Уилям Фокнър

Докато лежах и умирах

На Хал Смит

Дарл

С Джуъл идваме от полето, вървим по пътеката един след друг. Макар да съм на петнайсетина крачки пред него, всеки, който ни наблюдава от памуковия склад, може да види, че разръфаната и очупена сламена шапка на Джуъл е с една глава над моята.

Пътеката, гладко утъпкана от боси ходила и спечена като тухла от юлския месец, сече права като отвес през зелените редици буренясали памукови храсти до склада в центъра на полето, където завива и обикаля постройката под четири заоблени прави ъгъла, за да продължи нататък през нивята изгладена от стъпки с чезнещи очертания.

Памуковият склад е от неодялани трупи, а пълнежът между тях отдавна е изпопадал. Квадратен, с едностранно скосен продънен покрив, складът стои килнат в празната блещукаща сипкавина на слънчевия потоп, на двете му срещуположни стени при подстъпите на пътеката има по един широк прозорец. Когато стигаме до него, аз завивам по пътеката, която обикаля постройката. На няколко метра зад мен Джуъл, вперил поглед право пред себе си, влиза вътре с едно обкрачване на прозореца. Все тъй зазяпан напред с бледите си очи като дървени топчета, побити в дървено лице, той прекосява на четири стъпки помещението с вцепенената строгост на внезапно оживяла от краката надолу шперплатова реклама на индианец в кърпен гащеризон пред тютюнопродавница и обкрачва насрещния прозорец, така че отново е на пътеката тъкмо когато аз се появявам иззад ъгъла. Един зад друг, на малко разстояние, но този път с Джуъл начело, продължаваме към подножието на речния склон.

Каруцата на Тъл стои край вира, привързана за тарабата, юздите са увити около облегалото на седалката. В каросерията има два стола. Джуъл спира при водата, откачва от върбовия клон кратунката и пие. Аз го отминавам и поемам нагоре по пътеката, откъдето започвам да чувам триона на Каш.

Когато излизам на равното, той вече не реже. Стои сред купчини стърготини и намества две дъски. В светлите петна между сенките те жълтеят като злато, като меко злато с плавни лъкатушни следи по плоскостите от острието на теслата: добър дърводелец е Каш. Придържа двете дъски върху дърводелското магаре и ги прилепва по ръбовете към четвъртината скован сандък. Кляка и присвива очи, за да огледа кантовете, после спуска дъските на земята и хваща теслата. Добър дърводелец е. Ади Бъндрън не можеше да си пожелае по-хубав, по-хубав ковчег, в който да легне. В този тук ще й бъде спокойно и удобно. Продължавам към къщата, а подире ми

Хряс. Хряс. Хряс

на теслата.

Кора

Тъй че заделих аз яйцата и направих вчера кифлите. Станаха чудни. Много разчитаме ние на наште кокошки. Берекетни носачки излязоха, малкото, които ни останаха след невестулките и разни такива. Че и змиите през лятото. Змията се шмугва в курника по-бързо от всичко. Понеже щяха да ни струват далеч повече от предвижданията на мистър Тъл, пък и нали бях обещала да покрия разликата с яйца, трябваше да съм по-внимателна от всякога, щото ги взехме само на мойта гола дума. Можехме да изберем и по-евтини пилци, но дадох дума, както рече мис Лоингтън, докато ме съветваше да се главя за породистото люпило, а и мистър Тъл е убеден, че в края на краищата породистите крави и прасета винаги се изплащат. Та след като ни отидоха на поразия толкова много кокошки, нямаше как да ядем от наште си яйца, защото аз нямаше да допусна мистър Тъл да ме кори заради покупката ни на мойта гола дума. Затова когато мис Лоингтън спомена за кифлите, ми хрумна, че ако изпека една фурна, ще спечеля точно колкото да вдигна с две глави нетната стойност на люпилото. И че ако всеки път спестявам по едно яйце, ами то и яйцата ще ми излязат без пари. А пък тая седмица те се скъсаха да снасят и аз не само заделих достатъчно яйца над обещаните да продам, за да направя кифли, ами спастрих още толкоз отгоре, та и брашното, и захарта, и дървата за печката ми излязоха на печалба. И тъй, опекох ги аз вчера, по-внимателно, отколкото съм пекла през целия си живот, а кифлите се получиха чудни. Но тази сутрин, като пристигнахме в града, мис Лоингтън ми каза, че госпожата си сменила решението и в крайна сметка се отказала да вдига празненство.

— Така или иначе, трябваше да купи кифлите — казва Кейт.

— Ами вероятно няма какво да ги прави — отговарям.

— Трябваше да ги купи — повтаря Кейт. — Но богатите градски госпожи могат да се отмятат. Само беднячките не могат.

Пред Бога богатството е нищо, защото Той вижда какво е в сърцето.

— Дали да не ги продам на пазара в събота? — умувам. — Наистина станаха чудни.

— Няма да изкараш и по два долара за парче — отсича Кейт.

— А те да не би да ми струват нещо — казвам. — Скътах сума яйца и размених една дузина за захар и брашно. Кифлите ми излязоха абсолютно безплатни, даже мистър Тъл проумя, че спестените яйца, далеч над бройката, която сме се уговорили да продадем, все едно сме ги намерили отнякъде или сме ги получили подарък.

— След като ти е поръчала кифлите, трябваше да ги купи — упорства Кейт.

Бог вижда какво е в сърцето. Ако по Негова воля едни хора гледат на честността различно от други, не е моя работа да се съмнявам в закона Му.

— Вероятно няма какво да ги прави — казвам. — А те наистина се получиха чудни.

Въпреки горещината юрганът е дръпнат до брадичката й и отвън се подават само двете китки и лицето й. Облегната е на възглавницата и изпъва врат, за да гледа през прозореца, а ние го чуваме, щом почне с теслата или триона. Ако бяхме глухи, щяхме да четем по нейното изражение, все едно го чуваме и виждаме. Лицето й се е стопило, костите под кожата й изпъкват като бели линии. Очите й са като две догарящи свещи в чашките на железен светилник. Но сетното спасение и всевечната милост още не са я споходили.

— Чудни станаха — викам, — ама не са като кифлите на Ади. — По калъфката на възглавницата си личи какви са й на туй момиче прането и гладенето, ако изобщо е имало гладене. Може пък това да й отвори очите колко сляпа е била да изпадне дотам, че да лежи тука на милостта и грижите на четирима мъже и едно щураво момиче. — Никоя жена в околията не може да се мери с Ади Бъндрън по печене на кифли — добавям. — Като нищо ще вземе да се вдигне да извади още една фурна, че да видиш тогава как ние с теб няма да продадем ни една от наште.

Издутината от тялото й под юргана не е по-голяма, отколкото на една дъска, а познаваш, че диша, само по шумоленето на сламата в дюшека. Дори кичурът коса на бузата й не потрепва, въпреки че застаналото над нея момиче й вее с ветрило. Докато я гледаме, тя прехвърля ветрилото в другата ръка, без да спира веенето.

— Спи ли? — шепне Кейт.

— Само наблюдава Каш отвън — отговаря момичето.

Чуваме триона в дъската. Стърже, сякаш хърка. Както се е разположила на раклата, Юла се извръща и поглежда през прозореца. Герданът много подхожда на червената й шапка. Да не повярваш, че го е взела само за двайсет и пет цента.

— Трябваше да купи кифлите — държи на своето Кейт.

Парите наистина щяха да ми дойдат добре. Но пък ми излязоха безплатни, като изключим печенето. Сега преспокойно мога да му кажа, че никой не е застрахован да стъпи накриво, но не всеки е способен да се измъкне без щети, ще му кажа. Не всеки може да си вземе грешката назад, тъй ще му кажа.

Някой влиза в ходника. Дарл е. Когато минава край вратата, не поглежда към нас. Юла проследява движенията му, докато отново изчезне от полезрението към задната част. Ръката й се вдига и леко докосва мънистата, после косата. Щом улавя, че я наблюдавам, очите й се опразват.

Дарл

Тате и Върнън седят на задния трем. С палец и показалец тате издърпва долната си устна и насипва в нея ситно нарязан тютюн от капака на металната кутийка. Двамата извъртат очи след мен, докато пресичам трема, загребвам с кратунката вода от ведрото и отпивам.

— Къде е Джуъл? — пита тате.

Първото, което научих като малък, беше колко по-вкусна става водата, ако престои известно време във ведро от кедър. Мека и хладка, с лек дъх на горещ юлски вятър в кедрови клони. Трябва да отлежи поне шест часа и да я пиеш от кратунка. Водата никога не бива да се пие от метален съд.

А нощем беше още по-сладка. Имах навика да лягам на сламеника в ходника и да изчаквам, докато чуя, че всички са заспали, за да стана и да отида при ведрото. То чернееше черно като дигата, гладката повърхност на водата — кръгло гърло в нищото, и преди да го разбудя с моето загребване, зървах във ведрото може би звездица или две и може би звездица-две в черпака, преди да отпия. След това пораснах, възмъжах. И пак изчаквах всички да заспят, за да мога, както си лежа, да заметна ризата си нагоре, да слушам техния сън и да се усещам, без да се докосвам, да улавям полъха на прохладната тишина по слабините си и да се питам дали там някъде в мрака Каш не прави същото, дали не го прави от около две години вече, далеч преди аз да го поискам или да го мога.

Тате има тежък дюстабан, пръстите на краката му са превити, усукани и криви, без нокти на кутретата от бъхтене във влагите, когато бил момче и носел домашно майсторени обувки. До стола са захвърлени чепиците му. Имат вид на дялани от чугун с тъпа брадва. Върнън е ходил до града. Никога не съм го виждал да отива там по дочен комбинезон. Заради жена му, говорят. Едно време била учителка.

Плисвам на земята останалото в кратунката и обърсвам с ръкав устата си. Ще завали още преди утре заран. Като нищо и преди да мръкне.

— Долу е в обора — отговарям. — Запряга мулетата.

А там той сигурно се заиграва с онзи кон. Ще мине през обора и ще излезе на пасището. Конят няма да е наоколо: той е горе, на хладовина, сред младите борчета. Джуъл изсвирва веднъж пронизително. Конят изпръхтява и за един крещящо лъсващ миг Джуъл го мярва между сините сенки. Джуъл подсвирва втори път; конят се спуска надолу по склона и осейва земята с фъшкии, запира крака, наостря уши, те заиграват, върти разногледо очи, приближава на двайсетина крачки, обръща хълбок към Джуъл и го дебне през рамо пакостно и нащрек.

— Ела ми, господинчо — мами го Джуъл.

Той се стрелва. Стрелва се с такава бързина, че кожата му се нагърчва във вихър от огнени езици. Литва в нов кратък галоп, развял грива и опашка, подбелил очи, заковава отново на място с плътно прибрани крака и отново дебне какво ще направи Джуъл. Джуъл го приближава спокойно, с отпуснати ръце. Ако не гледаме краката на Джуъл, двамата са като съвършено изваян модел за окъпана в слънце картина на дива природа.

Когато Джуъл почти го докосва, конят отскача на задни крака и яростно запердашва с предните към Джуъл. Святкащата фъртуна на копитата засмуква Джуъл в илюзия за криле; а между тях, под извисените гърди, неговите движения са мълниеносни и гъвкави като на змия. Миг преди ударът на копитото да порази ръката му, той вижда цялото си тяло, освободено от земното притегляне, как хоризонтално и светкавично се мята по змийски, докато напипа ноздрите на коня, преди отново да докосне земята. Двамата застиват неподвижни и страховити, конят се е спуснал обратно на вдървените си треперещи крака и е навел глава; Джуъл е побил пети в пръстта, с едната си ръка успокоява пръхтенето на коня, с другата го тупка леко и нежно по врата, докато свирепо и мръснишки го псува.

Стърчат така в ужасяваща, вцепенена празнота, конят се тресе и цвили. И ето го Джуъл на коня. Устремява се нагоре приведен, усуква се като завъртян камшик и още във въздуха тялото му приема очертанията на конските форми. За един кратък миг конят се помайва разкрачен и с наведена глава, после се изстрелва в движение. Двойката се втурва с вратоломни скокове надолу по хълма, Джуъл, отгоре, се е впил като пиявица в гърба му, стигат до оградата, където конят изопва гръбнак и отново рязко заковава.

— Добре, хайде, ако си се наиграл, стига толкова — казва му Джуъл.

Вече в обора Джуъл се плъзва и скача на земята в движение, преди да са спрели. Конят влиза в клетката си, Джуъл го следва. Без да поглежда назад, конят хвърля къч към него, а трясъкът на копитото в преградата изгърмява като револвер. Джуъл го сритва в стомаха; конят дръпва шия назад и оголва зъби; Джуъл го фрасва с юмрук по муцуната, шмугва се към яслата и се покатерва отгоре й. Хваща се за лесата със сеното, снишава глава и наднича над оградките през вратата и навън. Пътеката е пуста; оттук не се чува даже трионът на Каш. Пресяга се нагоре, смъква припряно дебел наръч сено и го натъпква в яслата.

— Яж! — заповядва му. — Пукай слама, докато ти дават, шкембо шкембав, копеле с копеле. Сладък кучи сине! — бръщолеви.

Джуъл

Това е, защото се е разположил там отвън, точно под прозореца й, да реже и кове проклетия сандък. Там, където тя не може да не го гледа. Където всяка вдишана от нея глътка въздух е задръстена от неговото чукане и стържене, където тя го вижда как й вика Виж. Виж колко хубав ти го правя. Казвах му да си намери друго място. Карах му се, мили Боже, да не искаш да пробваш как й стои? Стана досущ както онзи път, когато той беше още малък и тя спомена, че ако има подръка малко торна смес, ще пробва да посади тук-там няколко цветя, а той грабна тавата за хляб и я върна от обора пълна с лайна.

Пък сега, ей ги, накачулили се някакви там като лешояди. Чакат, веят си с ветрила. И защото му казах Да не се беше инатил да кастриш и чукаш онуй нещо, че не даваш човек око да затвори, пък ръцете й, разперени на юргана като изровени корени, скъсал си се да ги миеш, а те не се изчистват. Виждам ветрилото и ръката на Дюи Дел. Казах им що не я оставите на мира. Рязане, думкане и безкрайно ветреене на въздуха над лицето й дотам, че ако си на ръба на силите си, дъх няма да можеш да си поемеш, а пустата тесла не спира да цепи Едно клъц още. Едно клъц още. Едно клъц още, докато всеки минувач по пътя не спре да погледа и не каже брей какъв голям майстор бил тоз дърводелец. Как не бях аз, когато Каш падна от черквата, как не бях аз, когато тате легна болен от ония дърва, дето го затиснаха, тогава нямаше да се случи всички копелдаци от околията да търчат да я зяпат, защото ако има Бог, за какво е Той, по дяволите? Просто щяхме да си бъдем само ние с нея двамата на някой висок хълм, аз щях да търкалям отгоре канари по главите им, ей Богу, щях да ги вдигам и хвърлям по муцуни, зъби и к’вото ми падне, докато тя намери покой, а не проклетата тесла да бичи Едно клъц още. Едно клъц още и можехме да намерим покой.

Дарл

Следим го с очи как се задава иззад ъгъла и изкачва стъпалата. Той не ни поглежда.

— Готов ли си? — пита.

— Ако си запрегнал — казвам. И казвам: — Почакай!

Той спира, обръща се към тате. Без да помръдне, Върнън изстрелва една плюнка. Плюе с достойнство и с премерена точност в сипаничавия прах под трема. Тате бавно трие длани о коленете си. Загледал се е отвъд билото на хълма, далече през полето. Джуъл изчаква миг, после отива при ведрото и пак отпива.

— Толкоз мразя да се колебая, че няма накъде повече — вайка се тате.

— Това са три долара — напомням.

Ризата на тате е по-избеляла по гърбицата от останалите части. По цялата риза обаче няма ни едно петно от пот. Никога не съм виждал петна от пот по неговите дрехи. Веднъж, когато бил на двайсет и две, му прилошало от работа на слънце и оттогава все разправя пред хората, че ако се изпоти, ще умре. Май си вярва.

— Ами ако не издържи, докато се върнете? — двоуми се той. — Ще си отиде разочарована.

Върнън плюе в прахта. Ще завали преди още да съмне.

— Тя разчита на нас — казва тате. — Ще иска да тръгне веднага. Познавам я. Обещал съм й да държа мулетата в пълна готовност и тя разчита на това.

— Значи трите долара със сигурност ще ни трябват — отбелязвам.

Той рее поглед над полето и трие ръце о коленете си. Откакто остана без зъби, устата му хлътва навътре бавно и равномерно, когато дъвче тютюна си. Брадясалата долна част придава на лицето му изражение на старо куче.

— Решавай по-бързо, че да имаме време да натоварим преди мръкнало — казвам.

— Мама не е толкова зле — подхваща Джуъл. — А ти, Дарл, да мълчиш.

— Така е — обажда се Върнън. — Днес изглежда много пò на себе си от седмица насам. Докато се върнете двамата с Джуъл, тя като нищо може и да седи.

— Вие май знаете най-добре — подмята Джуъл. — Често идвате да я наглеждате. Кога вие, кога вашите.

Върнън стрелва поглед към него. Очите на Джуъл приличат на топчета от светло дърво на пламналото му лице. Той винаги е бил по-висок с една глава от всички нас. Казвал съм им, затова яде повече бой от мама и затова тя го глези повече. Защото повече се мотае из къщи. И затова го кръсти Джуъл, казвал съм им.

— Стига, Джуъл — срязва го тате, но като че ли не слуша много-много. Взира се в далечината и търка колене.

— Можеш да заемеш от Върнън неговия впряг, а ние ще ви настигнем — казвам. — В случай че тя откаже да ни изчака.

— Затваряй си гадната уста! — озъбва се Джуъл.

— Тя ще иска да пътува с нашата каруца — изпъшква тате. Търка колене. — Какво ми дойде до главата!

— Това, че лежи там и гледа как Каш дялка оня проклет… — беснее Джуъл. Избухва свирепо и диво, но не произнася думата. Като малко момче в тъмното, което вика, за да си дава смелост, но изведнъж занемява, ужасено от шума, който вдига.

— Тя поиска така, иска да вървим с нашта каруца — казва тате. — Ще почива спокойно, като знае, че е здрав и домашен. За нея целият живот беше в дома и семейството. Сам знаеш много добре.

— Хубаво, нека е домашен — кипи Джуъл, — но как, дявол да го вземе, можеш да очакваш това да… — Бледите му като светло дърво очи пронизват тила на тате.

— Всякак ще издържи, докато го направи — обажда се Върнън. — Ще държи, докато подготвите всичко, до точния момент. А както са добри пътищата сега, ще я закарате в града за нищо време.

— Но се кани да вали — казва тате. — Нямам аз късмет. И никога не съм имал. — Трие ръце о коленете си. — Оня пусти доктор, появява се когато му скимне. Не стигнах да му пратя вест навреме. Но ако утре дойде и каже, че часът й наближава, тя няма да чака. Познавам я. С каруца — без каруца, няма да чака. И ще се разстрои, а аз няма да я разстроя за нищо на света. С всичките им семейни гробове в Джеферсън и с цялата й родна кръв, дето я чака там, тя няма да изтрае. Дадох й дума, че с момчетата ще я закараме толкова бързо, за колкото мулетата да вземат пътя, да не се тревожи. — Трие ръце о коленете си. — Какво ми дойде до главата!

— Само всички да не горяха от нетърпение да я изпратят там! — тросва се Джуъл с дивия си остър глас. — И Каш да не тряскаше и бичеше по цял ден под прозореца й онзи…

— Тя поиска така — прекъсва го тате. — А в теб няма нито обич, нито доброта към нея. Никога не е имало. Но ние, аз и тя, на никого не ставаме длъжници. Както е било дотук, пък тя ще спи по-спокойно, като знае, че дъските са издялани и гвоздеите са забити от родната й плът и кръв. Тя винаги е оставяла след себе си подредено и чисто.

— Това са три долара — казвам. — Искаш ли да отидем, или не искаш? — Тате търка колене. — Ще се върнем утре преди залез-слънце.

— Ами… — мънка тате. Гледа над полето към далечината, косата му е чорлава, мляска бавно тютюна с оголелите си венци.

— Да тръгваме — взема решение Джуъл. Слиза по стълбите.

Върнън се прицелва и плюе в прахта.

— Тогава преди залез-слънце — казва тате. — Няма да я карам вас да чака.

Джуъл хвърля поглед през рамо и завива зад къщата. Аз минавам през входника, чувам гласовете, преди още да стигна вратата. Тъй като къщата ни леко се накланя надолу по хълма, ветрецът постоянно продухва косо и нагоре преддверието. И ако някоя перушинка попадне при входната врата, ще полети високо, ще бръсне тавана и ще се спусне обратно, а завъртялото се течение ще я понесе надолу към задната врата: същото става и с гласовете. Щом стъпиш вътре, те сякаш заговарят от въздуха около главата ти.

Кора

Не съм виждала по-затрогваща гледка. Той сякаш разбираше, че никога повече няма да я види, че Анс Бъндрън го дърпа от смъртното ложе на майка му и оттук нататък очите му не ще я зърнат на този свят. Винаги съм казвала, че Дарл е различен от другите. Винаги съм казвала, че от всички тях той единствен носи природата на майка си и мъничко истинска сърдечност. Не е като онзи Джуъл, дето го роди с хиляда мъки и не спря да го глези и котка, а той или буйства, или е вкиснат, или измисля щуротии да я пощурява, на нейно място щях да го съдирам от бой ден през ден. Ами той даже не влезе да се сбогува с нея. Той ли ще изпусне три долара отгоре за една прощална майчина целувка! Същински Бъндрън, до мозъка на костите, никого не обича, за нищо не го е еня, освен без усилие да докопа едно или друго. Мистър Тъл каза, че Дарл ги молил да изчакат. Каза, едва ли не на колене ги заклевал да не го принуждават да я зареже в нейното състояние. Ама спира ли нещо Анс и Джуъл да си докарат три долара извънредно! Който познава Анс, и не очаква друго, но само като си помисля за онуй момче, за онзи Джуъл, да вземе да продаде всичките й години на саможертва и открито предпочитание към него — мен обаче не могат ме направи на луда: мистър Тъл смята, че от всички тях мисис Бъндрън обичала най-малко Джуъл, но аз не се хващам. Зная аз, имаше си тя слабост към него, към същата онази черта в него, заради която тя самата продължи да преглъща Анс Бъндрън, даже мистър Тъл подхвърли, че най-добре ще направи, ако го отрови — за едни три долара да отблъсне прощалната целувка на умиращата си майка!

Е, нали през последните три седмици се отбивам там, когато успея, та се случва и в не най-подходящото време, зарязвам собственото си семейство и задължения, само и само някой да стои до нея в последните й часове, за да не се изправи пред лицето на Голямото неизвестно без една позната физиономия наблизо, която да й дава кураж. Не казвам, че трябва да ми се благодари за това: очаквам същото и за себе си. Но слава Богу, край мен ще са лицата на моите обичани ближни, мойта кръв и плът, защото аз съм благословена повече от другите с мъж и деца, нищо че понякога са ми и голяма мъка.

Тъй живя тя, самотна жена, самотна в гордостта си, и постоянно се опитваше да накара хората да повярват в обратното, като прикриваше факта, че нейните едва я понасят, още не беше изстинала в ковчега, а насрещу Божията воля те вече я тръскаха в каруцата да я погребват на четиридесет мили оттук. Просто отказаха да я положат в една земя с тукашните Бъндрънови.

— Тя искаше да замине — рече мистър Тъл. — Сама пожела да почива сред своите.

— Защо тогава не отиде при тях приживе? — запитах. — Никой от нейните тук нямаше да я спре, даже оня маляк, и той почти пораснал вече себелюбец с каменно сърце като останалите.

