ми пронизваха ушите ми. Точно когато отворих вратата, Ричард нахълта.

— Камий, добре ли си?

Писъците на майка ми, безумни и насечени, цепеха въздуха зад него.

Изведнъж долната му челюст увисна. Наклони главата ми на една страна и огледа белезите на врата ми. Разтвори хавлията и присви очи.

— Боже мили! — гласът му прозвуча като бълнуване на луд: колебаещ се между смях и страх.

— Какво й има на майка ми?

— Какво ти има на теб? Режеш ли се?

— Изрязвам думи — измърморих, сякаш имаше разлика.

— Думи, виждам.

— Защо пищи майка ми? — Зави ми се свят и седнах на пода.

— Камий, зле ли ти е?

Кимнах.

— Намерихте ли нещо?

Викъри и няколко полицаи минаха покрай стаята ми. Майка ми се появи, олюлявайки се, заровила ръце в косата си. Крещеше да се махат, да имат уважение и че горчиво ще съжаляват.

— Още не — отговори Ричард. — Много ли си зле?

Подпря челото ми, затвори пак хавлията ми, не искаше да погледне лицето ми.

Свих рамене като сърдито дете.

— Всички трябва да напуснат къщата, Камий. Облечи се и ще те закарам на лекар.

— Да, за да събереш доказателства. Дано в мен да е останало още отрова.

* * *

До вечерта от килера на майка ми бяха иззети следните предмети:

Осем шишенца с лекарство против малария с чуждестранни етикети, големи сини хапчета, които бяха забранени, защото причиняват висока температура и замъгляване на зрението. Следи от него бяха открити в кръвта ми.

Седемдесет и две хапчета индустриален лаксатив, използван предимно против запек при селскостопански животни. Следи от него бяха открити в кръвта ми.

Трийсет и шест хапчета срещу гърчове, които причиняват виене на свят и гадене, ако се предозират. Следи от тях бяха открити в кръвта ми.

Три шишенца сироп от ипекак, използван за причиняване на повръщане в случаи на отравяне. Следи от него бяха открити в кръвта ми.

Сто шейсет и едно хапчета конско успокоително. Следи от него бяха открити в кръвта ми.

Преносима аптечка, съдържаща насипни хапчета, ампули и спринцовки, нищо от което Адора не беше използвала. Или не им беше намерила добра употреба.

* * *

От кутията за шапки на майка ми бе иззет дневник с корица на цветчета, който щеше да бъде представен като доказателство в съда и съдържаше пасажи като:

14 септември 1982 г.

Реших да спра да се грижа за Камий и да се съсредоточа върху Мериан. Камий никога не е била добра пациентка — когато е болна, става злобна и агресивна. Не обича да я докосвам. Никога не съм чувала за такова нещо. Тя е злобна като Джоя. Мразя я. Мериан е като кукличка, когато е болна. Разчита изцяло на мен и иска да бъда при нея постоянно. Обичам да бърша сълзите й.

13 март 1985 г.

Пак трябваше да закараме Мериан в Уудбъри. Проблеми с дишането от сутринта и болки в корема“. Облякох жълтото си костюмче, Сейнт Джон", но после съжалих — тревожа се, че с русата си коса може би изглеждам безлична. Или като ходещ ананас! Д-р Джеймисън е много способен и внимателен, проявява загриженост към Мериан, но не е прекалено любопитен. Изглежда доста впечатлен от мен. Каза, че съм ангел и че всяко дете трябва да има такава майка. Позволихме си малко да пофлиртуваме въпреки венчалните пръстени. Сестрите са малко досадни. Сигурно завиждат. Ще трябва много добре да се подготвя зя следващата визита (вероятно ще се наложи операция!). Трябва да накарам Гайла да направи своя специалитет с кайма. Сестрите обичат тези малки лакомства по време на почивките. Голяма зелена панделка около буркана, може би? Ще трябва да си направя косата преди следващия спешен случай… дано д-р Джеймисън (Рик) пак да е дежурен…

10 май 1988 г.

Мериан почина. Не можах да спра. Отслабнах 6 килограма и сега съм само кожа и кости. Всички са невероятно внимателни. Хората могат да бъдат прекрасни.