— Нейно желание беше — повтори мистър Тъл. — Чух Анс да казва, че тя е поискала така.

— И разбира се, вярваш на Анс — рекох му. — Типично за теб. Не на мен тия.

— Вярвам на Анс, когато си премълчи, ако няма изгода от мен — отвърна мистър Тъл.

— Какви ми ги разправяш — казах му. — Мястото на жената е при мъжа и децата й, жива или мъртва. Как си представяш, че в моя час, когато настъпи, ще поискам да оставя теб и момичетата и да се върна в Алабама, дето я напуснах по своя воля, за да слея съдбата си с твойта, за добро и лошо, до гроба и после!

— Ами хората са различни — рече той.

Да се надяваме. Аз съм се старала да живея праведно в очите на Бога и хората, за чест и опора на моя съпруг християнин и за обичта и уважението на децата ми християни. Та когато се опружа на моето ложе със съзнанието за изпълнен дълг, да съм заобиколена от любещи лица и да отнеса прощалната целувка на скъпите ми хора като мое въздаяние. А не като Ади Бъндрън, дето умира сама, криейки гордостта и разбитото си сърце. Доволна, че си отива. Да лежи там, подпряла високо глава, за да гледа как Каш кове собствения й ковчег, принудена да го надзирава да не претупа работата, както може да се очаква от ония мъже, които за нищо немарят, освен дали ще им стигне времето да припечелят допълнително три долара, преди да ливне дъждът и реката така да се покачи, че да не могат да я преминат! Най-вероятно, ако не бяха решили да превозят онзи последен товар, щяха да я качат с юргана в каруцата и първо да пресекат реката, а после да спрат и да й дадат време да си умре горе-долу по християнски, доколкото й позволят.

Освен Дарл. Най-сладкото същество, което съм виждала. На моменти губя вяра в човешката природа; налягат ме съмнения. Но Бог винаги ми връща вярата и ми разкрива щедрата Си любов към Своите чада. Не и Джуъл, неизменно най-скъпия на сърцето й, не и Джуъл. Той си гонеше екстрата от три долара! А хората одумват Дарл, бил особен, бил мързелив, само се мотаел, не бил по стока от Анс, Каш пък е сръчният дърводелец, който все захваща повече работи, отколкото може да свърши, обаче Джуъл помръдва само за пари или за да му се носи името, че и онуй разголено момиче, дето се е изстъпило с ветрилото над Ади и всеки път, когато някой се опита да каже на жената две думи, за да я поободри, тутакси отговаря вместо нея, изглежда, се опитва да попречи изобщо да я доближат.

Дарл беше. Той застана на вратата да види умиращата си майка. Просто я гледаше и аз отново усетих щедрата любов на Бога и Неговата милост. Разбрах, че с Джуъл просто е било преструвка, а истинската обич и разбирането ги е имало между нея и Дарл. Той само я гледаше, дори не пристъпи там, където тя можеше да го види и да се разстрои, понеже знаеше, че Анс ще го отпъди и той няма да я види повече. Дарл не каза нищо, само гледаше в нея.

— Какво искаш, Дарл? — изломоти Дюи Дел като в скоропоговорка, без да спира да вее ветрилото, отблъскваше на разстояние дори него.

Той не отговори. Стоеше и гледаше умиращата си майка, в прелялото му сърце нямаше място за думи.

Дюи Дел

Първия път с Лейф беряхме памук по редицата. Тате не се поти, щото ако се разболее, щяла да го хване умирачката, та и всички пишман помагачи като него. И Джуъл хич не го е грижа, той не е на нас по грижите, не сме си кръв по гриженето. А на Каш му иде да нареже на дъски дългите, горещи, тъжни, жълти дни и да ги закове връз нещо. Тате пък си мисли, че понеже съседите поначало си помагат, щото винаги е гледал те да му свършат неговата работа, ще разплете нещата. Но не вярвах, че Дарл ще се досети, точно той, който сяда да вечеряме, запилял очи някъде далеч над яденето и лампата, очи, пълни със земи, дето ги е изкопал от собствения си череп и е запълнил дупките от тях с простори отвъд земните.

Беряхме ние по браздата, гората приближаваше все повече, още повече, потайната сянка също, напреднахме с брането до потайната сянка с моя чувал и с чувала на Лейф. Защото когато чувалът ми се напълни до половина, му съобщих дали ще поискам, или няма да поискам, рекох, ако моят чувал е пълен, когато стигнем гората, няма да зависи от мен. Казах, че ако не ми е писано, чувалът няма да е пълен и ще обърна назад по съседния ред, но ако е пълен, нищо не мога да сторя. Това ще значи, че оттук нататък е писано да го правя, без да зависи от мен. Та беряхме си ние към потайната сянка и очите ни се давеха заедно, когато докосваха неговите ръце и мойте ръце, а аз не продумвах. Попитах го: „Какво правиш?“, и той отговори: „Пълня чувала ти“. Така когато стигнахме края на реда, моят чувал беше пълен и аз нищо не можах да сторя.

Затова се случи, защото не зависеше от мен. Тогава се случи, а после видях Дарл и той знаеше. Каза ми без думи, че знае, както без думи ми каза, че мама ще умре, и аз разбрах, че той знае, защото, ако ми беше казал с думи, че знае, нямаше да си помисля, че е бил там и ни е видял. Но разкри, че наистина знае, и аз се опълчих: „Нима ще кажеш на тате, нима ще го убиеш?“, без да произнасям думите, и той ми отвърна „Защо?“, без да произнася думата. Затуй мога с него да говоря със знаене и го мразя, защото той знае.

Той стои на вратата и я гледа.

— Какво искаш, Дарл? — питам го.

— Тя ще умре — казва.

А дъртият лешояд Тъл е дошъл да я види как умира, но аз знам как да ги преметна.

— Кога ще умре? — питам го.

— Преди да се върнем — отговаря той.

— Тогава защо вземаш Джуъл?

— За да ми помогне в товаренето — казва той.

Тъл

Анс не спира да търка колене. Доченият му комбинезон е избелял; сукнената кръпка от празничен панталон на едното коляно лъщи като метал.

— Какво ми дойде до главата! — вайка се.

— От време на време човек трябва да предвижда някои неща — обаждам се. — Но в края на краищата няма лошо нито от едното, нито от другото.

— Тя ще иска да тръгне веднага — продължава той. — Джеферсън не е никак близо.

— Сега пътят е добър — казвам.

Но нощес се кани да вали. Неговите роднини ги погребват в Ню Хоуп, има-няма, на три мили оттук. Ама само на него прилича да си вземе жена, родена на цял ден тежък път с каруца, та като му умре, да си има беля.

Гледа над полята и търка колене.

— Боже, какво ми дойде до главата!

— Ще имат предостатъчно време да се върнат. На твое място не бих се тревожил — успокоявам го.

— Това са три долара — казва той.

— Може изобщо да не се наложи да препускат насам. Надявам се де.

— Тя си отива — хленчи. — Така си е наумила.

Тежък е животът за жените, вярно. За някои жени. Помня, майка ми доживя до седемдесет и отгоре. Бъхтеше, без да спира, в слънце и дъжд; не бе преболедувала и ден, след като роди последното си хлапе, докато веднъж нещо се огледа, отиде и взе нощницата си с дантелените волани, която пазеше от четиридесет и пет години, без нито един път да я извади от скрина, облече я, легна на кревата, придърпа завивката и затвори очи. „Всички да се грижите с все сили за баща ви — заръча. — Аз се уморих.“

Анс търка ръце о коленете си.

— Божа воля — казва.

Чуваме как Каш кове и реже зад ъгъла.

Така е. Човешки дъх не е издъхвал по-правдива мисъл.

— Божа воля — казвам.

Онова момченце се изкачва по хълма. Носи риба почти колкото него. Хвърля я на земята и пуфти, „Уф“, после плюе през рамо като мъж. Голяма е пустата почти колкото него.

— Какво е туй? — питам. — Костур ли е? Къде го хвана?

— Долу при моста.

Обръща я, мокрият корем е полепнал с кашкава прах, окото е обложено и надига калта като цицина.

— Да не смяташ тук да я оставиш да лежи? — пита го Анс.

— Смятам да я покажа на мама — отвръща Вардаман. Поглежда към вратата. Чуваме разговора, който течението довява. Чуваме и как Каш кове и зачуква пирони в дъските. — Вътре май има компания — отбелязва то.

— Само мойте хора — казвам. — И на тях ще им е любопитно да я видят.

То не казва нищо, наблюдава вратата. После свежда поглед към рибата, която лежи в прахта. Обръща я с крак и ръгва палец в очната ябълка да вади окото. Анс се е зазяпал далеч над полето. Вардаман се взира в лицето на Анс, после във вратата. Врътва се и тръгва към ъгъла на къщата, когато Анс, без да го погледне, извиква подире му:

— Изчисти рибата.

Вардаман спира.

— Що не я изчисти Дюи Дел? — пита.

— Ти ще я изчистиш — отсича Анс.

— Уф, тате! — роптае Вардаман.

— Ти ще я изчистиш! — твърд е Анс. Не поглежда към него.

Вардаман се връща и вдига рибата. Тя се изплъзва от ръцете му, оплесква го целия с кал и шляпва на земята, овъргалва се още повече, раззинала уста, изблещила очи, притуля се в прахта, сякаш се срамува, че е умряла, сякаш бърза отново да се скрие. Вардаман я псува. Псува като възрастен мъж, застанал обкрачен над нея. Анс е с гръб към него. Вардаман я вдига повторно. Тръгва да завие зад къщата, носи я на ръце като наръч дърва, а главата и опашката й се полюшват, увиснали извън тялото му от двете страни. Много е голяма, дявол да я вземе, колкото него е!

Китките на Анс стърчат неестествено от ръкавите му: веднъж в живота си не съм го видял с риза, която да му стои като негова. Всичките му ризи изглеждат, като че ли Джуъл му е подарил старите си дрехи. Как ли не, баш Джуъл. Ръцете му са чевръсти, нищо че кокалчетата им са подути. Само дето не се потят. По това без грешка можеш да познаеш, че са точно неговите и на никой друг. Блуждаещите му в далечината очи приличат на угаснали въглени, забодени в лицето му.

Когато сянката докосва стъпалата, той обявява:

— Стана пет.

Докато се надигам, Кора се появява на вратата и казва, че е време да си тръгваме. Анс посяга към обувките си.

— Недейте, мистър Бъндрън — спира го Кора, — стойте си, не ставайте.

Той напъхва крака в обувките си с ядно потропване, както прави всичко с вечната надежда, че като очевидно не може да свърши едно или друго, няма да се наложи да опитва. Докато минаваме през ходника, чуваме хлопането по пода на обувките му, сякаш са железни. Върви към вратата, зад която е тя, и примигва, изглежда, като че ли вижда напред, преди да е видял, като че ли се надява да я завари седнала или може би на стол, или дори да върти метлата, затова погледът му през прага е изненадан, както всеки път когато я завари все така на легло, а Дюи Дел над нея още да й вее с ветрилото. Стои и сякаш не възнамерява да мръдне оттам, нито да предприеме каквото и да е.

— Хайде, да тръгваме — подканя ме Кора. — Трябва да нахраня кокошките.

Голям дъжд се е задал. Облаци като тия не лъжат, а памукът набъбва с всеки ден, пратен от Бог. Това ще е още една грижа на главата му. Каш продължава да рендосва дъските.

— Ако можем с нещо да помогнем — предлага Кора.

— Анс ще ни обади — казвам.

Анс не ни поглежда. Озърта се, мига учуден, сякаш е изтощен от учудване и още по-учуден от това. Ех, ако Каш работеше тъй прилежно и в моя обор!

— Обясних на Анс, че вероятно няма да се наложи — успокоявам я. — Силно се надявам.

— Наумила си е — казва той. — Мисля, че си отива.

— Всички ни чака това — въздъхва Кора. — Бог да ви даде утеха.

— Колкото до царевицата… — подхващам. И отново повтарям, че ще му помогна, ако се окаже натясно заради болестта й и всичко останало. Като повечето съседи наоколо, и аз толкоз пъти вече съм му давал рамо, че не мога да го оставя сега.

— Смятах днес да подхвана работата — казва той. — Но май за нищо не мога да си събера ума.

— Може пък да издържи, докато я оберете — викам.

— Ако е рекъл Господ — отвръща той.

— Бог да ви даде утеха — пожелава Кора.

Ех, ако Каш работеше тъй прилежно и в моя обор. Докато минаваме край него, той вдига поглед.

— Не разчитай на мен тая седмица — казва.

— Нямам бърза работа — отговарям. — Когато успееш.

Качваме се на каручката. Кора намества кутията с кифлите в скута си. Ще завали, твърдо.

— Не знам какво ще прави — казва Кора — Наистина не знам.

— Горкият Анс — съчувствам му. — Повече от трийсет години тя го ръчка да работи. Изглежда, й е дошло до гуша.

— Според мен ще го юрка още трийсет — отсича Кейт. — Ако не тя, ще си намери друга, преди още да приберат памука.

— Така Каш и Дарл ще могат да се оженят — обажда се Юла.

— Жал ми е за малкия — терзае се Кора. — Горкото диваче.

— Ами Джуъл? — обажда се Кейт.

— И той може — казва Юла.

— Хм — продължава Кейт. — Като нищо. Може да го направи. Мисля, че на доста момичета тук не им се ще да видят Джуъл вързан. Е, излишно се тревожат.

— Стига, Кейт! — смъмря я Кора. Каручката затрополява. — Бедното диваче — мърмори си Кора.

Тази нощ ще се извали. Да, сър. Трополи ли тъй каручката, значи времето адски е пресъхнало. Но му идва цярът. Не ще и дума.

— Трябваше да вземе кифлите, щом ги е поръчала! — негодува Кейт.

Анс

Проклет да е пустият му път! Че и дъжд се задава. Седя тука, същински ясновидец, и виждам как ще се спусне зад тях като стена и ще ги отреже от обещанието, което съм дал. Пряко сили се мъча да си събера ума, доколкото мога, и да измисля нещо, проклети да са пустите му момчетии!

Стига тука досами вратата ми и всяка напаст, плъзнала по света, задължително я намира. Казвах на Ади, не е на късмет да живееш на път, който води до теб, а тя, женска й работа, ми се дърли: „Ами ставай да се местим тогава“. Та й разясних, че и в туй няма късмет, щото Господ е направил пътищата за пътуване: защо иначе ще ги сложи плоски и легнали на земята. Когато Той иска нещо да е в постоянно движение, създава го дълго като пътя, коня или каруцата, но ако си намисли, че нещо трябва да стои където е, измайсторява го изправено, като дървото или човека. Затуй волята Му никога не е била хората да живеят на път, щото, питам, кое пристига първо някъде, пътят или къщата? Да си чувала Той да е турял път до къща? — питам я. Ами не си, казвам, то винаги човекът е този, който не мирясва, докато не тръсне дома си там, дет’ всеки минувач с каруца може да му плювне на вратата, човекът е, който не го свърта и все иска да скочи и да хукне нанякъде, а той го е определил да стои на едно място като дърво или като кукурузено стъбло. Защото ако волята Му е била човекът вечно да се движи и мести, нямаше ли да го направи легнал по корем като змия? Явно щеше.

Да го опънат там, където всяко притаено зло може да го намери и да почука на вратата ми, че на туй отгоре и с данък да ме натоварят. Как само ме накараха да платя, задето Каш си нави на пръста да става дърводелец, той, ако пътят не стигаше дотука, нищо нямаше да си навие; к’во да кажа за падането от покрива на черквата и шестте месеца, дето ръка не можеше да вдигне, а ние с Ади робски да му слугуваме, при тия купища за рязане тука, щом толкоз му е припряло да блъска триона.

Ами Дарл. Как ме предумаха да се откажа от него, проклети да са. Аз не се плаша от работа; винаги съм смогвал да нахраня себе си и своите, да имаме покрив над главата: но те искат да ме лишат от две работни ръце просто щото той си бил гледал само неговото и щото очите му вечно били пълни с някакви земи. Виках им, в началото той си беше наред с всичките земи в очите му, понеже тогава земите лежаха по лъча нагоре-надолу; и чак когато пътят стигна дотука и завъртя земите по дължина, а те продължиха да му пълнят очите, другите ме заплашиха да го предам и се опитаха да ми вземат със закона две работни ръце.

И на туй отгоре ме карат да си платя за това. Тя си беше здрава-права, че няма накъде повече, само да не беше тоя път. Просто легна да си почине на собственото си легло и от никого нищо не поиска.

— Болна ли си, Ади! — попитах я.

— Не съм болна — отговори ми.

— Легни да си починеш — казах. — Знам, че не си болна. Малко си уморена. Полегни и си почини.

— Не съм болна — рече. — Ей сега ще стана.

— Полежи спокойно и почивай — настоях. — Просто си уморена. Утре ще станеш.

И тя си полегна здрава-права, че няма накъде повече, само ако не беше тоя път.

— Не съм пращал да те викат — казах. — Кълна се, не съм те викал.

— Знам — каза Пийбоди. — Наясно съм. Къде е тя?

— Лежи — рекох. — Само е малко уморена, но тя ще…

— Излез, Анс — нареди той. — Иди да поседнеш навън.

А сега трябва да плащам за това, аз, който нямам кьорав зъб в устата си, аз, който се надявах да заделя някоя сносна сума, за да си оправя зъбите и да ям като човек каквото Бог даде, че тя до вчера беше напълно здрава и права като всички жени в нашия край. Да плащам, защото съм опрял до тия три долара. Да плащам, защото момчетата трябва да се запилеят някъде и да ги изкарат. И сега, същи ясновидец, да гледам как дъждът се спуска между нас, как ни разделя и се примъква по тоя път като злосторник, сякаш на цялата жива земя няма друга къща, над която да се извали.

Чувал съм мъже да проклинат късмета си, с право, понеже бяха грешници. Но не казвам, че над мен тежи проклятие, защото не съм сторил зло, за което да ме проклинат. Не съм набожен, мисля. Но в сърцето ми е мир, знам го. Вършил съм едно-друго, ни по-добро, ни по-лошо от онези, дето твърдят обратното, и знам, Отецът ще се погрижи за мен като за паднало врабче[1]. Но е много сурово един човек в неволя да бъде тъй наказан от някакъв си път.

Иззад ъгъла на къщата се появява Вардаман в кръв до коленете като клано прасе, вероятно е насякъл отзад с брадва рибата или я е скрил и ще лъже, че са я изяли кучетата. Какво да правя, нямам основание да очаквам от него повече, отколкото от големите му братя. Приближава се, оглежда къщата, мълчи и сяда на стъпалата.

— Уф, капнах — изпъшква.

— Върви да си измиеш ръцете — казвам.

Никоя жена няма да се раздаде повече от Ади, за да ги държи в правия път, големите и малкия: това й го признавам.

— Беше фрашкана с черва и кръв като прасе — съобщава той.

Туй време ми изцежда силите и нямам воля за нищо.

— Тате — пита той, — мама по-зле ли е?

— Върви да си измиеш ръцете — казвам. Но просто нямам воля за нищо.

Дарл

Тази седмица той ходи до града: подстригал се е високо, тъй че по тила му между косата и загорелия врат се източва бяла линия като сглобка от бяла кост. Не се обърна нито веднъж.

— Джуъл — започвам. Пътят бяга назад през тунела между двата скокливи чифта уши на мулетата и изчезва под каруцата, сякаш шосето е лента, а предната ос е масур. — Джуъл, знаеш ли, че тя ще умре?

За да бъде направен човек, са необходими двама души, но за да умре — един. Такъв ще е краят на света.

Казах на Дюи Дел:

— Ти искаш тя да умре, за да отидеш в града, прав ли съм? — Тя не отваря уста да произнесе онова, което и двамата знаем. — А причината да мълчиш е, че изговориш ли го, дори само пред себе си, ще проумееш, че е истина: прав ли съм? Ама ти и сега знаеш, че е истина. Почти мога да ти кажа и в кой ден ти светна истината. Защо отказваш да го признаеш поне на себе си? — Тя няма да го изрече. Само повтаря едно и също: Ще кажеш ли на тате? Нима ще го убиеш? — Не можеш да повярваш, че е истина, защото не можеш да повярваш, че Дюи Дел, Дюи Дел Бъндрън може да има такъв лош късмет: прав ли съм?

Слънцето е кацнало на един час път от хоризонта като кърваво яйце върху гребена на буревестни облаци; светлината е станала бакърена: злокобна за окото, сярна за носа, мирише на светкавици. Когато Пийбоди пристигне, ще трябва да използват въжето. Напомпал е грамадно шкембе от преяждане с варива. Тъй че ще се наложи да го теглят с въже през серния въздух нагоре по пътя като надут балон.

— Джуъл — викам, — знаеш ли, че Ади Бъндрън ще умре? Ади Бъндрън ще умре!

Пийбоди

Когато най-сетне Анс лично прати да ме повикат, си казах „Взе й здравето накрая“. И го казах съвсем на място, отначало даже не ми се тръгваше, за да не се окаже, че мога да помогна и, не дай Боже, да трябва да я връщам обратно. Помислих си, на небето сигурно важи същата глупава етика като в Медицинския колеж и може би Върнън Тъл пак е пратил да ме вземат и да ме закарат в сублимния момент, та да извлече максимална полза за парите на Анс, все едно се грижи за свойте, както той винаги си нарежда работите. Но когато денят достатъчно напредна и видях накъде е тръгнало времето, разбрах, че няма кой друг да ме е повикал освен Анс. Наясно бях, че само човек в голяма беда може да се нуждае от лекар пред лицето на прииждащ циклон. Знаех също и че ако Анс най-после е проумял необходимостта от лекар, вече ще е твърде късно.

Докато стигна до извора, сляза и вържа впряга, слънцето се е скрило зад купол от черен облак, който прилича на увиснал във въздуха тежък планински масив, на грамада от шлака, изхвърлена в небето, но няма вятър. Чувах триона на Каш от цяла миля по-рано. Анс е застанал на върха на хълма над пътя.

— Къде е конят? — питам.

— Джуъл го взе и замина — отговаря. — Само той може да се справя с него. Май се налага да се изкатериш пеш.

— Аз да се катеря пеш, с мойте сто и двайсет килограма! — казвам. — Да качвам тоя върл наклон? — Той стои до едно дърво. Жалко, че Бог е направил грешката да даде корени на дърветата, а на Бъндрънови да направи крака. Ако само ги бе разменил, никога нямаше да се тревожим, че някой ден този наш край ще се обезлеси. Или който и да е край. — Ти какво искаш от мен? — викам. — Да стоя тук, докато оня ми ти облак се продъни и бурята ме издуха от околията, това ли искаш?

Даже с кон ми трябват петнайсет минути, за да стигна догоре, да прекося пасището до самия хребет и да се добера до къщата. Пътят е като крив клон, залепен на склона. Анс не е стъпвал в града от дванайсет години. Как ли изобщо се е качила майка му да го ражда толкова високо, а и той, син на майка си.

— Вардаман отиде за въже — отговаря.

След малко Вардаман се появява с въжето от плуга. Подава единия му край на Анс и се спуска по пътеката, като го размотава.

— Дръж здраво — викам му. — Написал съм вече фактурата за визитацията, тъй че стигнал-нестигнал догоре, прибирам ви таксата при всички положения.

— Държа — казва Анс. — Можеш да се качваш.

Да пукна, ако знам защо не съм зарязал всичко. Мъж на седемдесет, тежа сто и двайсет килограма, да ме дърпат нагоре-надолу с въже по някакъв убог баир. Сигурно защото финансовото ми досие трябва да стигне петдесет хиляди долара приключен оборот, за да имам право заслужено да се оттегля.

— Какво, по дяволите, прави жена ти — викам му — да се разболява навръх някакво проклето бърдо?

— Много се извинявам — казва той.

Пуска въжето, то просто се изплъзва от ръцете му, и се извръща към къщата.

Там горе слаба дневна светлина още мъждука със серния цвят на запалена кибритена клечка. Дъските креят като ивици сяра. Каш не поглежда зад себе си. Върнън Тъл разправя, че пренасял всяка дъска под прозореца й и я вдигал, тя да я види и одобри. Момчето ни настига. Анс се обръща и го поглежда.

— Къде е въжето? — пита.

— Където го изпусна — отговарям аз. — Не мисли за въжето. Нали ще слизам обратно. Нямам намерение бурята да ме застига тук горе. Веднъж само да ме засили и отивам по дяволите.

Момичето стои изправено до леглото, вее й. Когато влизаме, обръща лице към нас и ни гледа. Тя е безжизнена от десетина дни. Предполагам, след толкова години като половинка на Анс не е в състояние да извърши даже тази промяна, ако ще е промяна. Помня как на млади години вярвах, че смъртта е телесен феномен; а сега зная, че е просто функция на духа — и то на съкрушения дух. Нихилистите казват, че тя е краят; фундаменталистите, че е начало; а в действителност смъртта не е повече от изнасяне на наемателя или семейството от квартирата или града.

Тя втренчва поглед в нас. Като че ли само очите й се движат. Сякаш те докосват не с взор и не със сетиво, а те блъскат като струя от маркуч в мига, в който тя се изстрелва от накрайника, все едно никога не е била в него. Изобщо не поглежда Анс. Впива очи в мен, после в момчето. Под юргана тя е само снопче гнили съчки.

— Е, мис Ади — момичето не спира да клати ветрилото, — как си, сестро? — питам я. Главата й на възглавницата се е смалила, тя се заглежда в момчето. — Хубаво време избра да ме повикаш тук и да докараш буря.

След което прогонвам от стаята Анс и малкия. Погледът й следи момчето, докато изчезне от стаята. Не помръдва, освен очите.

Когато излизам навън, двамата с Анс са на трема, малчото седи на стъпалата, Анс стои до единия от диреците, но не се обляга на него, увесил е ръце, сплъстената му коса стърчи нагоре, досущ като гребен на мокър петел. Извръща глава към мен и примигва.

— Защо не ме извикахте по-рано? — питам го.

— Ами първо едно, после друго — отвръща. — С момчетата искахме да приберем оная царевица, пък Дюи Дел добре се грижеше за нея, идваха и съседи, помагаха и тъй, докато ми текне…

— Да ви се не видят и парите! — избухвам. — Да сте чували дори веднъж да съм притискал някого да ми плаща, ако няма възможност?

— Не съм се стискал — оправдава се той. — Но все си мислех… Тя отива ли си?

Горкото диваче се е прислонило на горното стъпало и в сярната светлина изглежда по-дребно от всякога. Това е бедата на този край: нещата, времето, всичко се застоява твърде дълго. Като наште реки и земя: мътни, бавни, опустошителни; месят и ваят човешките животи по свой неумолим, мрачен образ и подобие.

— Знаех си — промълвява Анс. — Много време загубих, докато се уверя. Тя си е втълпила.

— И с право, дявол да го вземе — казвам. — С тия мижави…

То седи на горното стъпало, дребничко, вцепенено в избелялото си гащеризонче. Когато излязох, впери очи в мен, после в Анс. Но сега не ни гледа. Просто си седи там.

— Каза ли й вече? — попита ме Анс.

— Защо да й казвам? За какъв дявол?

— Тя сама ще разбере. Знаех си, че щом те види, ще разбере, все едно го е прочела написано. Излишно е било да й го казваш. Тя си е наумила…

Зад нас момичето се провиква:

— Тате.

Аз я поглеждам в очите.

— Побързай — подканвам го.

Влизаме в стаята, тя гледа вратата. Втренчва се в мен. Очите й са фенери, припламващи за последно, преди да свърши газта.

— Иска да излезете — казва момичето.

— Защо правиш тъй, Ади — примолва й се Анс, — човекът е бил толкова път от Джеферсън да дойде да те излекува?

Тя ме гледа: усещам очите й с тялото си. Сякаш ме избутват навън. И преди съм виждал това при жените. Виждал съм как гонят от стаите си хора, дошли да им окажат състрадание, милост и истинска помощ, и как се вкопчват в свойто си долно мъжко животно, за което никога не са означавали нещо повече от една товарна кобила. Това имат предвид хората, когато казват неведома любов: това честолюбие и неистово желание да скрием жалката голота, която довеждаме със себе си на този свят, разнасяме я из операционни зали, а накрая неумолимо и с гняв отново се прибираме с нея в земята. Излизам от стаята. Отвъд трема бичкията на Каш хрипти равномерно в дъската. Миг по-късно тя извиква името му, гласът й е остър и силен.

— Каш, ей, Каш!

Дарл

Тате стои до леглото. Зад крака му наднича Вардаман с кръглата си глава, кръгли очи и устата, която тъкмо се отваря. Тя гледа в тате; като че ли целият гаснещ живот пресъхва в очите й, скоропостижно, необратимо.

— Тя иска да дойде Джуъл — казва Дюи Дел.

— Чуй ме, Ади — предумва я тате, — те с Дарл отидоха да превозят един извънреден товар. Сметнаха, че времето ще им стигне. И че ти ще ги изчакаш, тия три долара, тъй де…

Навежда се и слага ръка върху нейната. Тя го гледа още малко, без укор, без нищо, сякаш само очите й слушат неудържимите пресекулки на гласа му. После се надига, тя, която не е помръдвала от десет дни. Дюи Дел се навежда и се опитва да я върне към възглавницата.

— Мамо, мамо.

Тя гледа през прозореца как в чезнещата светлина, приведен над дъската, Каш усилно се приближава към мрака и навлиза в него, сякаш всеки замах на триона осветява движенията, породени от дъската и триона.

— Ей, Каш — провиква се тя с остър, силен и неотслабнал глас. — Ей, Каш!

Той вдига поглед към изпитото лице в здрачната рамка на прозореца. Тази картина композира цялото време от неговото детство до днес. Той пуска на земята триона и вдига дъската, за да я види тя, и в същото време се взира в прозореца, където лицето не трепва. Довлича втора дъска, намества я и поставя двете под ъгъл, каквато ще е окончателната им позиция, кимва към другите дъски, пръснати по земята, и с едно движение на свободната си ръка очертава като в пантомима формата на завършен ковчег. Още няколко мига тя го наблюдава от така композираната картина без укор и без одобрение. После лицето изчезва.

Тя ляга назад и извръща глава, не хвърля дори бегъл поглед към тате. Очите й се спират на Вардаман; тия нейни очи, в които животът внезапно нахлува; два пламъка лумват в миг на упорство. После угасват, сякаш някой се навежда и ги духва.

— Мамо — вика я Дюи Дел, — мамо.

Надвесена над леглото, повдигнала леко ръце, тя още маха с ветрилото, както през последните десет дни, и започва да нарежда. Гласът й е силен, млад, звънък и чист, опива се от собствения си тембър и пълнозвучие, а ветрилото се поклаща все тъй равномерно нагоре-надолу и шепти безполезната си мелодия. В един момент тя се хвърля върху коленете на Ади Бъндрън, сграбчва я, разтърсва я с буйната сила на младостта, преди неочаквано да разпери ръце и да се просне върху купчинката разядени кости, останала от Ади Бъндрън, а сламеникът от царевични обелки да разбръщолеви и разшушне целия креват, докато ветрилото в дланта й потупва по юргана със сетни издихания.

Зад краката на тате Вардаман наднича с широко зяпнала уста, цялата кръв от лицето му се е стекла в устата, като че ли някак сам се е захапал и засмукал. Опулен, Вардаман започва бавно да отстъпва от леглото, пребледнялата му физиономия се разпада в полумрака като хартия, лепната върху ронеща се стена, после изчезва.

В дрезгавината тате се навежда над леглото, прегърбеният му силует напомня бухал, наежен от гняв и обида, зад които се притаява някакво благоразумие, твърде дълбоко или твърде заспало, та да бъде изразено даже само в мисъл.

— Дявол да ги вземе момчетиите! — мърмори.

Джуъл, викам го. Над главите ни денят напредва сив и монотонен, прикрива слънцето с орляк от сиви копия. В дъжда мулетата изпускат лека пара, опръскани са целите с жълта кал, дясното постоянно се хлъзга и мята по ръба на канавката. Нахвърляният дървен материал грее бледожълт, просмукан от вода и натежал като олово, килнат към канавката под остър ъгъл над строшеното колело; около изпочупените спици и глезените на Джуъл върти жълт бързей от ни земя, ни вода, шурти надолу по баира ведно с жълтия път от ни вода, ни земя, който се разтваря в потеклата тъмнозелена маса от ни земя, ни небе. Джуъл, викам го.

На вратата се появява Каш, носи триона. Тате стои до леглото сгърбен, отпуснал ръце. Извръща глава, неговия окаян профил, брадичката му бавно хлътва навътре, докато голите венци дъвчат тютюна.

— Спомина се — промълвява Каш.

— Отиде си и ни остави — произнася тате. Каш не го поглежда. — Докъде стигна? — пита. Каш не отговаря. Влиза с триона. — Смятам, че е време да го завършиш — казва тате. — Справяй се както можеш сега, след като момчетата заминаха. — Каш се е втренчил в лицето й. Изобщо не слуша какво говори тате. Не доближава леглото. Спира насред стаята и подпира триона о крака си, по изпотените му подмишници е полепнал тънък слой стърготини, лицето му е притихнало. — Ако видиш зор, утре може да повикаме някой да ти помогне — продължава тате. — Върнън, например. — Каш не го чува. Взира се в нейното спокойно, застинало лице, следи го как потъва в здрача, като в тъмата прародителка на крайната земя, как най-после се отделя и се понася над нея с лекотата на отблясък от мъртво листо. — Около нас състрадателни души колкото си искаш, все ще ти помогне някой — не спира тате. Каш не го слуша. След още малко се обръща и излиза от стаята, без да го погледне. После трионът отново зацепва. — В беда сме, ще ни се притекат на помощ.

Звукът на триона е равномерен, вещ, не избързва, клати издъхващата светлина и с всеки замах ти се струва, че лицето й скришом се събужда, изражението му се сменя в ослушване, в очакване, като че ли брои тласъците. Тате гледа това лице, гледа разпиляната черна коса на Дюи Дел, разперените й ръце, стиснатото ветрило, неподвижно клюмнало върху вече притъмняващия юрган.

— Я приготви нещо за вечеря — казва той.

Дюи Дел не помръдва.

— Хайде, стани и направи вечеря — нарежда тате. — Трябва да имаме сили. Сигурно и доктор Пийбоди е изгладнял, толкоз път е бил дотук. Каш също има нужда незабавно да се подкрепи, за да може да се върне към работата си и да го свърши навреме.

Дюи Дел се надига и неуверено се изправя на крака. Впива поглед в лицето. На фона на възглавницата то прилича на отливка от потъмнял бронз, само ръцете още пазят някакво подобие на живот: сгърчена, чепата неподвижност; изчерпана и все пак жива годност, от която изнемогата, съсипията и усилието не се оттеглят, сякаш още се съмняват, че покоят е настъпил, та с корава и свидлива будност задържат мига на откъсването, който, знаят, няма да е дълъг.

Дюи Дел се навежда и изтегля юргана изпод тези ръце, придърпва го нагоре до брадичката й, приглажда го, опъва го. После, без да поглежда към тате, обикаля леглото и излиза от стаята.

Ще излезе където стои Пийбоди, където може да застане в полумрака и така да се втренчи в гърба му, че той да усети очите й, да се обърне и да каже: на твое място нямаше да позволя скръбта да ме смаже. Тя беше на години, а и болна. Страдала е повече, отколкото знаехме. Не беше възможно да се вдигне отново. Вардаман вече е пораснал и ти добре ще се грижиш за мъжете. На твое място щях да се помъча да не се поддавам на скръбта. Най-добре иди приготви нещо за вечеря. Не е нужно да е много. Те трябва да се хранят, тя обаче ще го гледа в упор и ще му каже Стига да искате, можете да направите много за мен. Само да знаехте. Аз съм си аз, вие сте вие, аз знам за онова, а вие не знаете, но можете да направите много за мен, стига да искате, ако поискате, ще ви кажа и тогава няма защо друг да знае освен вас, мен и Дарл.

Тате стои над леглото, оклюмал, прегърбен, неподвижен. Вдига ръка към главата си, прокарва пръсти през косата си, слуша триона. Приближава я и отрива длан, после и китка о бедрото си, докосва лицето й, след това юрганската гърбица, под която са ръцете й. Приглажда завивката, както е видял да прави Дюи Дел, и се опитва да я изпъне до брадичката й, но вместо това я разбутва. Прави нов непохватен опит да я заравни, ръката му, несръчна като лапа, обтяга гънките, които сам е направил, но те, вироглави и безбройни, пак се нагърчват, тъй че накрая се отказва, ръката му увисва до тялото и той още веднъж я отърква в бедрото си, първо длан, после китка. Стърженето на триона отмерено изпълва стаята. С тихо свистене тате си поема въздух и притиска с устни тютюна във венците си.

— Божа воля — казва. — Сега вече ще мога да си купя зъби.

Шапката на Джуъл се смъква полека на тила му и от ръба й шурва вадичка право в мокрия чувал, който е вързал на раменете си, а той, до глезени в прелялата канавка, се мъчи с една хлъзгава дъска вместо лост и с един гнил пън за подпора да повдигне оста. Джуъл, викам, мъртва е, тя е мъртва бе, Джуъл. Ади Бъндрън е мъртва.

Вардаман

Тогава изтичвам. Тичам към задната част на къщата, стигам до трема и спирам. И тук се разплаквам. Усещам къде в прахта е рибата. Сега е нарязана на парчета не-риба, целите ми ръце и гащеризонът са в не-кръв. Значи не било така. Значи не се е случило. И сега мама е отишла толкова далеч, че не мога да я стигна.

Дърветата приличат на пилци, които в горещ ден са се овъргаляли в прахта да се разхладят и са се накокошинили. Ако скоча от трема, ще тупна при рибата, пък тя сега е нарязана на не-риба. Чувам кревата й лицето и ония усещам как пода се друса под стъпките на оня, дето дойде и направи това. Дето влезе и го стори, когато тя си беше толкова добре, ама той дойде и го стори.

— Тлъстият му кучи син!

Засилвам се да се метна от трема. Покривът на обора щръква от сумрака. Ако се изхвърля, мога да прелетя през въздуха като розовата дама от цирка и за секунда да се топна право в топлата му миризма. Ръцете ми загребват храстите; чакъл и пръст се сипват надолу под краката ми.

И отново мога да дишам, в топлите изпарения. Влизам в клетката на коня, опитвам се да го докосна и вече мога да плача, да избълвам плача. Мога, когато той свърши с къчовете, тогава мога да плача, да дръпна един плач.

— Уби я. Той я уби.

Животът в него препуска под кожата, под ръката ми, избива през петната, блъска ме в носа и там гаденето се обръща в плач, плачът блъвва и след като го повърна, мога вече да дишам. Много шум вдига тая работа. Поемам миризмата на кипналия живот под ръцете ми, той плъзва нагоре по тях и тогава мога да си тръгна от обора.

Не я намирам. В тъмното, в прахта, по стените, не мога да я намеря. Плаченето вдига много шум. Ще ми се да не вдига толкоз шум. После я откривам под навеса за каруците, в прахта, и търча през целия двор до пътя, а пръчката подскача на рамото ми.

Те ме наблюдават, докато тичам, и започват да се дърпат назад, въртят ужасени очи, пръхтят, изопват ремъците. Удрям. Чувам как пръчката шиба; виждам как жули главите им, гръдните каиши, понякога не уцелва, понеже те отскачат на задни крака и се мятат, но аз съм доволен.

— Вие убихте майка ми!

Пръчката се чупи, те отскачат на задни крака и цвилят, думкат гръмко с копита по земята; гръмко, щото ще вали и въздухът се е опразнил за дъжда. Но още е достатъчно дълга. Аз прибягвам на едната, на другата страна, те отплесват назад, опъват до скъсване ремъците, аз удрям.

— Вие я убихте!

Удрям по тях, пак удрям, те въртят в кръг на дългите изопнати поводи, каручката също върти на две колела, неподвижна като забита в земята, и конете са неподвижни, като че ли задните им крака са приковани към центъра на въртяща се плоча.

Хуквам през прахта. Докато тичам през вдигнатия облак, не виждам къде изчезва каручката, дето е кривнала на две колелета. Фрасвам, пръчката удря земята, разцепва пепелта, отскача и пак пори въздуха, а прахолякът се понася надолу по черния път по-бърз от пушилка след лека кола. Сега мога да плача и да си гледам пръчката. Счупена е до хватката ми и е колкото подпалка, нищо че е била дълъг клон. Захвърлям я и мога да плача. Този път няма много шум.

Кравата е запречила вратата на обора и преживя. Като ме вижда да идвам под навеса, мучи, устата й е пълна с провиснали треви, езикът й е изплезен.

— Няма да те доя. Нищо няма да направя за тях.

Чувам я да се извърта след мен, докато минавам. Обръщам се, тя се е лепнала за гърба ми със сладкия си, топъл, остър дъх.

— Нали ти казах, че няма!

Търка в мен муцуна, души ме. Стене дълбоко, със затворена уста. Замахвам и я псувам, както прави Джуъл.

— Разкарай се.

Навеждам ръка до земята и налитам към нея. Тя отскача и се врътва да бяга, но спира да ме издебне. Мучи. Пристъпва към пътеката и отново запира, оглежда пътеката.

В обора е тъмно, топло, спарено, тихо. Мога да си плача на мира и да зяпам билото на хълма.

Там се появява Каш, накуцва с крака, върху който е паднал от покрива на черквата. Хвърля поглед надолу към извора, после нагоре по пътя и обратно към обора. Слиза сковано по пътеката, вижда скъсаните поводи, прахоляка на пътя и проследява с поглед пътя до хребета, където пепелта се е слегнала.

— Дано вече са минали къщата на Тъл. Много се надявам.

Каш се обръща и куцук-куцук поема обратно нагоре по пътеката.

— Дявол да го вземе! Ще види той. Дявол да го вземе!

Сега не плача. Аз не съм к’во да е. Дюи Дел излиза на баира и ме вика. Вардаман. Аз не съм к’во да е. Не вдигам шум. Ей, Вардаман. Сега мога тихичко да си плача, да усещам и да чувам сълзите си.

— Значи не било така. Значи не се е случило. Рибата лежеше ей тука на земята. А сега тя се запретва да я готви.

Тъмно е. Чувам дъбравата, тишината: тях ги зная. Но от него ни звук, ни стон. Като че ли мракът го е разтурил на рой несвързани части — тропот и пръхтене; миризма на охлаждаща се плът и амонячна воня от опашка; илюзия за съчетано цяло от петниста кожа и здрави кости, а под обвивката бездушно, скрито и познато някакво е, различно от моето е. Виждам го как се разпада — крака, подбелени очи, проблясващи петна като студени пламъци, — как отплува в мрака, бледнее, разтопява се; всичко в едно, а ни едно; всяко едно, а никое. Виждам как чутото го застига и омотава, гали го, чертае грубата му форма — глезен, бедро, рамо и глава; мирис и звук. Не ме е страх.

— Сготвена и изядена. Сготвена и изядена.

Дюи Дел

Можеше да направи толкова много за мен, само да искаше. Можеше да направи всичко. То за мен всичко на този свят май е натъпкано в една каца с черва, направо да се чуди човек как изобщо може да има място за друго важно нещо. Той е голяма каца с черва, а аз съм малко каче с черва и ако в голямата каца с черва няма място за друго по-важно нещо, как да се намери място в малкото каче с черва. Но то е там, зная, защото Бог дава на жените знак, когато поразията стане.

Така е, защото съм сама. Ако можех мъничко да го усетя, щеше да е различно, защото нямаше да съм сама. Но пък ако не бях сама, всички щяха да научат. Той можеше да направи много за мен и тогава нямаше да съм сама. Тогава можеше да ми е добре сама.

Ще му позволя да застане между мен и Лейф, както Дарл застана между Лейф и мен, тъй че Лейф също е сам. Той е Лейф, аз съм Дюи Дел, а когато майка умря, трябваше да забравя и за мен, и за Лейф, и за Дарл, и да скърбя, ала той можеше да направи толкова много за мен, но не знае. Даже не знае.

От задния трем не виждам обора. После от неговата посока се разнася стърженето от триона на Каш. То е като куче пред къща, обикаля я оттук и оттам, и на която и врата да се покажеш, те чака, за да влезе вътре. Той ми каза Тревожа се повече от тебе, аз му отвърнах Ти не знаеш какво е тревога, значи няма как аз да съм тревожна. Опитвам се, но не мога да мисля достатъчно дълго, че да се разтревожа.

Светвам лампата в кухнята. Рибата, нарязана чепато, кротко си кърви в тигана. Бързо я премествам в долапа, ослушвам се към коридора, чувам. Трябваха й десет дни да умре; може още да не знае, че е станало. Може би няма да си отиде, докато Каш. Или докато Джуъл. Вземам от долапа чинията със зеленчуците, а от студената печка тавата с хляба и спирам да погледна вратата.

— Къде е Вардаман? — пита Каш. На тази светлина ръцете му, целите в стърготини, изглеждат, като че ли са от пясък.

— Не знам. Не съм го виждала.

— Впрягът на Пийбоди избяга. Виж как да намериш Вардаман. На него конят ще му се остави да го хване.

— Добре. Кажи им да идват за вечеря.

Не виждам обора. Казах вече, не знам как да се тревожа. Не знам как да плача. Опитах, но не мога. След малко се чува равномерният звук на триона, влачи се черен по земята през прахта и мрака. После виждам и него как се клати насам-натам над дъската.

— Идвай да вечеряме — викам му. — Кажи и на него.

Можеше да направи толкова много за мен. А даже не знае. Той си е неговите черва, аз съм си мойте черва. Но аз съм и червата на Лейф. Това е. Не разбирам защо той не остана в града. Ние сме селски хора, не струваме колкото градските. Не разбирам защо не остана. Сега виждам покрива на обора. Кравата стои в началото на пътеката, мучи. Когато се обръщам, Каш го няма.

Внасям мътеницата. Тате, Каш и той седят на масата.

— Сестро, къде е голямата риба, дето я хвана братлето? — пита той.

Оставям мътеницата на масата.

— Нямах време да я сготвя.

— Една гола ряпа е крайно тънка вечеря за голям човек като мен — казва.

Каш яде. Шапката е оставила отпечатък на главата му, който очертава потна линия в косата. Цялата му риза е в петна от пот. Не си е измил ръцете.

— Трябваше да намериш време — казва тате. — Къде е Вардаман?

Тръгвам към вратата.

— Не мога да го намеря.

— Хайде, сестро — казва той, — не се коси за рибата. Не вярвам да се развали. Ела, седни.

— Не се кося — викам. — Отивам да издоя кравата, преди да завали.

Тате си сипва и подава купата нататък. Но не започва да яде. Стиснал е чинията си с две ръце, привел е глава, в светлината на лампата рошавата му коса стърчи на всички страни. Съвсем прилича на цапардосан с чука вол, преди да го заколят, вече не-жив, но още неразбрал, че е умрял.

Ама Каш нагъва, и оня също.

— По-добре хапни нещо — казва той. Гледа тате в очите. — Виж ни нас с Каш. Ще имаш нужда.

— Ъхъ — измънква тате. Подплашва се като коленичил в локва вол, когато го напъдят. — Тя няма да ми се разсърди за това.