* * *

Най-важното доказателство беше намерено под тапицерията от жълт брокат на двуместния диван в стаята на Адора — зацапани малки дамски клещи. ДНК-изследването откри върху тях следи от кръвта на Ан Неш и Натали Кийн.

Зъбите не бяха открити в дома на майка ми. Седмици наред имах видения къде биха могли да бъдат. Представях си светлосин кабриолет, с вдигнат както винаги гюрук, и как през прозореца се подава женска ръка и дъжд от зъби се посипва покрай шосето през Северната гора. Деликатни обувки нагазват в калта покрай Фолс Крийк — и зъбите падат като камъчета във водата. Розова нощница сред розовата градина на майка ми — ръце копаят пръстта — и зъбите са погребани като миниатюрни кости.

Зъбите не бяха намерени на никое от тези места. Накарах полицията да провери.

17

Адора Крелин беше арестувана на 28 май за убийствата на Ан Неш, Натали Кийн и Мериан Крелин. Алън веднага плати колосалната съдебна гаранция, за да може жена му да чака процеса комфортно в дома си. Предвид на ситуацията съдът сметна за най-добре аз да поема попечителството на сестра си. Два дни по-късно карах на север, към Чикаго, с Ама на задната седалка.

* * *

Тя ме изтощаваше. Ама беше изнервена и търсеше внимание — крачеше напред-назад като дива котка в клетка, засипваше ме с гневни въпроси (Защо всичко е толкова шумно тук? Как може да живеем в такъв малък апартамент? Не е ли опасно навън?) и искаше постоянно да я уверявам, че я обичам. Търсеше начин да изразходва излишната енергия, след като вече не боледуваше по няколко пъти на месец.

През август започна живо да се интересува от жените убийци. Лукреция Борджия, Лизи Бордън, една жена от Флорида, която удушила трите си дъщери в момент на нервна криза.

— Мисля, че те са специални — казваше предизвикателно.

Търсела начин да прости на майка си, успокои ме детският психолог. Ама издържа две посещения при специалистката, после буквално легна на пода и запищя сърцераздирателно, когато се опитах да я заведа за трети път. Иначе дълги часове се занимаваше с куклената къщичка на Адора. Това бил нейният начин да приеме ужасните неща, които са се случили там, обясни психоложката, когато й се обадих. В такъв случай би трябвало да разбие къщичката на парчета, контрирах аз. Ама ми удари плесница, когато донесох плат с грешния оттенък на синьо за леглото в репликата на стаята на майка й. Изхрачи се на пода, когато отказах да платя шейсет долара за диван играчка, направен от истински орех. Пробвах терапия с гушкане — нелеп метод, според който трябваше да прегръщам сестра си и да й повтарям „обичам те, обичам те, обичам те“, докато тя се мъчеше да се освободи. Четири пъти се отскубна от ръцете ми, нарече ме „кучка“ и затръшна вратата. На петия път и двете се разсмяхме.

* * *

Алън отпусна пари, за да запишем Ама в училище „Бел“ — 22 000 долара годишно без разходите за учебници и консумативи — което беше само на девет пресечки от нас. Тя бързо си намери приятелки — тесен кръг красиви момичета, които се учеха да копнеят за всички блага на Мисури. Една от тях особено ми допадаше — Лили Бърк. Беше умна като Ама, но много по-лъчезарна от нея. Имаше лунички, големи предни зъби и коса с цвят на шоколад, която Ама веднъж изтъкна, че е със същия оттенък като килима в бившата ми стая. Както и да е, харесвах я.

Лили стана редовна гостенка в апартамента ни, помагаше ми в готвенето, питаше ме разни неща за домашните и ми разказваше за момчетата в училище. Сестра ми ставаше все по-мълчалива с всяко посещение на съученичката си. През октомври вече демонстративно затваряше вратата си всеки път, когато Лили идваше.

* * *

Една нощ се събудих и видях Ама застанала до леглото ми.

— Ти обичаш Лили повече от мен — прошепна.

Имаше температура, нощницата беше залепнала за потното й тяло, зъбите й тракаха. Заведох я в банята, сложих я да седне на тоалетната чиния, намокрих кърпа със студена вода и избърсах челото й. Погледнахме се в очите. Студените сини очи на Адора. Празни. Като зимно езеро.