След като изчезвам за погледите от къщата, забързвам. В подножието на баира кравата мучи. Бута в мен муцуната си, души ме, издишва мощна струя сладък горещ дъх през роклята ми право по възврялата ми голота, пъхти.

— Ще почакаш малко. После ще те оправям тебе. — Влиза по петите ми в обора, където оставям кофата на земята. Тя пръхти в кофата и пъшка. — Нали ти казах. Почакай малко. Имам си по-важна работа от това да се занимавам с теб.

Оборът е тъмен. Докато минавам, той фрасва едно копито. Продължавам. Строшената дъска е като призрачно изскочила талпа. После виждам склона и отново усещам по лицето ми полъха на въздуха, бавен, с леко изсветлена тъмнина, в която съзираш само празнота, докато боровите острови, осеяли склона, притаено чакат.

Силуетът на кравата в рамката на вратата бута с глава силуета на кофата и стене.

Минавам покрай клетката на коня. Почти съм я отминала. Отдавна го чувам да говори в мен, отпреди още да е способно да се изрази с думи, и онази част в мен, която го чува, се бои, че няма да има време то да се изкаже. Усещам как тялото ми, костите, плътта започват да се разделят и разтварят, за да убият самотата и стъпката към несамотата е страшна. Лейф. Лейф. „Лейф“ Лейф. Лейф. Навеждам се леко напред, единият ми крак пред другия в недовършена крачка. Усещам как мракът свисти край гърдите ми, покрай кравата; втурвам се срещу мрака, но кравата ми препречва пътя и тъмнината отфучава със сладкия прилив на стенещия й дъх, изпълнен с гора и тишина.

— Вардаман. Ей, Вардаман. — Той излиза от клетката на коня. — Гадно копойче такова! Гадно копойче!

Той не се противи; последният юруш на мрака отсвирва нататък.

— Какво? Нищо не правя.

— Ти си гадно копойче!

Ръцете ми го разтърсват. Изглежда, не мога да ги спра. Не знаех, че са способни да друсат толкова силно. Друсат и двама ни, докато го разтърсват.

— Не съм го направил — вика той. — Не съм ги доближавал.

Ръцете ми спират да го друсат, но още го държа.

— Какво правиш тук? Защо не се обади, като те виках?

— Нищо не съм направил.

— Веднага вкъщи на вечеря.

Той отстъпва назад. Аз го държа.

— Пусни ме. Остави ме.

— Какво правеше там? Ти да не ме следиш?

— Аз, никога. Аз, никога. Пусни ме сега. Дори не знаех, че си тука. Пусни ме да си вървя.

Аз го стискам, навеждам се да видя лицето му, хубаво да го огледам. Всеки миг той ще избухне в плач.

— Добре, върви. Сложила съм вечеря, ще дойда, щом издоя. Тръгвай, докато оня не е изял всичко. Дано вече впрягът му да се е върнал право в Джеферсън.

— Той я уби — избухва. Разплаква се.

— Недей.

— Тя никога не му е сторвала лошо, а той дойде и я уби.

— Шшшш. — Той се дърпа. Аз го държа здраво. — Шшшш.

— Той я уби.

Кравата се примъква зад нас, пъхти. Отново го разтърсвам.

— Престани, чуваш ли! Веднага спри. Ще ти стане лошо и няма да можеш да тръгнеш за града. Прибирай се вътре и си изяж вечерята.

— Не ща да вечерям. Не ща да ходя в града.

— Тогава ще те оставим тук. Ако не се държиш както трябва, няма да те вземем. Хайде сега, върви, преди бездънната каца черва да е омела яденето ти.

Той тръгва и бавно изчезва в хълма. Контурите на баира, дърветата и покрива на къщата ярко изпъкват върху небесния фон. Кравата ме побутва с муцуна, мучи.

— Ще почакаш малко. Онова в тебе е нищо в сравнение с онова в мене, какво че и ти си женска.

Тя върви по петите ми, стене. После мъртвият, палещ, белезникав въздух отново ме блъска в лицето. Той може да оправи всичко, само да поиска. А даже не знае. Можеше да направи толкова много за мен, просто ако знаеше. Кравата издишва в бедрата и гърба ми топлия си, сладък, хрипкав вопъл. Небето е захлупило склона, проснало се е над стаените дъбрави. Над хълма листовидни мълнии дамгосват висинето и угасват. Мъртвият въздух вае мъртвата земя в мъртвия мрак далеч отвъд способността на погледа да оформи мъртвата земя. Той лежи мъртъв и топъл върху мен, докосва моята голота през дрехите ми. Казах му Ти не знаеш какво е тревога. И аз не знам какво е това. Не знам тревожна ли съм или не. Мога ли или не. Не знам мога ли да плача или не. Не знам опитах ли се или не. Чувствам се като влажна семка, полудяла в знойната сляпа земя.

Вардаман

Когато го завършат, ще я сложат в него, а аз дълго време не можех да го кажа. Видях тъмнината да се вдига, завърта и отдалечава и попитах „Вътре ли ще я заковеш, Каш? А, Каш? Кажи, Каш?“. Залостих се в зърнената ракла, новата врата е много тежка за мен, щракна, не можех да дишам, щото плъхът засмукваше всичкия въздух. Питах „Ще го заковеш ли, а, Каш? Ще го заковеш ли? Ще го заковеш ли?“.

Тате обикаля наоколо. Сянката му обикаля в кръг над Каш, а той натиска приведен триона напред и назад през кървящата дъска.

Дюи Дел каза, че ще си вземем банани. Влакчето е на витрината, червено на релсите. Когато се движи, релсите блестят на пресекулки. Тате каза, че брашното, захарта и кафето били много скъпи. И защото аз съм селско момче, то било за градските. Колела. Защо брашното, захарта и кафето струват толкоз скъпо, когато момчето е от село?

— Да си вземем банани вместо това?

Бананите са свършили, изядени. Няма. То потегля и релсите отново бляскат.

— Тате, аз що не съм градско момче?

Направил ме е Бог. Ама аз не съм казвал на Бог да ме прави на село. Като може да направи влакче, що не може да направи всички ни градски, заради брашното, захарта и кафето де.

— Не предпочиташ ли банани?

Той обикаля наоколо. Сянката му обикаля наоколо.

Онова не беше тя. Бях там и гледах. Видях. Мислех, че е тя, но не беше. Не беше майка ми. Тя замина, когато другата легна в нейния креват и дръпна нагоре юргана. Тръгна. „Дали е стигнала в града?“ „Отиде по-далече от града.“ „Ами всичките ония зайци и опосуми, и те ли са стигнали по-далече от града?“ Бог е направил зайците и опосумите. Той е направил влакчето. Защо Му е да ги праща на различни места, щом тя е също като заека.

Тате обикаля. Сянката му също. Трионът скрибуца като на заспиване.

Значи ако Каш закове сандъка, тя не е заек. А ако не е заек, нямаше как да дишам в раклата, Каш ще го закове. И ако му позволи, значи не е тя. Знаех си аз. Бях там. Видях кога тя спря да е тя. Видях. А те си мислят, че е тя, и Каш ще го закове.

Не беше тя, защото лежи там в прахта. Сега е нарязана на парчета. Аз я нарязах. Лежи в кухнята в кървящия тиган, чака да я сготвят и изядат. Тогава нямаше риба и я имаше нея, сега има риба, а нея я няма. Утре ще я сготвят и изядат, а тя ще е него и тате, и Каш, и Дюи Дел и в ковчега няма да има нищо, тъй че ще може да диша. Лежи точно там, на земята. Мога да доведа Върнън. Той беше там и я видя, та като станем двама, рибата ще я има и тогава туй няма да го има.

Тъл

Беше почти полунощ и прокапваше, когато той ни събуди. Беше нощ, заредена с предчувствия и буря във въздуха; нощ, в която очакваш да ти се случи какво ли не, преди още да си успял да нахраниш добитъка и да се прибереш под покрива си, да вечеряш и да си легнеш с първите капки дъжд, тъй че когато впрягът на Пийбоди се появи, конете му запенени, повлекли скъсани поводи и оглавник, заплетен в краката на едното животно, Кора рече „Това е за Ади Бъндрън. Издъхнала е най-сетне“.

— Може Пийбоди да е минавал насам, на посещение в някоя от къщите наблизо — казвам. — Ти откъде знаеш, че тия коне са на Пийбоди?

— А не са ли? — вика тя. — Хайде, отивай да впрягаш.

— Защо? — питам. — Ако се е споминала, ние нищо не можем да направим, преди да съмне. А бурята само що не се е отприщила.

— Мой дълг е — отговаря тя. — Върви, впрягай конете.

Но аз не искам.

— Близо до ума е, че ако им трябвахме, щяха да пратят някой да ни повика. Ти дори не знаеш дали си е отишла.

— Така ли, а ти не познаваш, че тия коне са на Пийбоди? Да не твърдиш, че не са неговите? Виж ти! — Но аз се дърпам. Отдавна зная, нуждае ли се някой от теб, най-добре изчакай да те повика. — Това е мой християнски дълг — настоява Кора. — Нима ще се изпречиш между мен и моя християнски дълг?

— Изкарай утре целия ден при тях, ако искаш — казвам.

И тъй, когато Кора ме събуди, започваше да вали. Докато вървях с фенера към вратата и отражението в прозорците показваше на онзи отвън, че идвам, чукането не спираше. Не беше силно, но беше непрестанно, сякаш докато чукаше, посетителят бе заспал, само че аз изобщо не забелязах от колко ниско долу на вратата се разнася трополенето, докато не отворих и не видях никого пред мен. Вдигнах лампата, през нея заискри дъждът, а от коридора зад мен Кора попита:

— Кой е, Върнън?

Отначало нищо не видях на моята височина, докато не погледнах надолу пред вратата и не наведох фенера.

Той беше като удавено кутре, с онуй негово гащеризонче, без шапка, до коленете в кал, защото бе вървял четири мили през локвите.

— Боже мили! — възкликвам.

— Върнън, кой е? — пита Кора.

Той ме гледа с кръглите си очи и черните им зеници като на кукумявка, когато внезапно осветиш главата й.

— Помниш ли оная риба? — пита ме.

— Влез вътре — викам му. — Какво има? Да не би майка ти…

— Върнън — прекъсва ме Кора.

Той стоеше по-встрани, почти зад вратата, в тъмното. Дъждът връхлиташе фенера и той зацвърча, та се уплаших да не се пръсне всеки момент.

— Ти беше там — рече той. — Видя я.

Тогава Кора се показва на прага.

— Влизай веднага да не стоиш на дъжда — нарежда и го издърпва, а той не сваля очи от мен. Досущ приличаше на удавено кутре. — Казах ти — вика Кора. — Казах ти, че е станало. Тичай да впрягаш конете.

— Ама още дума не е споменал… — възразявам.

Стоеше втренчен в мен, а от него течеше вода по пода.

— Ще съсипе постелката — казва Кора. — Върви да впрягаш, аз ще го заведа в кухнята.

Той обаче се дърпа, от него шурти, наблюдава ме изпитателно с ония негови очи.

— Ти беше там. Видя я да лежи на земята. Каш се гласи да я закове вътре, а онуй нещо лежеше там на земята. Нали я видя. Видя следите в прахта. Тогава не валеше, дъждът дойде чак след като тръгнах към вас. Значи можем да се върнем навреме.

Кълна се, този път ме полазиха тръпки, макар още да не знаех. Но Кора знаеше.

— Запрягай конете по най-бързия начин — разпорежда. — Не виждаш ли, че не е на себе си от мъка и болка?

Кълна се, полазиха ме тръпки. От време на време човек се замисля. За всички нещастия и беди на този свят; дето могат да ударят където им падне, като мълния. Смятам, че човек трябва да храни неизтощима вяра в Бога, та Той да го брани, макар понякога да си мисля, че Кора малко прекалено се подсигурява, сякаш се опитва да избута всички други хора по-далеч, за да се намърда възможно най-близо. Но пък случи ли се нещо подобно, намирам, че е права, и няма как да не я следвам, явно съм благословен с жена, която неуморно се стреми към благочестие и към добри дела, и както казва тя за мен, много ми е провървяло.

Минават му на човек от време на време такива мисли. Е, не много често. Което е добре. Защото Бог му е отредил да действа, а не да губи време за мислене, тъй че мозъкът му е като машинка: не издържа на голямо претоварване. Най-добре му е, когато работи едно и също, отхвърля всекидневните си задължения и не използва ни една своя частица повече от наложителното. Казвал съм го и пак ще повторя, това му е проблемът на Дарл, открай време: той просто твърде много мисли насаме със себе си. Кора е права, като казва, че не му достига само една жена, която да го сложи в ред. И като се замисля над това, идва ми наум, че ако на мъжа не може да помогне нищо друго освен женитба, той, дявол да го вземе, наистина е безнадежден случай. Но съм съгласен и с Кора, като казва, че Господ се е видял принуден да създаде жената, защото мъжът не разпознава собственото си добро, когато го види.

Връщам се с впрегнатата двуколка пред къщата, а те бяха в кухнята. Тя беше облякла дрехите си върху нощницата, беше увила главата си с шал и беше загънала в мушама чадъра и Библията, а то седеше на една обърната кофа върху цинковия лист пред печката, където тя го бе настанила, и от него се сцеждаше вода.

— Нищо не мога да изкопча от него освен за някаква риба — съобщава ми тя. — Това е тяхното наказание. Виждам Божия пръст да сочи към това момче, като наказание и предупреждение за Анс Бъндрън.

— Дъждът заваля чак след като потеглих за тука — казва. — Бях тръгнал. Минал бях част от пътя. А тя лежеше там в прахта. Ти я видя. Каш се гласи да я закове, ама ти я видя.

Когато пристигнахме там, валеше като из ведро, бяхме го сложили на капрата между нас, увит в шала на Кора. Повече дума не издума, просто седеше, а Кора крепеше чадъра над него. От време на време Кора прекъсваше припяването, само колкото да каже „Това е наказанието на Анс Бъндрън. Дано му покаже, че върви по пътя на греха“. После продължаваше с химните, а той седеше между нас, леко наклонен напред, сякаш конете не напредваха с бързината, с която му се искаше.

— Лежеше ей там — обажда се той, — а дъждът заваля чак след като се вдигнах и тръгнах. Тъй че мога да отида и да отворя прозорците, понеже Каш още не я е заковал.

Отдавна бе минало полунощ, когато забихме последния гвоздей и почти разсъмваше, когато се прибрах у дома, разпрегнах конете и пак се пъхнах в леглото да поспя до нощната шапчица на Кора върху възглавницата до мен. И да ме вземат дяволите, ако в ушите ми още не кънтяха химните на Кора и ако още не усещах как тялото на момчето между нас се накланя напред, като да изпревари конете, и ако още не виждах Каш да размахва триона насам и натам, а Анс да стои изтъпанен като бостанско плашило, същи вол, нагазил до коленете в някакъв гьол, който някой минал и обърнал нагоре, а волът още не е разбрал, че гьола го няма.

Заковахме последния гвоздей преди зори и го внесохме в къщата, където тя лежеше на кревата, прозорецът беше отворен и дъждът отново биеше по нея. Направил го бе два пъти, а беше толкоз жив заспал, че както каза Кора, лицето му приличаше на някоя от местните коледни маски, дето прележават цяла година забутани по шкафовете и изведнъж изникват, но накрая я положиха в него и го заковаха, та той вече нямаше защо да й отваря прозореца. А на сутринта го намерили да спи по риза на пода, досущ като повалено биче, целият капак на ковчега бил надупчен, а новата бургия на Каш стърчала строшена в последната дупка. Когато свалили капака, открили, че на две места бургията е пробила лицето й.

Ако е наказание, не е справедливо. Защото Господ има да върши повече от това. Длъжен е да върши повече. Защото единственото бреме, което Анс Бъндрън някога е носил, е самият той. Но когато хората го одумват, аз пък си мисля, че това не го прави по-малко мъж, иначе нямаше сам себе си да изтърпи толкова дълго.

Не е справедливо. Да пукна, ако е. Не го правят справедливо и думите Му Оставете децата да дохождат при Мене. Кора рече, „Родих ти каквото ми прати Господ Бог. Посрещнах го без страх и трепет, защото вярата ми в Бога е здрава, крепеше ме и ми даваше сили. Ако нямаш син, това е, защото в мъдростта Си Бог е решил друго. А моят живот и сега, и винаги е бил отворена книга за всяко Негово чадо, мъж или жена, понеже се уповавам на моя Бог и на моето въздаяние“.

Мисля, че е права. И мисля, че ако някъде на света има мъж или жена, в чиито ръце Той може да повери Своята работа и да се оттегли със спокойна душа, то това ще е Кора. Освен това си мисля, че тя ще внесе и някои промени, независимо от това как Той управлява нещата. И си мисля също, че ще е за доброто на човека. Най-малко ще трябва да ги харесаме. Най-малко ще трябва да продължим да си даваме вид, че ги харесваме.

Дарл

Фенерът стои на един пън. Ръждясал, омазнен, със спукано стъкло и зацапан с издължена нагоре ивица сажди, той процежда мъждива, душна светлина над дърводелските магарета, дъските и земята наоколо. На фона на тъмната пръст треските стоят като безразборно нахвърляни мазки с мека бледа боя върху черно платно. А дъските приличат на дълги гладки дрипи, съдрани от монотонната тъмнина и обърнати с опакото навън.

Каш се труди около магаретата, пристъпва напред-назад, вдига и намества дъските с дълго тряскане, което отеква в мъртвия въздух, сякаш грабва и запраща дъските към дъното на невидим кладенец, където звуците замират, без да се разпилеят, ала най-малкото движение може да ги изхвърли от околния въздух в някое безкрайно ехо. Отново започва да реже с триона, лакътят му бавно присветва, по зъбците на триона бяга тънка огнена нишка, губи се и възкръсва в началото и края на всеки замах като неразделно удължение, тъй че трионът изглежда два метра дълъг и като че ли влиза-излиза през татковия жалък и безсмислен силует.

— Подай ми тая дъска — казва Каш. — Не, другата.

Оставя триона и отива да си вземе дъската, която му трябва, за миг закрива тате с дългия разлюлян блясък на равновесно придържаната дъска.

Въздухът мирише на сяра. В неговото неуловимо поле сенките им изникват като върху стена, все едно и те, подобно на звука, не са стигнали далеч в падането, а застиват за малко, умислени и мимолетни. Каш се връща към своята работа, полуобърнат към слабата светлина, напрегнал бедро и върлинеста ръка, в отблясъците приведеното му лице е застинало в напорист захлас над неуморния лакът. Ниско в небето сънено проблясват разлати светкавици; на фона им щръкват неподвижни дървета, разкикерени и набъбнали до последната вейка, сякаш ще раждат.

Дъждът започва. Първите тежки, редки, бързи капки се втурват през листата и тупват на земята с дълга въздишка на облекчение от непоносимото чакане. Едри са като ловджийски сачми, топли като изстреляни от дуло; брулят фенера и злобно съскат. Тате вдига глава, устната му е увиснала, черна, влажна тютюнева ивица плътно е полепнала по венците му; зад стъписаното си отпуснато лице той премисля, някак извън времето, най-голямата от всички обиди. Каш отправя поглед към небето, после към фенера. Трионът не се разколебава, искрящата ивица на бягащите зъбци не прекъсва.

— Донеси нещо да покрия фенера — казва той.

Тате се запътва към къщата. Дъждът руква изведнъж, без гръмотевици, без каквото и да е предупреждение; изтласква го на ръба на трема, а само след миг Каш е мокър до кости. И въпреки това движението на триона не секва, сякаш и той, и ръката действат със спокойната увереност, че дъждът е илюзия на съзнанието. После той оставя триона, отива при фенера и се навежда да го закрие с тяло, мократа риза очертава жилав кокалест гръб, сякаш някой изведнъж го е обърнал наопаки, с ризата и всичко.

Тате се връща. Навлякъл е дъждобрана на Джуъл и носи този на Дюи Дел. Приклекнал над фенера, Каш протяга назад ръка, хваща четири пръчки, забива ги в земята, взема от тате дъждобрана на Дюи Дел и го опъва на пръчките, за да направи стряха за фенера. Тате го наблюдава.

— Не знам какво ще правиш ти — казва. — Дарл взе неговия дъждобран със себе си.

— Ами ще се намокря — отговаря Каш.

И отново грабва триона; отново го движи насам и натам, навътре и навън с неприбързано постоянство като бутало на ход в машинно масло; подгизнал, костелив, неуморен, със сухо, леко тяло на момче или на старец. Тате го наблюдава, примигва, по лицето му се надбягват вади; отново поглежда небето с неговото изражение на няма, черна обида, но и на отмъстен, както изглежда смята, че му се полага; от време на време се размърдва, мести се, кльощав, вир-вода, вдига ту дъска, ту инструмент, после ги оставя. Върнън Тъл е вече тук, Каш е наметнал дъждобрана на мисис Тъл и двамата с Върнън търсят триона. След малко го откриват в ръката на тате.

— Защо не влезеш вътре, не стой на дъжда! — вика му Каш.

Тате го поглежда, по лицето му бавно се стича вода. Като че ли някаква чудовищна пародия на мировото отчаяние се лее по дървен образ, издялан от подивял карикатурист.

— Ти влизай — нарежда Каш. — Ние с Върнън ще го довършим.

Тате ги гледа. Ръкавите на дъждобрана на Джуъл са му къси. Дъждът се хлъзга бавно по лицето му като студен глицерин.

— Не я виня, че се мокря — казва.

Отново влиза в действие и се залавя да мести дъските, внимателно ги вдига и връща на земята, все едно са стъклени. Отива при фенера и започва да оправя разпънатия дъждобран, докато накрая го събаря на земята, та Каш идва и отново го стъкмява.

— Прибирай се вътре — настоява Каш.

Отвежда тате до къщата и се връща с дъждобрана, сгъва го и го слага под сушината на фенера. Върнън не е спирал. Поглежда нагоре и продължава да реже с триона.

— Трябваше най-напред това да направиш — казва. — Знаеше, че ще завали.

— Тресе го от мъка — отвръща Каш. Оглежда дъската.

— Ъхъ — вика Върнън, — така или иначе, щеше да дойде при нас.

Каш присвива изкосо око към дъската. По дългата й страна дъждът плющи непрестанно, безчет разшавани капки.

— Трябва да я скося — казва той.

— Ще загубиш много време — предупреждава го Върнън.

Каш обръща дъската по ивата й; Върнън го гледа изпитателно още миг, после му подава рендето.

Върнън държи здраво дъската, а Каш скосява ръба, тягостно прилежен и подробен като бижутер. Мисис Тъл излиза на трема и вика Върнън.

— Приключвате ли? — пита.

Върнън не вдига глава.

— Няма да се бавим. Още малко.

Тя гледа приведения над дъската Каш, следи как при всяко негово движение отблясъците на диво лумналия фенер ближат дъждобрана му.

— Иди и откови няколко дъски от обора, за да свършите и да се махнете от дъжда — нарежда тя. — Лошо ще изстинете и двамата. — Върнън не помръдва. — Върнън! — повишава глас тя.

— Още малко — уверява я Върнън. — След минутка сме готови.

Мисис Тъл ги наблюдава още известно време. После се прибира в къщата.

— Ако опрем дотам, да вземем няколко дъски — казва Върнън. — Ще ти помогна да ги сложиш обратно.

Каш оставя длетото, присвил око, мери ръба и го заглажда с длан.

— Подай ми следващата — казва.

Малко преди зазоряване дъждът спира. Но още не е ден, когато Каш забива последния гвоздей, изправя се вдървено и оглежда завършения ковчег, останалите не откъсват очи от него. В светлината на фенера лицето му е спокойно, умислено; бавно, с последен, решителен и овладян жест той отърква ръце о бедрата си през дъждобрана. После четиримата — Каш и тате, и Върнън и Пийбоди — вдигат ковчега на рамене и се отправят към къщата. Лек е, но те се придвижват бавно; празен е, но те го крепят внимателно; безжизнен е, но те го носят с предпазлив шепот помежду си, сякаш си споделят, че макар и завършен, в момента той е позадрямал, полужив, в очакване да се събуди. Краката им неуверено трополят по черното дюшеме, все едно дълго време не са стъпвали по под.

Поставят го до леглото. Пийбоди произнася спокойно:

— Да хапнем по залък. Почти съмна. Къде е Каш?

Той се е върнал при дърводелските магарета и отново е наведен, на слабата светлина на фенера събира инструментите си, бърше ги внимателно с парцал и ги подрежда в сандъче с дълъг кожен каиш за през рамо. После взема сандъчето, фенера и дъждобрана, връща се към къщата и изкачва стъпалата, размит силует върху изсветляващия изток.

За да заспиш в чужда стая, трябва да опразниш себе си. А преди да се опразниш за сън, какво си? Което да не си, когато се опразниш за съня. И когато сънят те изпълни, никога да не си бил. Аз не зная какво съм. Не зная дали съм, или не съм. Джуъл знае, че е, защото не знае, че не знае дали е, или не е. Той не може да се опразни за сън, защото не е онова, което е, а е онова, което не е. Оттатък неосветената стена чувам как дъждът преобразява каруцата, нашта каруца, и товара й, който не е вече техен, на ония, дето са го отсекли и нарязали, но още не принадлежи и на другите, купувачите си, не е и наш, въпреки че наистина лежи в нашта каруца, защото него го оформят само вятърът и дъждът, и само за Джуъл и мен, за нас, които не спим. И тъй като сънят значи не е, а дъждът и вятърът са беше, каруцата не е. Но все пак каруцата е, защото когато стане беше, Ади Бъндрън няма да я има. А Джуел е, значи Ади Бъндрън трябва да я има. Тогава и аз трябва да съм, иначе няма да мога да се опразня, та да заспя в чуждата стая. Значи ако още не съм се опразнил, съм е.

Колко пъти съм лежал под чужд покрив в дъжда и съм си мислил за у нас.

Каш

Направих го със скосени ъгли.

1. Гвоздеите захапват по-добре.

2. Всички жлебове са с двойно по-голяма повърхност.

3. Водата ще се плъзга под наклон. Тя влиза най-лесно от горе надолу и напречно.

4. Вкъщи хората прекарват две трети от времето си изправени. Затова жлебовете и сглобките се правят от горе надолу. Понеже натискът идва от горе надолу.

5. При креватите, в които хората постоянно лежат, сглобките и свързването се правят странично, защото натискът е страничен.

6. Освен.

7. Тялото не е четвъртито като траверса.

8. Животински магнетизъм[2].

9. Животинският магнетизъм на мъртвото тяло въздейства така, че натискът да пада косо, затова жлебовете и сглобките на ковчега са направени със скосени ъгли.

10. При старите гробове може да се види, че земята хлътва косо.

11. Докато при обикновената дупка тя пропада в центъра, щото натискът е вертикален.

12. Затова го направих със скосени ъгли.

13. Така работата е по-изпипана.

Вардаман

Майка ми е риба.

Тъл

Беше десет часът, когато се прибрах с впряга на Пийбоди, вързан отзад за двуколката ми. Вече бяха извлекли неговата каручка, оттам където я бе намерил Куик, обърната в канавката на около миля от извора. Бяха я издърпали край пътя близо до извора, където вече се бяха насъбрали десетина каруци. Намерил я Куик. Каза, че реката приижда и още се вдига. Каза, че била покрила най-високата черта на подпорния стълб на моста, която бил виждал.

— Тоя мост няма да издържи такава голяма вода — обадих се. — Някой каза ли на Анс какво става?

— Аз му казах — отговори Куик. — Той рече, според него момчетата трябва да са чули, да са разтоварили стоката и вече да са тръгнали обратно. Каза още, че ще успеят да минат реката с каруцата.

— По-добре да я погребе в Ню Хоуп — коментира Армстид. — Тоя мост е стар. Аз не бих си играл с него.

— Навил си е на пръста да я закара в Джеферсън — рече Куик.

— В такъв случай тутакси да тръгва — заключава Армстид.

Анс ни посреща на вратата. Обръснал се е, но нескопосано. Има дълъг срез на брадичката, сложил е празничния си панталон и бяла риза, закопчана догоре. Тя е плътно пригладена по гърбицата му и като всяка бяла риза го прави да изглежда още по-прегърбен, лицето му също е различно. Сега той гледа хората в очите с достойнство, с трагично и смирено изражение, ръкува се с нас, докато изкачваме стъпалата на трема и изтриваме обувките си, леко сковани в нашите неделни дрехи, в нашите шумолящи от колосването неделни дрехи, при посрещането избягваме погледа му.

— Бог дал, Бог взел — казваме.

— Бог дал, Бог взел.

Малкото момче не е там. Пийбоди ни разказа как влетяло в кухнята, как врещяло, блъскало и дращило Кора, когато я заварило да готви рибата, и как Дюи Дел го отвела долу в обора.

— Конете ми добре ли са? — пита Пийбоди.

— Добре са — отвръщам. — Нахраних ги тази сутрин. Двуколката ти също изглежда наред. Няма щети по нея.

— И никой не е виновен! — възмущава се. — Давам един никел да разбера къде е било момченцето му недно, когато конете са се откачили от впряга.

— Ако има нещо счупено, ще го потегна — казвам.

Жените влизат в къщата. Чуваме ги, говорят, веят си. Ветрилата фъскат фшш, фшш, фшш, устите им мелят, мелят, сякаш пчели бръмчат в кофа. Мъжете остават на трема, разменят по някоя дума, без да се поглеждат в очите.

— Здрасти, Върнън — казват. — Здрасти, Тъл.

— Май още ще вали.

— Така изглежда.

— Да, сър. Задава се още дъжд.

— Бързо ще дойде.

— Но бавно ще си отиде. Няма да ни се размине.

Отивам зад къщата. Каш запълва дупките, които то е пробило в капака. Дялка втулки за тях една по една, а дървото е влажно и трудно се обработва. Можеше да ги изреже от някоя консервна кутия и да покрие дупките, никой нямаше да забележи. Пък и да забележеше, все тая. Гледам го, пропилял е цял час да изглади една втулка, като че ли е полирал стъкло, а можеше да се наведе и да събере няколко цепленки, да ги набие в дупките и да оправи работата.

Когато свършваме, аз се връщам отпред. Мъжете леко са се отдръпнали от къщата, настанили са се по дъските и на дърводелските магарета, на които снощи го довършвахме, едни седят, други са клекнали. Уитфийлд още не е дошъл.

Вдигат към мен въпросителни погледи.

— Почти свършва — казвам. — Готов е да го зачука.

Докато те се изправят, Анс се появява на вратата, поглежда ни и ние се връщаме на трема. Отново изтриваме обувките си, внимателно, изчакваме се един друг да минем и леко се суетим около прага. Анс е застанал отвътре на вратата, пристоен, овладян. С махване на ръка ни кани да влезем и ни въвежда в стаята.

Бяха я положили в него на обратно. Каш го беше направил във формата на стенен часовник, всички сглобки и жлебове идеално срещнати и рендосани, притегнати като барабан и спретнати като шивашки комплект, а те да вземат да я сложат с главата на мястото краката, да не й се смачкала роклята. Беше с венчалната си рокля, силно набрана в талията, затуй я нагласили наопаки, да разстелят полите й, че й бяха направили и воал от мрежа срещу комари да не се виждат дупките от бургията на лицето й.

Тъкмо излизаме и Уитфийлд пристига. Влиза мокър и кален до пояса.

— Бог да прати утеха на този дом — казва. — Закъснях, защото моста го няма. Слязох до стария брод и преплувах с коня, Бог ме закриляше. Нека милостта му споходи и този дом.

Ние се връщаме при дърводелските магарета и дъските и едни сядаме, други клякат.

— Знаех си, че водата ще го залее — казва Армстид.

— Тоя мост е изтраял доста дълго време — обажда се Куик.

— Имаш предвид, Господ го е пазил — намесва се чичо Били. — Не ми е известно за последните двайсет и пет години някой да го е потягал даже с едно чукче.

— Той откога е, чичо Били? — пита Куик.

— Построен е… я да видя… през хиляда осемстотин осемдесет и осма — отговаря чичо Били. — Запомнил съм, щото първият човек, който мина по него, беше Пийбоди, на идване към нас, когато се раждаше Джоди.

— Ех, Били, ако бях тичал по моста всеки път, когато жена ти пръкваше, той отдавна щеше да е сдал — отвръща му Пийбоди.

Ние се изсмиваме внезапно и гръмко, после пак внезапно млъкваме. Избягваме погледите си.

— Колко хора са минали по него, дето никога вече няма да пресекат мост — казва Хюстън.

— Самата истина — включва се Литълджон. — Така е.

— И още една няма да мине повече по него — отбелязва Армстид, — никога. Ще им отидат два-три дена да я откарат с каруцата до града. И цяла седмица, за да я пренесат до Джеферсън и да се върнат.

— Какво толкоз го е засърбяло Анс да я кара в Джеферсън? — пита Хюстън.

— Обещал й е — отговарям. — Тя поиска. Понеже е оттам. Беше си го наумила.

— Затова и Анс си го е набил в главата — решава Куик.

— Ами да — подхваща чичо Били. — Какво можеш да очакваш от мъж, който цял живот оставя всичко да му се изплъзва от ръцете, а накрая зацикля на нещо, с което докрай изтормозва всички наоколо.

— Сега вече само Бог може да я прехвърли през реката — обажда се Пийбоди. — Анс не е в състояние да го направи.

— И Той сигурно ще го стори — казва Куик. — Отдавна е поел върху себе си грижите на Анс.

— Самата истина — съгласява се Литълджон.

— От твърде отдавна, за да го зареже сега — отбелязва Армстид.

— Според мен и Той е като нас тука — обобщава чичо Били. — Прави го от толкоз дълго време, няма да спре сега я!

Излиза Каш. Облякъл е чиста риза; мократа му коса, вчесана гладко надолу върху челото, е тъй равна и черна, че стои на главата му като нарисувана. Кляка схванато сред нас, а ние го наблюдаваме.

— Ти усещаш какво ще е времето, нали? — пита Армстид.

Каш не отговаря.

— Чупената кост винаги усеща — обажда се Литълджон. — Който се е чупил, знае кога ще се разваля времето.

— Каш извади късмет, като се отърва с един счупен крак — добавя Армстид. — Можеше да пострада тъй, че да остане завинаги на легло. От колко високо падна бе, Каш?

— От двайсет и осем фута и четири и половина инча, горе-долу — отговаря Каш.

Премествам се до него.

— Човек лесно се подхлъзва на мокра дъска — вметва Куик.

— Лошо премеждие — казвам, — но нищо не си можел да сториш.

— Тъпи жени! — кипва той. — Аз го сковах точно по нейното тяло. По нейните мерки и за нейното тегло.

Ако трябва да има мокри дъски, за да падат хората, голямо падане се е задало, преди да мине пороят.

— Нищо не си можел да сториш — повтарям.

Все тая ми е дали хората падат. Аз треперя за памука и царевицата.

И на Пийбоди му е все тая дали хората падат. Така ли е, докторе?

Самата истина. Ще изравни всичко със земята. Изглежда, на памука вечно нещо му се случва.

Ами случва му се. Затова струва нещо. Ако нищо не му се случваше и всеки събираше богата реколта, смятате ли, че щеше да си струва отглеждането?

Е, да ме вземат мътните, ако преглътна да гледам труда ми изравнен със земята, моя труд, над който съм пролял толкоз пот.

Самата истина. Никой няма да преглътне да гледа труда си пометен, ако можеше сам да пуска и спира дъжда.

Кой човек го може? Какъв цвят са очите му?

Явно. Бог го е създал да расте от земята. И Негова е волята да го унищожи, ако реши, че така е угодно.

— Нищо не си можел да сториш — казвам.

— Какви тъпи жени! — негодува той.

В къщата жените запяват. Още с първия куплет чуваме как гласовете им избуяват и набират увереност, ние ставаме, запътваме се към вратата, сваляме шапки и изплюваме сдъвкания тютюн. Не влизаме вътре. Спираме скупчени на стъпалата, стискаме шапки в ръцете си, отпуснати отпред или зад гърба, стоим с един крак изнесен напред и навели глави, мятаме по едно око ту встрани, ту към шапките в ръцете си, ту към земята, а мине не мине, и към небето или към сериозното смирено лице на някой от нас.

Пението свършва; тоновете замират в благозвучни трептения. Започва Уитфийлд. Гласът му е по-голям от него. Сякаш не са едно цяло. Като че ли той е едно, а гласът му друго, преплували са един до друг речния брод на два коня и са влезли в къщата, единият целият в кал, другият, победоносен и тъжен, дори не се е намокрил. Някой в къщата се разхлипва. Прозвучава, все едно очите и гласът й са се обърнали навътре и се вслушват в себе си; ние се раздвижваме, преместваме тежест на другия крак, кръстосваме погледи, но се правим, че те не са се докоснали.

Най-после Уитфийлд свършва. Жените запяват отново. В тежкия въздух ти се струва, че самото пространство поражда техните гласове, а те се понасят нататък в съзвучна мелодия, тъжни и тешащи. И когато замлъкнат, сякаш не са отлетели. Просто са се разтворили във въздуха и е достатъчно едно леко движение, за да ги възкресим отново около нас, тъжни и тешащи. После спират и те, а ние слагаме непохватно шапките си като хора, които никога не са носили шапки.

По пътя за вкъщи Кора още припява.

— Аз вървя към моя Бог и моята награда — пее тя, настанена на седалката, загърнала раменете си с шала и разтворила чадър над главата си, макар да не вали.

— Тя си получи нейната — казвам. — Където и да е стигнала, вече си е получила наградата да се отърве от Анс Бъндрън.

Тя лежа три дена в оня сандък да чака Дарл и Джуъл да се доберат до вкъщи, да вземат ново колело и да се върнат при канавката, където каруцата им бе заседнала. Вземи моята каруца, Анс, казах му.

Ще чакаме нашата кола, отвърна той. Така ще иска тя. Винаги е била необикновена жена.

На третия ден те пристигнаха, натовариха я на каруцата и потеглиха, но вече беше много късно. Ще трябва много да заобикаляте, чак през Самсоновия мост. Ще ви отиде цял ден да стигнете дотам. После ще ви останат още четиридесет мили до Джеферсън. Вземи моята каруца, Анс.

Ще чакаме нашата. Така иска тя.

Видяхме го да седи на ръба на барата на около миля от дома му. Никога не бях чувал в нея да е имало риба. Обърна се и ни изгледа с кръглите си спокойни очи, лицето му мръсно, въдицата преметната през коленете. Кора още пееше.

— Не е ден за риболов — казах му. — Ела с нас у дома и утре сутрин, щом станем, ще слезем на реката да наловим риба.

— Тук има една — отвърна той. — Дюи Дел я е видяла.

— Ела с нас. Най-доброто място е на реката.

— Тука е — рече той. — Дюи Дел я е видяла.

— Вървя към моя Бог и моята награда — пееше Кора.

Дарл

— Джуъл, конят ти не е мъртъв — казвам му. Той се е вдървил на седалката с изопнат гръб и леко наклонен напред. Просмуканата от дъжда периферия на шапката му се е откъснала от основата си на две места и виси пред дървеното му лице, тъй че, както е навел глава, той гледа през процепите като през забрало на шлем, откъдето дълго се взира над падината към склона с подпрения на него обор и мислено вае формите на невидимия кон. — Виждаш ли ги? — питам го. Високо над къщата те се реят на смаляващи се кръгове в разлудуваното натежало небе. Оттук изглеждат не по-големи от петънца, неумолими, търпеливи, зловещи. — Ама твоят кон не е мъртъв!

— Проклет да си! — казва той. — Проклет да си!

Аз не мога да обичам майка си, защото нямам майка. Майката на Джуъл е кон.

Без да правят движения, лешоядите описват кръгове във висините, а облаците създават илюзия, че се носят назад.

Без да прави движения, с вдървен гръб и вдървено лице, той си представя коня, устремен като ястреб с извити криле в мига, преди да излети. Те ни чакат, готови да потеглим, чакат него. Той влиза в клетката при коня и извардва животното, докато изрита по него чифтето си, после се шмугва, скача върху поилката, помайва се колкото да надникне над преградите на другите клетки към празната пътека, и се покатерва на сеновала.

— Проклет да е! Проклет да е!

Каш

Не го държат равен. Ако искате да го качите и превозите, не може да го накланяте, трябва…

— Вдигай, дявол да те вземе. Вдигай.

— Казвам ви, нито ще го натоварите, нито ще го превозите читав, ако…

— Вдигай! Вдигай, тъпако, в ада да гориш дано, вдигай!

Не го държат равен. Ако искат да го сложат и превозят, без да го обърнат, трябва

Дарл

Той се навежда между нас над ковчега, две от осемте ръце. В лицето му на вълни приижда кръв. Между вълните плътта му е зеленикава, малко като гладка, гъста, резедава каша в устата на преживяща крава; лицето му се дави от ярост, горната му устна оголва зъбите.

— Вдигай! — крещи. — Вдигай, тъпако!

Той подема тъй внезапно нагоре едната страна, че всички се юрваме да удържим другата в равновесие, преди той да го прекатури. За кратък миг ковчегът се съпротивлява, сякаш има своя воля, сякаш сухото й като пръчка тяло вътре, макар мъртво, бясно се е вкопчило в някакъв особен вид свенливост, защото не е успяла да попречи на тялото си да оцапа роклята и се опитва да прикрие оцапаното. После ковчегът ненадейно се освобождава и се вирва, като че ли изпосталялото й тяло е вляло на дъските сила за отскок или предугаждайки как всеки момент роклята й ще се съдере от нея, неочаквано е хукнала подире й под напора на бурен обрат, който се надсмива над собственото желание и потребност. Лицето на Джуъл съвсем позеленява и през дишането чувам зъбите му.

Носим го през преддверието с тежки, тромави стъпки и влачене на крака по пода, излизаме през външната врата.

— Дръжте здраво за малко — казва тате и пуска. Обръща се да затвори и заключи вратата, но Джуъл не иска да чака.

— Хайде! — пришпорва ни със задавения си глас. — Хайде!

Сваляме го внимателно по стъпалата. Напредваме и го крепим да е в равновесие като безценно съкровище, лицата ни са извърнати навън и си поемаме въздух през зъби, за да държим ноздрите си запушени. Тръгваме по пътеката към склона.

— Почакайте — вика Каш. — Пак ви казвам, не сме го подхванали равно. Там по стръмното ще ни трябват още две ръце.

— Ами пусни се тогава — сопва се Джуъл.

Той не иска да спираме. Каш започва да изостава, постоянно се препъва, понеже се опитва да върви в крак с нас, задъхва се; после го задминаваме и Джуъл вече носи сам цялата тежест на предната част, а със стръмнината на пътеката ковчегът тръгва да се накланя, започва да ми бяга и се плъзга надолу във въздуха като шейна по невидим сняг, плавно опразвайки пространството, където формата му продължава да витае.

— Джуъл, почакай — викам.

Но той не чака. Вече почти тича, а Каш е изостанал назад. Сега ми се струва, че моят край, който нося сам, изобщо не тежи, станал е като сламка, носеща се в свирепия прибой на отчаянието, което дави Джуъл. Вече едва го докосвам, когато Джуъл се дръпва встрани и пуска разлюшкания ковчег да го преодолее, а после с едно движение едновременно го спира, хързулва го в каруцата и поглежда назад към мен с разкривено от гняв и огорчение лице.

— Проклет да си! Проклет да си!

Вардаман

Тръгваме към града. Дюи Дел казва, че няма да го продадат, защото е на Дядо Коледа и той го е прибрал при себе си до следващата Коледа. Тогава пак щели да го сложат на витрината, грейнало от чакане.

Тате и Каш слизат по надолнището, но Джуъл се е запътил към обора.

— Джуъл — вика го тате. Джуъл не спира. — Къде отиваш? — пита. — Но Джуъл не спира. — Остави коня тука — нарежда тате. Джуъл спира и вперва поглед в тате. Очите на Джуъл са като топчета. — Остави коня тука, чуваш ли! — повтаря тате. — Всички ще се качим в каруцата при майка ви, както поиска тя.

Но мойта майка е риба. Върнън я видя. Беше там.

— Майката на Джуъл е кон — обади се Дарл.

— Значи мойта може да е риба, нали, Дарл? — осмелих се аз.

Но Джуъл ми е брат.

— Излиза, че и мойта трябва да е кон — смънках.

— Откъде-накъде? — утешава ме Дарл. — Щом тате е твой баща, откъде-накъде майка ти да трябва да е кон, само защото майката на Джуъл е кон ли?

— Защо да трябва? Защо да трябва, Дарл?

И Дарл ми е брат.

— А твойта майка, Дарл, какво е тя тогава, кажи ми?

— Аз нямам майка — отвърна Дарл. — Защото ако имах, тя щеше да е беше. А ако е беше, значи не може да е. Нали така?

— Не може — съгласих се.

— Тогава и аз няма да съм — рече Дарл. — Нали?

— Няма.

Но аз съм. И Дарл е мой брат.

— Чакай, Дарл, ние сме — казах.

— Знам — отвърна Дарл. — Затова не съм е. Ама пък сме е прекалено много всичките да ни е ожребила една жена.

Каш носи сандъчето с инструментите си. Тате го гледа.

— На връщане ще се отбия при Тъл — рече Каш. — Ще му оправя покрива на обора.

— Нямаш капка уважение — вика тате. — Нарочно обиждаш и нея, и мен.

— Да не искаш той да се върне у дома, а после да ги тътри пеш до къщата на Тъл? — намесва се Дарл.

Тате поглежда Дарл, устата му дъвче. Сега тате се бръсне всеки ден, защото мойта майка е риба.

— Не е редно така — мърмори тате.

Дюи Дел държи в ръце пакета. Както и кошница с вечерята ни.

— Какво е туй? — пита я тате.

— Кифлите на мисис Тъл — отговаря Дюи Дел, докато се качва в каруцата. — Ще ги занеса в града вместо нея.

— Не е редно така — вика тате — Обидно е за покойната.

Там ще е. Там ще е, като наближи Коледа, казва тя, ще блести на релсите. Казва, че той няма да го продаде на никое от градските момчета.

Дарл

Той продължава към обора, навлиза под навеса, гърбът му е прав като дърво.

Дюи Дел носи в едната си ръка кошницата, в другата — нещо четвъртито, увито във вестник. Лицето й е спокойно, но намусено, очите й — хем умислени, хем нащрек; в тях зървам удвоения гръб на Пийбоди, като две кръгли грахови зърна в два напръстника: възможно е в гърба на Пийбоди те да са два червея, от ония, дето тайно и непрестанно те гризат, а като излязат от другата страна, внезапно те изритват от съня ти или от събуждането ти с объркано, напрегнато и тревожно лице. Тя оставя кошницата в каруцата и се качва, кракът й се мярва дълъг под пристегнатата рокля: лостът, който движи света; един от пергелите, измерващи дължината и ширината на живота. Сяда до Вардаман и слага пакета в скута си.

В този момент той изчезва в обора. Без да погледне назад.

— Не е редно така — казва тате. — Дължи й поне малко уважение.

— Тръгваме — отсича Каш. — Щом иска, да остане. Тук ще му е много добре. Може би ще отиде при Тъл.

— Ще ни настигне — успокоявам ги. — Ще мине напряко и ще ни пресрещне при отбивката за Тъл.