Изсипах два аспирина в дланта си, върнах ги в шишенцето, после пак ги изсипах в ръката си. Едно или две хапчета. Толкова беше лесно да й ги дам. Дали после щеше да ми се прииска да й дам още едно, и още едно? Щеше ли да ми хареса да полагам грижи за болно момиченце? Погледна ме, цялата трепереше. Изражението й беше, сякаш изведнъж видя друго познато лице: мама е тук.

Дадох й два аспирина. От миризмата устата ми се напълни със слюнка. Изсипах останалите хапчета в канала.

— Сега трябва да ме сложиш във ваната и да ме изкъпеш — изхленчи Ама.

Съблякох нощницата й през главата. Голотата й беше смайваща: лепкави крачета на малко момиченце, назъбен кръгъл белег на хълбока като отпечатък от половин капачка от бутилка, съвсем фин пух между краката. Добре развити, съблазнителни гърди. На тринайсет.

Седна във ваната и притисна коленете си в брадичката.

— Трябва да ме разтриеш със спирт.

— Не, Ама, успокой се.

Лицето й почервеня и тя заплака.

— Тя така прави — прошепна. След сълзите дойдоха хлипове, после жални вопли.

— Повече няма да го правим като нея — заявих аз.

* * *

На 12 октомври Лили Бърк изчезна по пътя от училище към къщи. Четири часа по-късно откриха трупа й внимателно подпрян на един контейнер за смет на три пресечки от нашия апартамент. Само шест от зъбите й бяха изтръгнати — двата големи горни резеца и четирите долни.

Веднага телефонирах в Уинд Гап и чаках двайсет минути, докато полицията потвърди, че майка ми си е вкъщи.

* * *

Аз ги открих първа. Оставих полицията да ги намери, но аз първа ги открих. Ама се влачеше след мен като ядосано куче, докато обръщах надолу с главата целия апартамент, вдигах възглавничките на креслата, преравях чекмеджета. Какво си направила, Ама? Когато стигнах до стаята й, тя вече бе спокойна. Самодоволна. Прерових бельото й, изсипах кутията й с бижута, обърнах дюшека й.

Претърсих бюрото й и там открих само моливи, стикери и чаша, която миришеше на белина.

Извадих цялото съдържание на куклената къщичка, смачках модела на моето легло, леглото на Ама и лимоненожълтия диван. Когато съборих големия месингов балдахин на майка ми и тоалетното й шкафче, сестра ми запищя — или може би аз. Може би и двете запищяхме. Подът в стаята на майка ми. Красивите плочки от слонова кост. Бяха от човешки зъби. Петдесет и шест зъбчета, почистени и избелени, блестяха на пода.

* * *

Имаше още уличени за убийствата на двете момиченца в Уинд Гап. В замяна на по-леки присъди в психиатрична болница трите блондинки признаха, че са помогнали на Ама да убие Ан и Натали. Излезли с количката за голф на Адора, отишли до дома на Ан и я придумали да отиде с тях на разходка. Майка ми ти праща поздрави.

Закарали я в Северната гора и й казали, че ще си играят на чаено парти или нещо подобно. Гримирали я, поиграли си с нея, но след няколко часа им омръзнало. Повели я към реката. Ан усетила, че се случва нещо нередно, и се опитала да избяга, но Ама я догонила и я хванала. Ударила я с камък по главата. Ан успяла да я ухапе. Бях видяла белега на хълбока на сестра си, но не се бях досетила какво представлява назъбеният полукръг.

Трите блондинки държали Ан, докато Ама я удушила с въже за пране, което по-рано откраднала от бараката за инструменти на едни съседи. Трябвало им един час, за да успокоят Джодис, и още един, докато Ама извадила зъбите, през което време Джодис не спирала да плаче. После четирите занесли трупа до реката и го хвърлили вътре, отишли у Келси, измили се в бараката за файтони отзад, после гледали филм. Не можаха да постигнат единодушие кой точно. Всичките си спомняха, че яли пъпеш и пили бяло вино в бутилки от „Спрайт“, в случай че майката на Келси надникне в стаята.