— Като нищо щеше да яхне коня — ядосва се тате, — ако не го бях спрял. До гуша ми е дошло от петнистата му гадина, по-бясна е и от дива котка. Нарочно ни обижда, и нея, и мен.

Каруцата потегля; мулетата разщъкват уши. Зад нас, високо над къщата, те кръжат неподвижни по висока спирала, смаляват се и изчезват.

Анс

Казах му от уважение към мъртвата му майка да не тръгва с оня кон, никак няма да е редно да се пъчи край нас на неговото чалнато циркаджийско добиче, след като тя иска всички ние, дето сме излезли от собствената нейна плът и кръв, да сме в каруцата до нея, но едва задминахме просеката за Тъл и Дарл взе да се смее. Седи там отзад до Каш на страничната пейка с мъртвата му майка в ковчега пред краката им и се киска. Не знам колко пъти съм му обяснявал — ей затова е в устата на хората, щото все ги върши едни такива. Казвал съм му, за мен е много важно какво говорят другите за мойта плът и кръв, макар за тебе нищо да не значи, и макар аз да съм отгледал тая ваша пасмина момчешка, ама като се държиш така, хората имат право да говорят какво ли не за тебе и то се стоварва върху майка ти, викам му, не върху мене: аз съм мъж, мога да изтрая подобни дивотии; но ти трябва да внимаваш за женските си близки, за майка ти, за сестра ти, и тъй, обърнах се аз да го погледна, а той седи там и се хили.

— Аз не очаквам уважение от тебе — викам му. — Но родната ти майка още не е изстинала в ковчега.

— Ей го — вика Каш и кима към отбивката.

Конят е доста далече, но напредва с добра стъпка и не е нужно да ми обясняват кой се е задал. Просто погледнах назад към Дарл, той седи там, ухилен.

— Направих всичко по силите си — казвам. — Постарах се да изпълня всичко, както го поиска тя. Бог ще ми прости и ще извини държането на ония, които сам ми е пратил.

Дарл седи на пейката над нея, точно където лежи тя, ухилен.

Дарл

Той приближава бързо по отбивката, но ние сме я задминали с триста ярда, когато Джуъл излиза на пътя и под чаткането на копитата калта се разхвърча на всички страни. Пъргав и изпънат на седлото, той леко забавя и конят започва да ситни през калта.

Тъл е в двора си. Гледа ни, вдига ръка. Ние продължаваме. Каруцата скрибуца, калта шущи в колелетата. Върнън продължава да стои там. Следи с поглед Джуъл на коня, който в тръс, с високо присвиване в коленете, преодолява тристата ярда зад нас. Ние караме нататък, движим се тъй заспало, в такава просъница, че не разбираме напредваме ли или не, сякаш намалява не пространството, а времето между нас и онова.

Пътят завива под прав ъгъл, коловозите от миналата неделя вече са заздравели: между боровете криволичи гладка бразда от червена сгур; избледнял надпис върху бяла табела гласи: Църква Нова надежда. 3 мили. Пътят върви право нагоре като неподвижна ръка, издигната над пуста океанска шир, червената бразда оттатък напомня спица, на която Ади Бънрдън се явява шината. Пътят се търкаля празен и непокътнат, бялата табела обръща увехналото си спокойно указание на другата страна. Каш гледа безмълвно отбивката към църквата и върти глава като бухал, докато я отминаваме, лицето му е спокойно. Тате, изгърбен, гледа право напред. И Дюи Дел се е втренчила в пътя, но после се обръща към мен, очите й са зорки, отхвърлят всякакво признание, нищо общо с въпроса, който от известно време таи в погледа си Каш. Табелата се изнизва; недокоснатият път се отмотава. А Дюи Дел обръща глава. Каруцата скрибуца напред.

Каш плюе върху колелото.

— До ден-два ще замирише — казва.

— Обясни го на Джуъл — викам.

Сега той стои закован на място, спрял е коня на кръстопътя и ни наблюдава, изпънат и спокоен като табелата с избледнелите надписи насреща му.

— Не е закрепен равно за дълъг път — предупреждава Каш.

— Обясни му и това — отвръщам.

Каруцата скрибуца нататък.

След една миля той ни задминава, конят извива врат като дъга, понеже юздите го заставят да прехвърли от галоп на тръс. Язди на седлото леко и самоуверено, с изправен гръб и дървена физиономия, килнал под нахакан ъгъл скъсаната шапка. Задминава ни бързо, без да ни удостои с поглед, конят препуска, а копитата му съскат в калта. Стиска кал, изхвърлена от копито, пльоква върху ковчега. Каш се навежда, взема от сандъчето си някакъв инструмент и внимателно я отстранява. Когато пътят пресича Уайтлийф, където върбите ниско са провесили клони, той отчупва една вейка и доизбърсва калта с мокрите листа.

Анс

Сурова е тази земя към човека, сурова. Осем мили човешка пот е изцедена от тялото му в земята Господна там, където Бог му е наредил да я напои. Никъде на тоя грешен свят честитият и работлив човек не може да си докара полза. Тя отива само при ония с дюкяните в градовете, дето не се потят, а живеят от труда на потните. Но не и при оня, който не подвива крак, не при селския човек. Понякога се чудя защо не спрем да я караме тъй. Ами защото нас ни чака награда там горе, където те не могат да си донесат автомобилите и другите разни. Там всички ще са равни и Той ще вземе от имащите, за да даде на нямащите.

Но дълго ще чакаме, изглежда ми. Лошо е, ако човек трябва да спечели наградата си за направените добрини, като оскърбява себе си и своята покойница. Возихме през цялата останала част от деня и по здрач стигнахме у Самсон, където се оказа, че водата е отнесла и тамошния мост. Те не помнеха реката да се е вдигала толкова високо, а дъждът още не се беше извалял. Старците там не били виждали и чували от време оно да се е случвало подобно нещо. Аз съм Божи избраник, щото Той наказва онзи, когото обича. Да ме вземат дяволите, ама си избира доста странни начини да ни го покаже, изглежда ми.

Но сега вече ще мога да си направя зъбите! Това ще е мойта утеха. Така ще е.

Самсон

Беше пред залез-слънце. Седяхме на трема, когато по пътя се зададе каруцата с тях петимата в нея и един на кон отзад. Някой вдигна ръка, но отминаха дюкяна, без да спрат.

— Кой е тоя? — пита Маккалъм. — Не се сещам как му беше малкото име, близнака на Рейф, абе знаете го.

— Това е Бъндрън, живее от другата страна на Ню Хоуп — обяснява Куик. — Я, Джуъл язди един от конете на Сноупс.

— Не знаех, че изобщо е останал някой от ония коне — казва Маккалъм. — Мислех, че вие там най-накрая сте намерили как да се отървете от тях.

— Опитай се да хванеш тоя — подхвърля Куик.

Каруцата продължи по пътя си.

— Бас ловя, че старият Лон никога не му го е давал — включвам се аз.

— Не е — отвръща Куик. — Той го купи от баща ми. — Каруцата караше нататък. — Май не са чули за моста — добавя.

— Между другото, те какво правят тука? — пита Маккалъм.

— Може би ще разпускат, след като той погреба жена си — отвръща Куик. — Сигурно отиват в града, нали и мостът до Тъл е залят. Чудя се дали са чули за тоя мост.

— В такъв случай ще трябва да прехвърчат — казвам. — Според мен оттук до устието на Ишатава не е останал ни един читав мост.

В каруцата им имаше още нещо. Но Куик ходи на оплакването преди три дни и, естествено, на нас през ум не ни мина друго, освен че са тръгнали много късно от къщи и не са чули за моста.

— Извикай им — казва Маккалъм.

По дяволите, името му се мотае на върха на езика ми. Все едно, Куик им извика и те спряха, а той отиде при каруцата да им обясни.

Върна се с тях.

— Отиват в Джеферсън — съобщава. — Мостът при Тъл също е заминал.

Сякаш ние не знаехме. Но лицето му изглеждаше особено, еле пък около ноздрите, а ония намърдани вътре, Бъндрън, момичето и момчето на предната седалка, зад тях на задната дъска между ритлите Каш и другият, дето не излиза от устата на хората, и накрая оня на петнистия кон. Според мен вече й бяха свикнали, защото когато казах на Каш, че се налага да се върнат обратно през Ню Хоуп и какво е най-добре да сторят, той отсече:

— Смятам, че ще минем отсреща.

Аз не се бъркам в чуждите неща. Всеки да си гледа работата, както най му отговаря, казвам. Но след като разказах на Рейчъл как не са повикали един прост селски знахар да я премаже със смола, а пък е юли и тъй нататък, се върнах при обора и се опитах да поговоря за всичко това с Бъндрън.

— Обещах й — вика той. — Тя така си беше наумила.

Забелязал съм, че мързеливият, онзи, който мрази да действа, задвижи ли се веднъж, предпочита да продължи да се движи, също както се инати да не помръдва от мястото си, ако е в покой, божем ненавижда не толкова самото действие, колкото започването и спирането му. И като че ли при всяка изникнала пречка, която затруднява я движението, я стоенето, започва да ти се емчи. Седеше си оня там на каруцата, сгърбен един такъв и мигащ, слушаше наште разкази за това колко високо се е покачила водата и колко бързо е заляла моста, и да ме вземат дяволите, ама май нещо се наду, все едно лично беше вдигнал нивото на реката.

— Казваш, че никога не си я виждал да стига толкова високо? — попита. — Каквото Бог дал. Изглежда, и до утре заран няма много да спадне — добавя.

— По-добре останете тука тази нощ — предлагам, — а утре на ранина тръгнете обратно за Ню Хоуп.

Просто ми беше жал за мулетата, бяха станали кожа и кости. Обясних на Рейчъл, викам й „Боже, да не искаш да ги отпратя да блъскат осем мили в тъмното до къщи? Какво да правя, викам. Ще я оставят само за една нощ, в обора, на разсъмване непременно си тръгват. Затова им казах, „Пренощувайте тук и утре рано поемате към Ню Хоуп. Имам колкото щете инструменти, щом вечеряме, момчетата могат да го изкопаят, че да е готов, ако искат“ — чак тогава забелязах как ме гледа момичето. Ако очите й бяха пищови, сега нямаше да ти говоря. Да пукна, ама направо бълваха огън по мен. Пък когато отидох в обора при тях, тя говореше и изобщо не забеляза, че приближавам.

— Ти й обеща — рече. — Тя нямаше да си тръгне, преди да й обещаеш. Мислеше, че може да разчита на теб. Ако не изпълниш желанието й, ще те застигне проклятие.

— Никой да не е посмял да издума, че не смятам да удържа на думата си — вика Бъндрън. — Моето сърце е отворено за всеки човек.

— Не ме е грижа за сърцето ти — отряза го тя. Изшептя го като в скоропоговорка. — Ти й обеща. Длъжен си. Ти…

В този миг ме видя и млъкна, застина там. Ако бяха пищови, сега нямаше да ти говоря. А като отворих пред него дума за това, той рече:

— Обещах й. Беше си наумила.

— Тя, струва ми се, предпочита майка й да е погребана наблизо, за да може…

— Обещах на Ади — упорстваше той. — Тъй си го беше намислила.

Тогава им казах да вкарат каруцата в обора, защото отново отиваше на дъжд, а и вечерята беше почти готова. Само че те отказаха да влязат в къщата.

— Благодаря ти — казва Бъндрън. — Няма да те притесняваме. Носим едно-друго в кошницата. Ще ни стигне.

— Хубаво е — съгласявам се, — че си внимателен с жените в семейството си, но и аз съм такъв в мойто. Та когато някой се отбие у дома по време на вечеря и откаже да сподели трапезата ни, жена ми го приема като обида.

Така момичето отиде в кухнята да помага на Рейчъл. Тогава при мен дойде Джуъл.

— Разбира се — казвам. — Вземи от яслата колкото ти трябва. Когато храниш мулетата, дай и на него да се наяде.

— За него искам да платя — вика.

— Няма за какво. Не оставям човек в нужда от малко сено за коня си.

— Правилно е да ти платя — казва той; стори ми се, че чух „за добавката“.

— Каква добавка? — питам. — Няма ли да яде сено и царевица?

— За добавката към дажбата — отвръща. — На него му отпускам по-големи дажби, но не позволявам на никого да е длъжник.

— Момче, от мен не можеш да купуваш храна — казвам. — Ако ще, да омете цялата ясла, утре сутринта ще ти помогна да натовариш на каруцата всичкото сено от обора.

— Той никога и на никого не е бил длъжник — настоява. — Искам да ти платя.

А ако е каквото искам аз, изобщо нямаше да сте тук, беше ми на езика. Но изрекох само:

— Ами крайно време е да започне тогава. От мен няма да купиш храна.

Рейчъл първо сложи вечерята, а после двете с момичето отидоха да приготвят леглата. Но ни един от тях не пожела да влезе.

— Мъртва е от доста дълго време, трябва да сложите край на тая щуротия — казвам.

То и аз като всички хора уважавам покойните, но покойниците трябва да се уважават заради самите тях, затова най-добрият начин да уважиш една смъртница, положена в ковчег от четири дни, е да я заровиш в земята колкото можеш по-бързо. А те не искаха да го направят.

— Не е редно — инати се Бъндрън. — Разбира се, ако момчетата решат, да спят в леглата, но аз оставам до нея. Няма да я зарежа.

Тъй че когато отново отидох при тях, те всички бяха наклякали на земята около каруцата.

— Пусни поне детето да дойде при нас и да се наспи — казвам му. — Най-добре ела и ти — обръщам се към момичето. Нямах намерение да им се меся. И със сигурност никога не й бях пакостил.

— Той вече заспа — отвръща Бъндрън. Бяха го сложили да си легне в поилката на една от празните клетки.

— Ела тогава ти — викам й. — Но тя и този път дума не обели. Те просто клечаха там. Едва се виждаха. — А вие, младежи — каня ги, — утре ви чака тежък ден.

След малко Каш се обажда:

— Благодаря. Тук ни е добре.

— Не искаме да сме длъжници — добавя Бъндрън. — Благодаря най-любезно.

И ги оставих там да си клечат. Реших, че за четири дни вероятно й бяха свикнали. Но Рейчъл не беше.

— Безобразие — възмущава се тя. — Пълно безобразие!

— Какво да прави човекът — викам й. — Дал й е дума.

— Кой ти говори за него? — повишава глас Рейчъл. — Някой да го е грижа за него? — изплаква тя. — Аз просто пожелавам на него и на теб, и на всички мъже на света, дето ни мъчите живи и ни унижавате мъртви, дето ни тътрузите насам и натам по таз земя…

— Добре, добре, хайде — успокоявам я. — Разстроена си.

— Не ме докосвай! — крясва тя. — Да не си посмял!

Мъжът никога не е наясно с тях. Живях с една и съща петнайсет години и да ме вземат дяволите, ако я разбирам. Представял съм си как безброй неща може да се изпречат помежду ни, но да ме носят мътните, ако някога ми е минавало през ум, че това ще е четиридневен труп, на туй отгоре женски. Ами те сами си вгорчават живота, щото не приемат нещата каквито са, както прави мъжът.

Тъй че си легнах, заслушах се в прииждането на дъжда и ги мислех, бяха ми пред очите, наклякали там около каруцата, докато капките трополят по покрива над тях, мислех и за плачещата Рейчъл до мен, и даже след като по-късно тя заспа, продължаваше да ми се струва, че още чувам плача й, но най-вече усещах миризмата, макар да знаех, че няма как да стига до мен. Дори тогава не можех да преценя подушвам ли я, не я ли подушвам, или се получава така просто защото знаех, че е това, което е.

Така на другата сутрин дори не отидох при тях. Чух ги да запрягат и когато пресметнах, че трябва да са готови за тръгване, излязох през предната врата и поех по пътя към моста, докато не чух каруцата да излиза от двора ми и да обръща назад към Ню Хоуп. Когато се върнах вкъщи, Рейчъл ми се нахвърли, че не съм си бил на мястото и не съм ги склонил да влязат поне за закуска. То кога ли си наясно с тях! Тъкмо решиш, че казват едно и да не съм жив, ако тозчас не ти се наложи не само да си сменяш мнението, ами като нищо и да си изпатиш, че не си разбрал какво са искали да кажат.

Но още като че ли усещах миризмата. Затова реших, че не е, защото мирише, а защото знаех какво има там, тъй понякога човек се подлъгва. Като отидох в обора обаче, разбрах друго. Щом стъпих вътре, мярнах нещо. Когато се зададох, то сякаш взе да се надига и първо си помислих, че някой от тях е останал, чак после видях какво е. Беше лешояд. Озърна се, видя ме и се заклати нататък по пътеката с разкрачена стъпка, провлякъл крила, хвърляше погледи към мене през едното рамо, през другото, същи плешив дядка. Излезе навън и започна излитането. Дълго се носи ниско, преди да се издигне във въздуха, такъв един дебел и тежък, напоен с дъжд до мозъка на костите.

Ако наистина бяха решили да стигнат до Джеферсън, според мен трябваше да заобиколят през Маунт Върнън, както направи Маккалъм. Той ще се прибере у дома с коня си към вдругиден. Оттам има само осемнайсет мили до града. Но понеже и онзи мост може да е отнесен, току-виж, взел нещо от Божия разум и промисъл.

Пустият му Маккалъм. Дванайсет години, мине не мине, правим с него търговийки. Знаем се от момчета; знам му и името като мойто си. Ама дявол да ме вземе, не ми идва на езика.

Дюи Дел

Напред се появява пътният знак. Караули сега там на пътя, защото може да чака. Ще сочи Ню Хоуп. 3 мили. Ню Хоуп. 3 мили. Ню Хоуп. 3 мили. А оттам ще започне пътят, който ще извива навътре през дърветата, празен от чакане, ще указва Ню Хоуп три мили.

Научих, че майка ми е умряла. Ще ми се да бях имала време да я оставя да умре. Ще ми се да бях имала време да поискам да имам. Защото много скоро много скоро много скоро ще е в дивата обезчестена земя. И не защото не искам и не давам, просто е много скоро много скоро много скоро.

Ето, започва да говори. Ню Хоуп три мили. Ню Хоуп три мили.

Значи това се разбирало под утроба на времето: агонията и отчаянието от разчекването на костите, жилавия пояс, който обвива насилените вътрешности на събитията, докато приближаваме, Каш бавно извръща глава, бледото му, празно, тъжно, застинало и питащо лице следи червения пуст завой; Джуъл язди коня си край задното колело, вперил поглед право напред.

Земята изчезва от очите на Дарл; те се свиват на точици и плъзват с безпогрешна точност по мен. От ходилата ми, нагоре по тялото, по лицето, а после роклята ми я няма: седя гола на капрата над мудните мулета и морните им напъни. Ами ако му кажа да обърне. Той ще направи каквото му кажа. Ти не знаеш ли, че ще направи каквото му кажа? Веднъж, като се събудих, под мен препускаше черна празнота. Не виждах. Пред очите ми изникна Вардаман, стана, отиде до прозореца и заби ножа в рибата, кръвта шурна, засвистя като пара, но аз не виждах. Ще направи каквото му кажа. Винаги е така. Мога да го убедя за всичко. Знаеш, че мога. Например, ако сега му кажа Обръщай. Така стана, когато умрях онзи път. Да речем, че му кажа. Ще се приберем в Ню Хоуп. И няма да се налага да ходим в града. Станах, извадих ножа от кървящата и още свистяща риба и убих Дарл.

По времето, когато спяхме заедно с Вардаман, един път сънувах ужасен кошмар мислех че съм будна, а не виждах, не усещах постелята под мен и не знаех коя съм не знаех името си дори не знаех момиче ли съм не знаех дали аз съм аз не знаех дали искам да се събудя нито да се сетя кое е обратното на буден, че да го направя не знаех че нещо преминава не можех даже да си помисля за време и тогава в един проблясък усетих че има нещо то беше вятър блъсна ме сякаш ме връхлетя и ме отхвърли обратно където бях ала не издуха стаята и заспалия Вардаман с всички останали а мина под мен и се провря като хладна коприна през голите ми крака.

От боровете лъха свежест, тъжен, равен звук. Ню Хоуп. На 3 мили. На 3 мили. Вярвам в Бога вярвам в Бога.

— Защо не свихме към Ню Хоуп, тате? — пита Вардаман. — Мистър Самсон рече да идем там, а минахме отбивката.

Дарл подвиква:

— Джуъл, виж.

Но той не поглежда към мен. Обърнал е очи към небето. Лешоядът е неподвижен като закован в него.

Свиваме по черния път към Тъл. Отминаваме обора и продължаваме, колелата шептят в калта, прекосяваме зелените редици памук в подивялата земя и забелязваме Върнън по-далеч в полето, съвсем дребен, зад плуга. Той вдига ръка, докато преминаваме, и дълго стои и гледа след нас.

— Виж, Джуъл — повтаря Дарл.

Джуъл язди коня, двамата са като от дърво, гледа право пред себе си.

Аз вярвам в Бога, мили Боже. Господи, аз вярвам в Бога.

Тъл

След като се отдалечиха, разпрегнах мулето, увих поводите на клуп, окачих ги и тръгнах след тях. Седяха в каруцата на ръба на дигата. Анс се пулеше от седалката в потопената част на моста, от който се виждаха само двата му края. Звереше се тъй, сякаш през цялото време е бил напълно убеден, че хората са го лъгали за изчезването на моста, но и като че ли през цялото време се е надявал наистина да е така. Настанил се на каруцата с празничен панталон и примляскващ с щърба уста, той май изглеждаше приятно учуден. Приличаше на неизтимарен, но нагизден кон: такъв някакъв.

Момчето се блещеше в полупотопените отсечки на моста, където се струпваха дънери и подобни, пък после изведнъж се изсипваха през тях, а той се люшваше и разтрисаше, сякаш цялата конструкция всеки миг ще се сурне, и въртеше ококорени очи, като че гледаше цирк. Момичето също. Когато ги доближавам, тя се обръща към мен и очите й блясват остри като стомана, все едно съм се опитал да я пипна. Сетне отново насочва поглед към Анс и водата.

От двете страни стигаше почти до ръба на дигата, заляла бе цялата земя освен онзи език, на който бяхме стъпили, придвижвайки се към моста, и който после изчезваше под водата, та ако човек не знаеше къде са минавали пътят и мостът преди, не можеше да каже къде е реката и къде земята. Беше просто една жълта бърканица, насред нея насипът, който изглеждаше не по-широк от гърба на нож, и ние кацнали отгоре му в каруцата, на коня и на мулето.

Дарл ме наблюдаваше, после се обърна и Каш, хвърли ми онзи поглед от вечерта, когато преценяваше дали дъските ще са й по мярка, и явно, вглъбен в мислите си, ги оразмеряваше, без да пита за ничие мнение, още по-малко да покаже, че те чува, ако го изразиш, но все пак наострил уши. Джуъл не помръдваше. Седеше на коня си, леко приведен напред, със същото изражение на лицето от вчера, когато двамата с Дарл минаха покрай нас на връщане да я вземат.

— Ако съвсем мъничко се подаваше, щяхме да минем — казва Анс. — Щяхме да прецапаме отсреща.

От време на време някой дънер преодоляваше затлачените наноси, изплуваше отгоре, претъркулваше се, завърташе се и виждахме как водата го отнася до мястото, където преди беше бродът. Там забавяше, завихряше се във водовъртежа, изскачаше за миг от водата и по това можехме да предположим, че бродът е там някъде.

— Само че това не е доказателство — викам им. — Ами ако е нанос от подвижен пясък!

Следим хода на дънера. После момичето отново ме пронизва с погледа си.

— Мистър Уитфийлд е минал по него — казва тя.

— Ама е бил на кон — отвръщам. — И е станало преди три дни. А оттогава тя се е вдигнала с пет стъпки.

— Ако мостът поне мъничко се подаваше — тюхка се Анс. Дънерът изскача на повърхността и продължава нататък. Водата гъмжи от отломки и пяна, чуваме бученето й. — Обаче е под вода — добавя.

Каш казва:

— Ако стъпваме внимателно, можем да преминем отсреща по дъските и трупите.

— Но не можем да превозим нищо — обаждам се. — Стъпи ли кракът ни в тая каша, всичко ще бъде завлечено. Какво мислиш, Дарл?

Той ме гледа. Не продумва; просто забожда в мен странните си очи, заради които хората говорят какво ли не по негов адрес. Винаги съм знаел, че това е не защото е направил или казал нещо кой знае какво, а заради начина, по който те гледа. Все едно се намъква в душата ти и малко като че ли виждаш себе си през неговите очи. После усещам, че момичето ме следи, като че ли съм се опитал да я пипна. Тя казва нещо на Анс. „…мистър Уитфийлд…“, стига до мен.

— Дал съм й дума пред Бога — вика Анс. — Значи няма място за тревога.

Но не подкарва мулетата. Стоим там над водата. Още един дънер прескача затлачването и се понася; следим краткото му застояване и бавното полюшване, там, където преди се е намирал бродът. После отплава и той.

— Нощес може да завали — казвам. — Отложете с още един ден.

Джуъл се извръща върху хълбока на коня. До този момент не е помръдвал, но сега, обърнат, гледа право в мен. Лицето му е зеленикаво, после почервенява и отново става зелено.

— Я бягай при келявия си плуг! — изригва. — Да те е викал някой да ни вървиш по петите?

— Не съм ви мислил лошо — казвам.

— Затваряй си устата, Джуъл — намесва се Каш. Джуъл отправя поглед към водата, лицето му е каменно, почервенява, позеленява и пак почервенява. — Добре — подхваща след малко, — какво искаш да направим?

Анс не отговаря. Седи сгърбен, мляска с щърбата уста.

— Ако поне малко се провиждаше, щяхме да минем по него — казва той.

— Хайде — казва Джуъл и смушква коня.

— Чакай — спира го Каш. Той оглежда моста. Ние гледаме него, без Анс и момичето. Те гледат водата. — По-добре Дюи Дел, Вардаман и тате да минат пеш по моста — казва Каш.

— Върнън може да им помогне — добавя Джуъл. — А ние ще впрегнем неговото муле пред наште.

— Няма да натикате мойто муле в тая вода — отрязвам го.

Джуъл ме поглежда. Очите му са като парченца от счупена чиния.

— Ще ти платя шугавото муле. Купувам го веднага.

— Мойто муле не влиза в таз вода — заявявам.

— Джуъл ще вкара коня си — намесва се Дарл. — А ти не искаш да излагаш на опасност мулето си, така ли, Върнън?

— Млъкни, Дарл — заповядва Каш. — Млъкнете и двамата с Джуъл.

— Мойто муле не влиза в таз вода — казвам.

Дарл

От коня той гледа свирепо към Върнън, слабото му лице е пламнало досами бледите му изцъклени очи, че и над тях. Онуй лято, когато навърши петнайсет, го налегна странна сънливост. Една сутрин отидох да нахраня мулетата, кравите още бяха затворени по клетките, и чух тате да се прибира вкъщи и да го вика. Когато се събрахме за закуска, той мина покрай нас с ведрата за мляко, плетейки крака като пиян, а когато после впрягахме мулетата, той още не беше свършил с доенето, та тръгнахме за полето без него. След цял час работа той още не се появяваше. Дюи Дел ни донесе обяда и тате бързо я върна да търси Джуъл. Намерили го заспал на столчето в клетката при кравите.

След тази случка тате започна да влиза сутрин да го буди. На вечеря едва не заспиваше на масата и щом приключехме, си лягаше, а когато аз се мушвах под завивката, вече спеше като заклан. И въпреки това се налагаше тате да го буди всяка сутрин. Ставаше, но не беше дори наполовината на себе си: търпеше, без дума да обели, конското и ропота на тате, мъкнеше ведрата и чинно ходеше в обора, ама веднъж го хванах заспал, както дои, до него ведрото наполовина пълно, ръцете му до китките цопнати в млякото и опрял глава на вимето.

Тогава се наложи Дюи Дел да поеме доенето. Той ставаше, когато тате го будеше, и изпълняваше каквото му кажехме да свърши, но в напълно замаяно състояние. Виждаше се, че много се старае да се справи и че е не по-малко озадачен от всички нас.

— Болен ли си? — попита го мама. — Има ли ти нещо?

— Не — отвърна Джуъл. — Добре съм.

— Просто го мързи и ми къса нервите — рече тате, а Джуъл стои там хем прав на крака, хем жив-заспал. — Не е ли така, Джуъл? — сепна го, за да отговори.

— Не е — каза Джуъл.

— Остани си днес вкъщи да си починеш — рече мама.

— Ами нивата в ниското, дето трябва да я подготвим за оран? — викна тате. — Щом не си болен, какво ти е?

— Нищо — рече Джуъл. — Наред съм.

— Наред ли? — ядоса се тате. — Че ти и в тоз момент спиш прав.

— Не спя — отвърна Джуъл. — Добре съм.

— Аз държа той да си остане днес вкъщи — нареди мама.

— А на мен ми трябва — противи се тате. — Работата е тежка, макар да не сме малко.

— Ами напънете се тогава с Каш и Дарл — отсече мама. — Аз искам днес той да си остане вкъщи.

Но той не се съгласи.

— Добре съм — рече и тръгна.

Само че не беше добре. За всички беше очевидно. Слабееше, видях го да заспива, както окопаваше земята; наблюдавах го как все по-бавно замята нагоре-надолу мотиката и смалява дъгата на замаха, докато накрая спря и в трепкащата мараня на слънцето безжизнен се отпусна върху нея.

Мама настояваше да повика доктор, но тате не искаше да се охарчва, без да е наложително, а и Джуъл наистина си изглеждаше наред, освен дето отслабна и заспиваше час по час. Хранеше се обилно, макар да заспиваше над чинията, преди залъкът хляб да достигне устата му и още докато челюстите му дъвчеха. Но се кълнеше, че нищо му няма.

Мама нареди на Дюи Дел да дои кравите вместо него, отплащаше й се някак, намери начин да накара Дюи Дел и Вардаман да изпълняват и другите домашни задачи, които Джуъл свършваше преди вечеря. Дори лично ошетваше някои от тях, когато тате не беше наоколо. Приготвяше му специални храни и ги криеше само за него. Тогава за първи път ми светна, че Ади Бъндрън май крие всичко, което върши, тя, която положи толкова усилия да ни научи, че където и да е по света, нищо, даже бедността, не е по-лошо и по-сериозно от измамата. Понякога, когато влизах в стаята да си легна, я заварвах да седи в тъмното до спящия Джуъл. И разбрах, че тя мрази себе си, задето ни мами, и мрази Джуъл, защото толкова го обича, че се налага да ни мами.

Една нощ на нея й призля, отидох в обора да запрегна мулетата, за да отида с каруцата до Тъл, но не можах да намеря фенера. Сетих се, че го бях мярнал вечерта закачен на гвоздея, но сега в полунощ го нямаше там. Затова запрегнах в тъмното, тръгнах и по съмнало доведох мисис Тъл. Фенерът се мъдреше на мястото си, висеше на гвоздея, където го помнех, а не бях го намерил. И после една сутрин преди изгрев-слънце, докато Дюи Дел доеше, Джуъл влезе в обора отзад през една дупка в стената с фенера в ръка.

Аз разказах на Каш и се спогледахме.

— Мърсува — рече Каш.

— Ъхъ — съгласих се. — Но защо му е фенерът? Че пък и всяка нощ! Нищо чудно, че слабее. Ще говориш ли с него?

— Няма да има полза — отговори Каш.

— И това, което прави сега, няма да му е от полза.

— Знам. Но трябва сам да стигне до извода. Ще му оставим време да разбере, че тая работа няма да му избяга и че утре ще има на разположение много повече, тогава ще миряса. Най-добре на никого да не казваме.

— Няма — съгласявам се. — Казах на Дюи Дел да си трае. И в никакъв случай на мама.

— В никакъв случай на мама.

После, ако питате мен, стана пълна комедия: той започна да се държи съвсем отнесено, все искаше да помага, а постоянно умираше за сън, изтъня като върлина и през цялото време си въобразяваше, че страшно хитро се прикрива. Аз пък си блъсках главата кое ще да е момичето. Прехвърлях през ум всички, които смятах за възможни, но не можех да кажа със сигурност за нито една.

— Не е момиче — подхвърли ми Каш. — Женена ще е, от тук наблизо. Девойките не са толкова безочливи, нито толкоз постоянни. И това не ми харесва.

— Защо? — попитах. — Няма ли женената да е по-безопасна за него от едно момиче? Поне ще е по-трезва.

Той ме погледна, очите му бягаха смутено, устата му запелтечи онова, което се опитваше да каже:

— Безопасните неща невинаги са нещото на тоя свят, което един мъж…

— Имаш предвид, че безопасното невинаги е най-хубавото, така ли?

— Ъхъ, най-хубавото — отново заусуква. — Най-хубавото за него не е най-доброто… Младо момче е. Гадно ти става да гледаш… как се въргаля в чуждо блато…

Това се опитваше да каже. Когато има нещо ново, силно и светло, то просто не може да не е поне малко по-хубаво от безопасното, безопасните неща хората ги правят толкова дълго време, че оглаждат всички свои ръбове и в постъпките им не остава нищо, което да те накара да възкликнеш: Това не го е правил никой и никога не може да бъде повторено.

Тъй че не го издадохме, дори след време, когато изневиделица взе да се появява при нас на полето и да се хваща за работа, без да се е прибирал вкъщи да замаже, че уж бил прекарал в кревата си цялата нощ. На закуска казваше на мама, че не е гладен или че бил лапнал някой залък, докато запрягал конете. Но ние с Каш знаехме, че в ония нощи той не се прибираше и че идваше на нивата направо от гората. Не го издадохме. После лятото почти свърши, а ние вярвахме, че щом нощите застудеят, ако не той, тя щеше да угасне.

Но дойде есента, нощите станаха по-дълги и единствената разлика беше, че тате винаги го намираше в леглото, когато влезеше да го буди и с кански сили до го вдига до полувидиотеното му състояние от началото на историята, стана даже по-лошо от периода, в който не се прибираше нощем.

— Тая определено трябва да е много издръжлива — забелязах пред Каш. — Отначало само й се възхищавах, сега направо я уважавам.

— Не е жена — рече той.

— Стига бе! — смаях се. А той ме гледаше втренчено. — Какво е тогава?

— Това смятам да разбера — отвърна той.

— Щом искаш, следи го цяла нощ в гората — казах, — само че без мен.

— Няма да го следя — рече той.

— И как му викаш на това?

— Няма да го следя — повтори. — Не по този начин.

Няколко нощи след това чух Джуъл да става и да се измъква през прозореца, а после чух да става и Каш и да тръгва след него. На другата сутрин, когато отидох в обора, Каш вече беше там, мулетата бяха нахранени и той помагаше на Дюи Дел с доенето. В момента, в който го зърнах, знаех, че знае каква е работата. От време на време го хващах как наблюдава с особен поглед Джуъл, сякаш откритието къде ходи и какво прави той му бе дало най-сетне храна наистина да мисли за нещо. Но погледът му не беше тревожен; виждал бях този негов поглед, когато го сварвах да върши някое от домашните задължения на Джуъл, задачките, за които тате продължаваше да мисли, че ги изпълнява Джуъл, а мама, че ги оправя Дюи Дел. Не му казах нищо, убеден бях, че когато главата му смели всичко, сам ще ми каже. Но той никога дума не отрони.

Една сутрин — беше вече ноември, пет месеца след като започна това — Джуъл нито беше в леглото, нито се присламчи по-късно към нас на нивата. Тогава мама за пръв път научи какво става. Тя прати Вардаман да разбере къде е Джуъл, а след малко и сама дойде на полето. Изглежда, докато измамата си течеше тихо и кротко, ние всички се оставяхме да бъдем мамени и подхранвахме лъжата, кога несъзнателно, кога от малодушие, то хората са си бъзливи и по природа избират подлостта, защото външността й е загладена. Но този път — сякаш по телепатично съгласие между всички нас — ние признахме страха си и отхвърлихме тайната като завивка на постелята ни, изстъпихме се в цял ръст напълно голи, зяпнахме се едни други и казахме „Ето я истината. Той не се прибра. Случило му се е нещо. И ние допуснахме да му се случи“.

В този момент го видяхме. Хвърчеше към нас на кон покрай канавката, а после отцепи през нивата. Гривата и опашката на коня се вееха и движенията им във въздуха бяха като продължения на петнистата му шарка: гологлав, без седло и с юзда от въженце, Джуъл сякаш яхаше някакво грамадно огнено колело. Истински потомък на тексаските понита, които Флем Сноупс бе докарал тук преди двайсет и пет години и ги бе пуснал на търг с надбягване за по два долара на глава, а само старият Лон Куик успял да си хване кон и още притежаваше няколко екземпляра от тая порода, защото сърце не му даваше да се раздели с тях.

Джуъл долетя в галоп, заби пети в слабините на животното и закова, а докато ни гледаше отгоре, то се завъртя и затанцува, все едно гривата, опашката и петнистата му кожа нямаха нищо общо с конската плът и кръв под тях.

— Откъде взе тоя кон? — попита тате.

— Купих го от мистър Куик — отвърна Джуъл.

— Купил си го, значи? — кипна тате. — И с какво? Да не си го писал на моя сметка?

— С мои пари. Спечелих си ги. Нямай грижа.

— Джуъл — обади се мама, — Джуъл.

— Вярно е — намеси се Каш, — изкара си парите. Почисти за оран ония четиридесет акра нова земя, от която миналата пролет Куик изсече дърветата. Направи го сам-самичък, работи по цели нощи на фенер. Аз го видях. Затова не мисля, че конят е за сметка на някой друг, освен на Джуъл. Няма какво да се тревожим.

— Джуъл — изплака мама, — ох, Джуъл… — А после разпореди: — Веднага се прибирай вкъщи и лягай в кревата.

— Не сега — опъна се Джуъл. — Нямам време. Трябва да изкарам за седло и юзди. Мистър Куик каза, че…

— Джуъл — прекъсна го мама, впила поглед в него, — аз ще дам… ще ти дам… ще…

И избухна в плач. Разплака се горчиво, без да крие лице, стоеше там с избелялата си престилка и не откъсваше очи от него, а той я гледаше отвисоко от гърба на коня, лицето му застина в лека погнуса, после бързо извърна поглед, а Каш отиде при нея и я докосна.

— Прибери се вкъщи — каза й Каш. — Земята тук е прекалено влажна за теб. Хайде, тръгвай.

Тя закри с ръце лицето си и след малко пое, препъвайки се, през изораните бразди. Но бързо се съвзе и продължи нататък. Не се обърна назад. Когато стигна до канавката, спря да повика Вардаман. Той оглеждаше коня и подскачаше насам-натам около него.

— Дай да го пояздя малко бе, Джуъл — врънкаше го. — Дай ми да го пояздя.

Джуъл го изгледа, отмести поглед, подръпна въженцето, за да удържи мирен коня. Тате го наблюдаваше и примляскваше.

— Значи ти си купи кон — рече. — Купи си кон през главата ми. Без даже да се посъветваш с мен; знаеш как едва свързваме двата края и въпреки това си купи кон, та сега аз да ти го храня. Лиши твойте най-близки хора от собствената си работна сила, за да си купиш с нея кон.

Джуъл гледаше тате, очите му по-бледи от всякога.

— Няма да изяде и една шепа от твойто сено — отвърна. — Нито една шепа. По-скоро ще го убия. Не смей да си помисляш подобно нещо. Никога.

— Дай да пояздя бе, Джуъл — отново се примоли Вардаман. — Дай да го пояздя. — Цвърчеше като щурче в тревата. — Нека малко бе, Джуъл.

Тази нощ заварих мама да седи в тъмното до леглото му. Плачеше жално, може би защото беше принудена да плаче много тихо; може би защото преживяваше сълзите, също както преживяваше измамата и се мразеше, че ги пролива, както мразеше него, защото се налагаше да го мрази. Тогава разбрах, че го зная. В онзи ден го разбрах тъй ясно, както разбрах за Дюи Дел в онзи ден.

Тъл

Най-сетне измъкнаха с ченгел от устата на Анс какво иска да направят, след което той, момичето и момчето слязоха от каруцата. Но дори когато вече стъпихме на моста, Анс все се озърташе назад, сякаш се надяваше, че може би като се махне от каруцата, всичко някак ще се изпари във въздуха, той отново ще се озове там на неговата нива, тя ще си лежи горе в къщата да чака смъртта и всичко ще започне отначало.

— Трябваше да им дадеш мулето си — казва, а под нас мостът се друса, люлее и изчезва в побеснялата вода, като че ли пробива надолу чак до срещуположната страна на земята, докато насрещният му край изскача от водата, все едно изобщо не е същият мост и онези, които ще трябва да преодоляват реката до другия бряг, ще се появят като от дъното на земята. Но все още беше цял; личеше от начина, по който краят му откъм нас хлътваше надолу, докато отсрещният изобщо не изглеждаше да е пропаднал, само дърветата и брегът оттатък бавно се полюшваха насам-натам като махало на огромен часовник. А ония ми ти трупи и дънери задираха и се блъскаха в потопената част, изстрелваха се нагоре, изскачаха от водата излъскани, търкалящи се и покрити с пяна и се сурваха надолу към брода и чакането.

— Каква полза от мойто муле? — мъдрувам. — Ако впрягът ти не уцели залятата част, за да изтегли по нея каруцата, не три, ами и десет мулета няма да ти помогнат!

— Да съм ти го искал? — отвръща той. — Винаги мога сам да се оправя, щом се отнася до мен и семейството ми. Не те карам да излагаш на опасност твойто муле. Покойницата не е твоя и не те виня.

— Трябваше да се върнат и да изчакат до утре — казвам.

Водата беше студена. Гъста като ледена лапавица. Но някак жива. Част от тебе знае, че е само вода, същата, която открай време тече под тоя мост, и въпреки това, като започне да бълва ония ми ти дънери, не се изненадваш, приемаш ги като съставна част от водата, чакането и заплахата.

Като че ли се изненадах чак когато преминахме отсреща, излязохме от водата и стъпихме на твърда земя. Сякаш не бяхме очаквали мостът да ни изведе на другия бряг отново до нещо питомно като здрава почва под нас, каквато газехме и познавахме отпреди. Имах чувството, че е невероятно аз да съм на това място, защото би трябвало да ми бе стигнал умът да не правя онова, което току-що направих. А когато погледнах назад и видях другия бряг, и видях мойто муле, застанало там, където аз бях стоял, ми блесна, че по един или друг начин трябваше да се върна на същото място, но осъзнавах, че не е възможно, защото просто не си представях как нещо, каквото и да e то, може да ме накара да мина по този мост даже един-единствен път. И все пак се намирах тук, само че човекът, който бе в състояние сам себе си да застави да прекоси два пъти моста, не можеше да съм аз, дори да го поискаше Кора.

Беше момченцето. Казах му:

— Ето, хвани ме за ръката.

То се помая малко, пък се вкопчи в мен. И бог да ме убие, ама го почувствах, като че ли то се върна да хване мен, все едно ми рече Нищо лошо няма да ти се случи. Сякаш ми разказа за някакво приказно място, което знаеше, където Коледа идва два пъти, Денят на благодарността също, а после продължават цяла зима, пролет и лято, и колко хубаво ще ми е просто да остана с него.

Когато погледнах мулето ми, все едно го видях изтъпанено там през далекоглед, видях ширналата се земя и къщата ми с пот изкопчена от нея, сякаш колкото повече пот, толкова по-широко полето; колкото повече пот, толкова по-здрава къщата, защото на Кора й трябва здрава къща, да я крепи като делва с мляко в извор: мъжът трябва да си има здрава делва или ще му трябва много мощен извор, тъй че ако изворът ти е як, имаш стимул делвите ти да са здрави и добре запечатани, понеже кисело или не, млякото си е твое и винаги ще избереш да имаш кисело мляко, отколкото мляко, което не може да се подкваси, защото си мъж.

То стиска ръката ми с толкова топла и доверчива длан, че за малко да кажа: Я погледни. Виждаш ли онуй муле там? То никога не е имало работа тука, затова никога не е идвало насам, какво да го правиш, муле. Защото мине не мине, и човек разбира, че децата имат повече акъл от него. Но не иска да го признае пред тях, преди да им поникнат бради. А след като брадите им поникнат, те пък стават много заети, понеже не знаят дали изобщо могат да се върнат на здравия си разум отпреди да порунтавеят, и чак тогава човек е склонен да си признае пред тия пораснали деца, измъчвани от същите работи, които не си струват мъченето, но морят и теб.

После, излезли вече на другия бряг, стояхме и гледахме как Каш обръща каруцата. Наблюдавахме ги как я връщат по същия път до мястото, където следата отвеждаше в ниската крайречна нива. След още малко каруцата изчезна от поглед.

— Хайде да слезем при брода да сме готови да помагаме — предложих.

— Дадох й дума — мънка Анс, — а за мен думата е свята. Знам, че не одобряваш, но тя ще те благославя на небето.

— Те трябва първо да заобиколят по сушата, преди да нагазят във водата — казах му. — Да вървим.

— Ама тъй ще се върнем — рече той. — А връщането не е на късмет.

Седеше там, сгърбен и смазан, взираше се в празния път оттатък пропадналия, разлюлян мост. Момичето също, стискаше кошницата с храната в една ръка и пакета в другата. Тя просто отива в града. Решена е. Готови са да се подложат на всяка опасност, на огън, земя и вода само за да излапат една кесия банани.

— Трябваше да отложите с един ден — казах им. — До утре заран ще спадне малко. Нощес може и да не завали. Накъде повече да се вдига!

— Обещал съм й — отвърна той. — Тя разчита на думата ми.

Дарл

Пред нас се носи гъсто тъмно течение. Говори ни с неспирно бучене на хиляди гласове, жълтата повърхност е страховито издупчена от бързо чезнещи водовъртежи, които за миг пробягват по водата, беззвучни, летливи и дълбоко знаменателни, сякаш само на педя по-долу нещо грамадно и живо се разбужда за кратко от ленивата си зоркост, преди обратно да потъне в нея.

Течението клока и свисти около спиците и коленете на мулетата, жълто, покрито с плавей от дебел, сплъстен и шупнал слой отломки, сякаш се е изпотило и запенило също като пришпорен кон. Залива храсталаците с жално и замечтано шумтене; безветрените тръстики и филизите в него се огъват като в порив на вятъра, но се люлеят без отражения, сякаш провесени на невидими жици от клоните над тях. Всичко това — дървета, тръстики, лиани — стърчи над една безкрайна повърхност без корени, отделена от земята и призрачна над гледката на огромната и все пак пределна пустош, изпълнена със зова на отприщената тъмна вода.

Ние с Каш седим в каруцата; Джуъл е на коня си до дясното задно колело. Конят трепери, върти диво очи, бебешко сини на фона на издължената му розова муцуна, поема си въздух със стенещо хъркане. Джуъл язди, изправил гръб, самоуверен и безмълвен, и постоянно хвърля бързи погледи ту на едната, ту на другата страна, лицето му е спокойно, малко бледо и нащрек. Лицето на Каш също е строго и сдържано; споглеждаме се с него дълго и изпитателно с онзи взор, който безпрепятствено прониква зад очите до най-съкровените кътчета, където за миг са се притаили Каш и Дарл, уплашени и дръзки във всеобщия прастар ужас и прастари предчувствия, тръпни и затаени, без да се срамуват. Когато проговаряме, гласовете ни са тихи и безучастни.