Джеймс Капизи не беше излъгал за призрачната жена. Ама откраднала един от безупречно белите ни чаршафи и го преправила като рокля, вързала светлорусата си коса и напудрила кожата си, докато заблестяла. Тя била Артемида, богинята на лова. Отначало Натали се уплашила, но Ама й прошепнала: „Това е игра. Ела с мен да си поиграем.“ Завела Натали през гората до бараката за файтони зад къщата на Келси и там я държали четирийсет и осем часа, през което време обръснали краката й, гиздели я с различни дрехи и я хранели на смени, като се забавлявали с нарастващата паника навън. Малко след полунощ на 14 май приятелките я притиснали на земята, а Ама я удушила. Пак тя сама изтръгнала зъбите. Детските зъби, оказва се, не са много трудни за изваждане, ако приложиш достатъчно сила. И ако не се стараеш да ги запазиш цели. (Още си спомням пода в куклената къща на Ама с мозайката от нащърбени, счупени зъби, някои от тях — само отломки.)

Момичетата използвали количката за голф на Адора, за да изкарат трупа в четири сутринта на Главната улица. Цепнатината между железарията и фризьорския салон била достатъчно широка, за да могат Ама и Келси да напъхат Натали вътре, изправена, в очакване някой да я открие. Джодис пак плакала. По-късно другите момичета обсъждали дали да не я убият, от страх да не ги издаде. Почти щели да осъществят идеята, но точно тогава полицията арестувала майка ми.

Ама убила Лили съвсем сама, ударила я в тила с камък, после я удушила с голи ръце, изтръгнала зъбите й и отрязала косата й. Всичко това зад контейнера в страничната уличка, където беше оставила трупа. Занесла камъка, клещите и ножицата в училище в яркорозовата раница, която й бях подарила.

От косата с цвят на шоколад на Лили беше оплела килимче за репликата на моята стая в куклената къща.

Епилог

За онова, което беше сторила на Мериан, Адора бе призната за виновна за убийство първа степен. Адвокатът й вече подготвя обжалването, което ентусиазирано се отразява от групичката, поддържаща уебсайта в защита на майка ми: спасиадора. ком. Алън заключи къщата в Уинд Гап и се премести в апартамент под наем близо до затвора във Ванделия, Мисури. Пише й писма всеки ден, в който няма свиждане.

Излязоха множество евтини книжлета за нашето семейство на убийци; бях засипана с предложения за договор да пиша книга. Отначало Къри ме насърчаваше да приема, но бързо се отказа. Слава богу. Получих мило, пълно със състрадание писмо от Джон. Подозирал Ама през цялото време и се преместил у Мередит отчасти за да я следи. Това обясняваше разговора, който бях подслушала между него и сестра ми, която се забавляваше да си играе със скръбта му. Нараняване като вид флирт. Болката като израз на интимност, както когато майка ми забиваше пинсетите си в раните ми. Колкото до моята любовна история от Уинд Гап, Ричард повече не ме потърси. След като видя белезите по тялото ми, бях сигурна, че няма да го направи.

Ама ще остане зад решетките до осемнайсетия си рожден ден, вероятно и след това. Има право на свиждане два пъти месечно. Отидох веднъж, седнах до нея на една приветливо обзаведена детска площадка, оградена с бодлива тел. Малки момиченца със затворнически униформи си играеха на успоредки и висилки под надзора на дебели, сърдити надзирателки. Три момиченца се пускаха на тласъци по крива пързалка, качваха се по стълбата от другата страна и пак се пускаха. Пак и пак, мълчаливо, през цялото време на посещението ми.

Ама беше подстригала косата си почти до кожа. Може би го бе направила, за да изглежда корава, но вместо това имаше вид на извънземно или елф. Когато хванах ръката й, беше потна. Тя се дръпна.

Бях се зарекла да не споменавам нищо за убийствата, да се погрижа срещата да мине възможно най-леко. Но въпросите почти веднага заизлизаха от устата ми. Защо зъбите, защо точно тези момиченца, които бяха толкова умни и интересни? С какво я бяха предизвикали? Как е могла да го стори? Последното прозвуча инфантилно, сякаш й се карах, че е направила купон вкъщи, докато ме е нямало.

Ама остана втренчена за известно време в момичетата на пързалката. Каза, че мрази всички тук, че всички момичета били луди и глупави. Мразела да пере и да пипа чужди дрехи. После пак замълча и вече си мислех, че ще се престори, че не е чула въпроса ми.

— Бяхме приятелки за известно време — каза неочаквано, сякаш говореше на себе си. — Забавлявахме се, тичахме из гората. Лудувахме. Наранявахме разни неща. Веднъж убихме една котка. Но после тя… — Като че ли името на Адора не биваше да се споменава. — Тя започна да се интересува от тях. Не можех да имам нищо само за себе си. Те вече не бяха само мои тайни. Започнаха да идват вкъщи. Разпитваха ме за болестите ми. Щяха да развалят всичко. Тя не можеше да разбере. — Ама потърка рязко късата си коса. — И защо трябваше Ан да ухапе… нея? Не можех да спра да мисля за това. Защо Ан можеше да я ухапе, а аз не можех?

Не пожела да каже нищо повече, отговаряше ми само с въздишки и покашляне. Колкото до зъбите, беше ги извадила само защото й трябвали. Куклената къщичка трябвало да бъде съвършена, както всичко, което обичаше.

Мисля, че това не е всичко. Ан и Натали бяха умрели, защото Адора им е обърнала внимание. За Ама това е било изключително несправедливо. Ама, която е позволявала на майка ми да я разболява толкова дълго. Понякога, когато позволяваш на хората да ти правят разни неща, всъщност правиш тези неща на тях. Ама е контролирала Адора, като й позволяваше да я разболява. В замяна е очаквала безрезервна любов и лоялност. Без никакви други момиченца. По същата причина беше убила Лили Бърк. От страх, че обичам Лили повече от нея.

Разбира се, има хиляда други възможни обяснения защо Ама го е направила. Накрая остава фактът: Ама обичаше да наранява. „Обичам насилието“ — беше изкрещяла. За всичко обвинявам майка си. Дете, закърмено с отрова, намира утеха в нараняването на други.

* * *

В деня на арестуването на Ама, деня, в който всички най-сетне окончателно се изясни, Къри и Ейлийн се настаниха на дивана ми като загрижени солница и пиперница. Пъхнах тайно един нож в ръкава си и отидох в банята, там съблякох ризата си и го забих дълбоко в кръглото петно непокътната кожа на гърба си. Раздвижих го на всички страни, докато не нашарих кожата си с неравни разрези. Къри нахълта точно преди да посегна на лицето си.

Двамата с Ейлийн събраха нещата ми и ме закараха у тях, където имам легло и лично пространство в бившата стая за развлечения. Всички остри предмети са заключени, но и не съм положила голямо усилие да се добера до тях.

Уча се да бъда обгрижвана. Уча се да съм обект на внимание. Върнах се в детството на мястото на престъплението. Ейлийн и Къри ме будят сутрин и ме приспиват с целувка (или с леко погъделичкване под брадичката от страна на Къри). Не ми дават да пия нищо по-силно от газиран гроздов сок. Ейлийн ме къпе и понякога разресва косата ми. От това вече не ме побиват тръпки и всички го приемаме като добър знак.

Наближава 12 май, почти една година от завръщането ми в Уинд Гап. По някакво съвпадение тази година на тази дата се пада Денят на майката. Каква ирония. Понякога си мисля за онази нощ, когато се грижех за Ама, и се питам дали съумях достатъчно успешно да я успокоя и утеша. Сънувам, че я къпя и бърша челото й. Събуждам се със свит стомах и изпотено лице. Дали се грижех за Ама от доброта? Или защото имам болестта на Адора? Колебая се между двете, особено нощем, когато кожата ми започва да пулсира.

В последно време все повече си мисля, че е от доброта.

Бележка под линия

1

Джон Бенет Рамзи (1990–1996) — шестгодишна американка, участничка в конкурс за красота за деца, намерена мъртва в дома си на 26 декември 1996 г. — Б. пр.

Content

Джилиан Флин
Отворени рани

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

Епилог

Бележка под линия