— Мисля, че държим пътеката.

— Тъл е отсякъл двата големи дъба и ги е нарязал на трупи. Чувал съм да разказват как едно време, когато водата преливала, забивали покрай пътеката колове като знаци накъде върви тя.

— Май стана преди две години, когато се развъртя да сече наоколо. Едва ли е предполагал, че някой отново ще използва плитчината.

— Едва ли. Да, тогава трябва да е станало. Тогава той наряза тук купища дървен материал. Чувам, с него си бил изплатил ипотеката.

— Да-да. Така изглежда. Работата прилича на Върнън.

— Сто на сто. Кой секач в нашта околия печели толкова от стопанството си, че да поддържа дъскорезница! Камо ли магазин за дървен материал. Ама Върнън го може това.

— Ъхъ. Бива си го.

— Тъй е, много даже си го бива. Да, пътеката трябва да минава оттук. Той никога нямаше да се сдобие с толкова дървесина от това място, ако не беше разчистил стария път. Всякак вървим по него.

Оглежда се мълчаливо, преценява разположението на дърветата, привежда се към едната, към другата страна, обръща се назад към пътя без подножие, смътно очертан горе във въздуха от насечените и одялани колове, сякаш и залятата пътека се е освободила от земята, изплувала е нагоре и като призрачна диря е оставила мавзолей на още по-бездънна пустош от тази, над която седим сега на тиха приказка за някогашната защитеност и някогашните дреболии от живота. Джуъл поглежда към него, после към мен, след което лицето му се затваря в обичайното неизречено и вечно съмнение към околния свят, докато конят беззвучно и непрестанно трепери между коленете му.

— Можем да го пуснем бавно пред нас, за да налучква дъното — казвам.

— Да — отвръща Каш, без да ме поглежда. Обърнат е с профил към мен, защото следи придвижването на Джуъл напред.

— Няма как да пропусне реката — казвам. — Ще я разпознае поне от петдесет ярда, преди да стигне до нея.

Каш не ме поглежда, лицето му остава с профил към мен.

— Ако предполагах, щях да дойда миналата седмица да огледам обстановката.

— Тогава мостът е бил над водата — споменавам. Той не ме поглежда. — Нали Уитфийлд е минал по него на кон.

Джуъл отново хвърля поглед към нас, изражението му е спокойно, зорко и примирено. Гласът му е тих.

— Какво искате да направя?

— Трябваше да дойда миналата седмица да огледам — повтаря Каш.

— Откъде да знаем — теша го. — Нямаше начин да предвидим.

— Добре, аз тръгвам отпред — казва Джуъл. — Вие вървете по мойте стъпки. — Изправя коня. Животното се гърчи и извива; той се прилепва о гърба му, говори му, увещава го едва ли не с цялото си тяло да върви напред, а то предпазливо спуска предни копита във водата, трепери и остро хрипти. Той му говори, шепти му. — Давай — вика му, — няма да позволя да ти се случи нещо лошо. Тръгвай сега.

— Джуъл — подвиква Каш.

Джуъл не се обръща. Продължава да мами коня.

— Конят може да плува — отбелязвам. — Стига да го остави за малко да дойде на себе си, във всеки случай…

След като се роди, той изкара един болнав период. Мама непрекъснато седеше на запалена лампа и го държеше на възглавница в скута си. Така я заварвахме, когато се събудехме. От тях не излизаше звук.

— Възглавницата беше по-дълга от него — казва Каш. Той е леко наведен напред. — Как не дойдох да огледам миналата седмица! Наистина трябваше.

— Ами да — съгласявам се. — Нито главата, нито краката му стигаха краищата й. Не можеше да го различиш върху нея.

— Трябваше да намина — съжалява. И дръпва юздата. Мулетата поемат по дирята; колелетата цапат във водата като живи. Той поглежда назад, после надолу към Ади. — Не е закрепен равно — предупреждава.

Най-сетне дърветата се отварят и откриват река, Джуъл спира коня полуобърнат, а водата вече е стигнала до корема на животното. На отсрещния бряг виждаме Върнън и тате, и Вардаман, и Дюи Дел. Върнън ръкомаха, прави ни знаци да слезем надолу по течението.

— Високо сме — казва Каш.

Върнън крещи нещо към нас, но бученето на водата ни пречи да разберем какво. Сега тя се носи плавна, дълбока и могъща, без усещане за движение, докато един дънер бавно не се преобръща и не изскача отгоре.

— Гледай! — провиква се Каш.

Ние зяпваме дървото, виждаме го как се забавя, застоява се, течението зад него се надига в гъста вълна и за миг го потапя, преди да го изстреля на повърхността и то да се прекатури надолу.

— Там е — обявявам.

— Ъхъ — съгласява се Каш. — Там е.

Отново поглеждаме към Върнън. Сега той маха с ръце нагоре-надолу. Бавно и внимателно започваме да слизаме по течението, без да изпускаме Върнън от очи. Той отпуска ръце.

— Тук е мястото — отрежда Каш.

— Ами да пресичаме вече дявол да го вземе! — сопва се Джуъл.

И подкарва коня.

— Чакай! — заповядва Каш.

Джуъл спира отново.

— Какво сега, за Бога… — негодува.

Каш поглежда към водата, после към Ади.

— Не е закрепен стабилно.

— Тогава се връщайте на проклетия мост и преминете по него пеш — крясва Джуъл. — И двамата с Дарл. Аз ще прекарам каруцата.

Каш не му обръща никакво внимание.

— Не е закрепен стабилно — повтаря. — Така е, сър, трябва много да внимаваме.

— Да внимаваме, значи! — кипва Джуъл. — Я слезте от каруцата и я оставете на мен. Боже, като ви е толкоз страх да я преведете…

Очите му бледнеят като две безцветни стружки на лицето. Каш го гледа.

— Ние ще я прехвърлим — срязва го. — А сега ще ти кажа какво ще направиш ти. Ще се върнеш с коня и ще минеш моста пеш, после ще се спуснеш по другия бряг и ще ни чакаш там с въжето. Върнън ще прибере коня ти у тях и ще се грижи за него, докато се върнем.

— Я си гледай работата! — ядосва се Джуъл.

— Грабвай въжето, тичай на отсрещния бряг и бъди готов да ни дърпаш — разпорежда се Каш. — Трима няма да са по-полезни от двама — един стига да води и втори да придържа.

— Върви по дяволите! — кълне го Джуъл.

— Нека Джуъл вземе единия край на въжето, да мине реката горе и да го върже здраво отсреща — включвам се. — Съгласен ли си, Джуъл?

Джуъл ми хвърля свиреп поглед. После стрелва Каш и пак мен, очите му са напрегнати и сурови.

— На мен ми е все едно. Само да направим нещо. Вместо да седим тука и пръст да не мърдаме…

— Да направим тъй, Каш — казвам.

— Май се налага — отговаря Каш.

До отсрещния бряг няма и сто ярда, а тате, Върнън, Вардаман и Дюи Дел са единственото нещо в полезрението ни, което не е част от всеобщата монотонна пустош, която с ужасяваща сила те натиска леко от дясно наляво, сякаш сме стигнали онова място пред последната бездна, откъдето движението на изгубения свят се ускорява. И все пак те изглеждат като джуджета. Като че ли пространството между нас е време: нещо необратимо. Сякаш времето не тече вече право напред по смаляваща се линия, сега то се движи успоредно помежду ни като въжена примка и разстоянието зависи от двойното пристягане на вървите, а не от луфта между тях. Мулетата са се запънали с наведени надолу предници и вирнати нагоре задници. Сега и те дишат на дълбоки стонове; озъртат се назад и очите им ни заливат с тъй диво, тъжно и дълбоко отчаяние, сякаш вече са зърнали в мътната вода контура на злина, за която не могат да разкажат, а ние не можем да видим.

В каруцата Каш се обръща назад. Поставя длани върху Ади и леко я залюлява. Приведено над нея, лицето му е спокойно, преценяващо, угрижено. Вдига сандъчето с инструментите си и го заклещва под седалището; заедно избутваме Ади напред и я закрепваме между инструментите и клемите на дюшемето. След това ме поглежда.

— Не! — отказвам. — Аз оставам. Няма да сме в повече, ако сме двама.

От сандъчето с инструментите той вади навито въже, омотава два пъти с него едната предна ритла и ми подава края, без да го връзва. Другия край подхвърля на Джуъл, който го увива около рога на седлото си.

Той трябва да накара коня си да нагази в течението. Животното тръгва, вдига високо колене, извива врат, рие въздуха с копита, мята се. Джуъл го е яхнал близо до главата, повдигнал е леко колене; мълниеносният му, напрегнат, хладнокръвен поглед отново пробягва по нас, после се насочва напред. Шепти успокояващо на коня и го натиква в реката. Конят се подхлъзва, пропада във водата до седлото, закрепя се отново на крака, бързеят залива бедрата на Джуъл.

— Внимавай — крещи Каш.

— На него съм — съобщава Джуъл. — Можете да тръгвате.

Каш придърпва юздите и предпазливо и вещо вкарва впряга в реката.

Усетих как течението ни подхваща и по това разбрах, че сме стъпили на брода, защото само по този хлъзгав допир можехме да установим, че изобщо се движим. Онова, което преди бе гладка повърхност, сега се бе превърнало в безбрежен прилив на талази, чиито гребени и падини се издигаха и пропадаха отвсякъде около нас, лашкаха ни и в несигурните мигове на опора под нас ни стряскаха с лекото си, бавно опипване. Каш погледна назад към мен и тогава разбрах, че сме загазили. Но не бях схванал предназначението на въжето, докато не видях дънера. Той изскочи от водата и за миг застина прав като Христос над издигащата се, прииждаща разсипия. Слизай веднага оттам и се пусни по течението да те отнесе до завоя, извика ми Каш, ще се справиш. Няма, казах му, така или иначе, все ще се измокря.

Дънерът ненадейно изскача между гребените на два талаза като изстрелян от дъното на реката. От единия му край се провесва дълга струя пяна, досущ брада на старец или на козел. Когато Каш се обръща към мен, зная, че го е следил през цялото време, наблюдавал е и него, наблюдавал е и Джуъл, който се намира на десетина крачки пред нас.

— Отпусни въжето — провиква се. А с другата ръка се пресяга надолу и издърпва от ритлата двете въжени навивки. — Давай напред, Джуъл — реве, — опитай се да ни издърпаш преди дънера.

Джуъл крещи на коня и пак изглежда, сякаш с коленете си повдига тялото му. Конят едва се подава над брода, но намира някаква опора, защото се изхвърля напред, половината му тяло лъсва мокро над водата и с няколко резки измятания се строполясва обратно. Животното се движи невероятно бързо и по това Джуъл най-сетне разбира, че въжето се е освободило, защото го виждам как, извърнал глава, стяга юздите и едва не срязва устата на коня, а между нас с дълго, тромаво потръпване дънерът изниква и се срутва върху мулетата. Те също го виждат и също светват черни за миг над водата. После едното, долното спрямо течението, изчезва и повлича със себе си горното; каруцата се извърта напряко и засяда на превала на брода точно когато дънерът я трясва и надига задницата й по посока на реката. Каш почти е съборен, поводите в едната му ръка се изплъзват и изчезват във водата, другата се протяга назад към Ади и натиска с все сила, за да я задържи прилепена към повдигнатия край на каруцата.

— Скачай веднага — процежда тихо Каш. — Стой далече от мулетата и не се опитвай да се бориш. Водата сама ще те изхвърли на завоя.

— Само ако скочиш и ти — казвам.

Върнън и Вардаман тичат по брега, тате и Дюи Дел стоят и гледат, Дюи Дел стиска кошницата и пакета. Джуъл прави опит да върне коня към нас. Главата на едното муле изплува, очите му ще изскочат; за миг ни поглежда и надава почти човешки вик. После главата отново изчезва.

— Джуъл, назад! — крещи Каш. — Назад, Джуъл.

Виждам го още секунда как крепи накланящата се каруца, подпира с ръка назад Ади и инструментите си; виждам брадатото главище на отново издигналия се дънер да нанася втори удар, а малко по-нататък, изправил коня на задни крака и извъртял с юзда главата му назад, Джуъл да го налага с юмрук по муцуната. Хвърлям се от каруцата в течението. Между две гърбици на талазите зървам мулетата още веднъж. Изплуват едно след друго от водата с пълно преобръщане, краката им са вцепенено изпънати в позата от момента, в който са изгубили земната опора под себе си.

Вардаман

Каш се опитваше, но тя изпадна, а Дарл се хвърли във водата и изчезна в дълбокото, Каш му крещеше да я хване, и аз крещях, тичах и крещях, Дюи Дел пък крещеше на мене ей, Вардамане, недни вардамане, недни вардамане, пък Върнън ме задмина, понеже я видя да изплува, а тя взе, че отново потъна във водата, щото Дарл все не я хващаше.

Той изплува отгоре да огледа и аз крещя хвани я Дарл, хвани я, а той не се подаде след това нали тя беше много тежка и той трябваше да продължи да я лови и аз крещях хвани я дарл, хвани я във водата че тя е по-бърза от човека и Дарл трябваше да опипва за нея, аз знам, че той може да я намери понеже няма равен в хващането нищо, че мулетата му се пречкат и пак се изтъркулват над водата и премятат схванати крака после ги завалят надолу, та сега гърбовете им лъсват отгоре и Дарл отново трябва да напипва щото във водата тя е по-бърза от всеки мъж и жена и аз задминах Върнън, а той не ще да влезе във водата да помогне на Дарл, не ще да опипва с Дарл за нея знае, ама не иска да помогне.

Мулетата изплуваха отново и навирват схванати крака схванатите крака бавно се извъртолват и после ей го пак Дарл и аз крещя хвани я дарл, хвани я, дай я към брега, а Върнън не ще да помага и тогава Дарл се плъзна покрай мулетата и там можа, удържа я под водата и зави към брега доближава, бавно щото във водата тя се бореше да остане под водата, но Дарл е силен и напредваше бавно, та аз знаех че я държи понеже приближаваше бавно и се втурнах във водата да помагам и не мога да спра да крещя щото Дарл е силен и здраво я държи под водата, колкото и здраво тя да се опъва, той не я пуска вижда ме и я държи и сега всичко е наред, всичко е наред, сега всичко е наред.

Тогава той излиза от водата. Измъква се дълго и бавно преди да се покажат ръцете му, но трябва да я е хванал, трябва, за да мога аз да го поема. После от водата се показват ръцете му и целият той. Не мога да спра. Нямам време да се опитвам. Ще опитвам когато мога, но ръцете му излизат от водата, празни и изпразват водата, изпразват

— Къде е мама, Дарл? — попитах. — Не си я хванал. Знаеше, че е риба, и я остави да ти избяга. Как можа бе. Дарл, Дарл, Дарл.

Затичах се по брега да видя как мулетата още веднъж изплуват бавно и пак потъват обратно.

Тъл

Когато разказах на Кора как Дарл се хвърли от каруцата и остави в нея Каш сам да я спасява, а каруцата се преобърна, и как Джуъл, почти стигнал брега, взе да се бори с коня да го върне там, където здравият конски разум не му позволяваше да стъпи, тя рече:

— И ти си от ония, дето приказват, че Дарл бил особен и не от най-умните, ама от всички тях само на него му е стигнал умът да се махне от оная каруца. Както забелязвам, Анс е излязъл още по-съобразителен изобщо да не се качи в нея.

— И да беше в каруцата, каква полза от него — казах. — Те тръгнаха правилно и щяха да успеят, ако не беше оня дънер.

— Дънер, бабината ти — отряза ме Кора. — Била е Божията ръка.

— В такъв случай защо говориш, че правят глупости? — попитах я. — Щом никой не може да избяга от Божията ръка. Би било кощунство даже да се опитваш да го правиш.

— Тогава те за какъв дявол се осмеляват? — възмущава се Кора. — Обясни ми де.

— Анс не се осмели — отбелязах. — Нали тъкмо затова го обвиняваш.

— Мястото му беше там — отвърна Кора. — Ако беше мъж, щеше да е в каруцата, вместо да кара синовете си да свършат онова, което на него не му стиска.

— Наистина не те разбирам какво искаш — троснах се. — На вдишване казваш, че било кощунство да предизвикват Божията ръка, като се опитват да минат реката, на издишване се нахвърляш срещу Анс, че не бил с тях.

А тя запя отново, както търкаше прането в коритото с онова превъзнесено изражение на лицето, сякаш се е откъснала от хората и цялата им глупост, отишла е далеч напред и вече се изкачва на небето пееща.

Каруцата дълго вися килната, а течението под нея се надигаше и я подбутваше от брода, докато Каш се привеждаше все повече в усилието си да подпира ковчега, за да не се плъзне надолу и да прекатури каруцата. Когато тя силно се наклони до точката на заливане, дънерът отплава по пътя си. Заобиколи каруцата и бързо се отдалечи като същински плувец. Направо да си помислиш, че е бил пратен да свърши някаква работа, изпълнил я е и си заминава.

Когато мулетата най-после се откачиха от ремъците, за миг изглеждаше, сякаш Каш ще може да изправи каруцата. Стори ни се, че той и каруцата не помръдват, а само Джуъл се бори с коня да го върне при нея. После момчето притича край мен, крещеше на Дарл, а момичето се мъчеше да го улови и тогава видях мулетата да изплуват с бавно преобръщане от водата, с вцепенени и разперени крака, сякаш са се оттласнали от дъното с главите, за да се преметнат отново в течението.

Сетне каруцата се катурна, а Джуъл и конят, и всичко се омесиха в едно. Каш изчезна от поглед, все тъй вкопчен и подпиращ ковчега, и подире нищо вече не можех да различа, защото конят се мяташе диво и пляскаше. Помислих си, че Каш се е отказал и се е пуснал да изплува на брега, та се разкрещях на Джуъл да се връща обратно, но изведнъж и той, и конят също изчезнаха надолу и тогава си помислих, че всички се издавиха. Ясно ми беше, че конят също е изтикан от брода и че с тоя обезумял, давещ се кон, с тая каруца и с изтървания ковчег работата отива на лошо, и както бях нагазил до колене във водата, изревах към Анс зад мене:

— Видя ли сега какво направи? Видя ли какво направи?

Но конят изплува. И този път се насочи към брега, отметнал нагоре глава, зърнах, че от посоката на течението някой се държи за седлото, и хукнах по ивицата да разбера дали е Каш, понеже той не може да плува, и като напълно побъркан се дерях с цяло гърло към Джуъл да ми каже къде е Каш, и аз като врещящото към Дарл момче по-долу на брега.

Тъй че навлязох във водата, докъдето можех да запазя някаква опора в тинята, и тогава видях Джуъл. До кръста във водата, така разбрах, че някак се е закрепил на брода, наклонил се с всички сили срещу течението, и в този миг забелязвам въжето, после виждам водата да се надига там, където, точно под ръба на брода, той удържа каруцата.

Значи Каш се беше вкопчил в коня, който джапаше към брега, пляскаше, стенеше и хлипаше също като човек. Когато го приближих, той тъкмо хвърляше чифтета, за да се изтръска от яката хватка на Каш за седлото. Лицето на Каш за миг се извърна, докато се плъзгаше назад към водата. Беше посивяло, със затворени очи и пресечено от дълга тинена диря. Той се пусна и цамбурна във водата. Съвсем като вързоп стари дрехи, блъскани насам-натам в брега, за да се изперат. Полюшваше се леко, проснат по лице във водата, и като че ли гледаше нещо на дъното.

Можехме да видим въжето, което се врязваше във водата и заораваше дълбоко в нея, твърдо като железен прът, и да усетим тежестта на каруцата, която тромаво и сякаш неохотно се поклащаше и подрусваше. Можехме да чуем и съскането на водата около въжето, като че ли беше нажежено. Сякаш беше стоманен кол, забит в дъното, ние се държим за другия му край, а каруцата бавно се повдига и спуска, подбутва ни и ни ръчка, имаш чувството, че някак мудно ни е заобиколила и е застанала зад нас, ей тъй, отнемайкъде. Близо до нас водата влачеше прасенце, издуто като балон, от шареното прасило на Лон Куик. То се блъсна във въжето като в желязна преграда, отскочи и продължи, а ние не изпускахме от поглед стръмното спускане на въжето в реката. Наблюдавахме го.

Дарл

Каш лежи по гръб на земята, главата му е положена върху скатана дреха. Със затворени очи, посивял и с гладко слепнала на челото коса като петно, нарисувано с четка. Лицето му изглежда изпито, хлътнало под костния хребет на очните кухини, носа и челюстта, сякаш водата е изсмукала плътта, поддържала опъната кожата; зъбите в бледите му венци са леко раздалечени и ти се струва, че той беззвучно се смее. Изпънал се е на земята в прогизналите си дрехи като върлина, до главата му — малка локва повърнато, струйка от което още се стича от ъгълчето на устата по бузата му, понеже няма сили да извърне бързо или достатъчно настрани глава, затова Дюи Дел се навежда и го избърсва с подгъва на полата си.

Приближава Джуъл. Държи рендето.

— Преди малко Върнън намери и линеала — съобщава. Поглежда надолу към Каш, от него също се стича вода. — Още ли не е проговорил?

— Той си носеше и триона, и чука, и тебешир-линията, и метъра — обаждам се. — Сигурен съм.

Джуъл оставя на земята линеала. Тате го следи с поглед.

— Не може да са далече. Всичко изпадна от раз. Има ли по-нещастен човек от мен на земята!

Джуъл не поглежда тате.

— По-добре извикай Вардаман да се върне — отсича. Оглежда Каш. Обръща гръб и се отдалечава. — Накарай го да проговори колкото може по-скоро — нарежда, — за да ни каже какви още инструменти е носел.

Връщаме се при реката. Каруцата е издърпана, колелетата са подпрени (внимателно, всички помагахме; но сякаш над пострадалата, позната, застинала форма на каруцата още витаеше притаената, застрашителна сила, разрушението, което уби мулетата, дето я теглеха допреди по-малко от час) над ивицата на прилива. Ковчегът лежи в дълбокия кош на каруцата, дългите светли дъски, малко потъмнели от наквасването, са все така жълти, съвсем като злато, гледано през вода, ако не броим двете дълги бразди тиня. Отминаваме каруцата и излизаме на брега.

Краят на въжето е здраво вързан за едно дърво. В плитчината, до колене във водата, стои Вардаман, навел се е напред и с прехласнато възхищение наблюдава Върнън. Вече не крещи, мокър е до подмишниците. На другия край на въжето, до рамене във водата, е Върнън, който се извръща към Вардаман и вика:

— Бягай назад. Иди при дървото и дръж въжето да не се изхлузи.

Вардаман отстъпва по въжето до дървото, заднешката, без да откъсва очи от Върнън. Когато приближаваме, той ни мята ококорен и леко озадачен поглед. После отново се заплесва във Върнън с неговото възторжено любопитство.

— Намерих и чука — обявява Върнън. — Трябваше вече да сме намерили и тебешир-линията. Дано не я е отнесла водата.

— Като нищо, помен няма от нея — казва Джуъл. — Едва ли ще я намерим. Поне да издирим триона.

— Да, трябва, на всяка цена — казва Върнън. — Оглежда водата. — Да потърсим и тебешир-линията. Какво още носеше той?

— Още не е проговорил — измърморва Джуъл и влиза във водата. Обръща се и ме поглежда. — Върви и го свести, за да каже — нарежда ми.

— Тате е при него — отвръщам.

И влизам след Джуъл във водата, по въжето. То е като живо в ръката ми, набъбнала, дълга, кънтяща дъга. Върнън поглежда към мен.

— Ела, добре е и ти да си там — вика ми.

— Да видим какво още можем да съберем, преди водата да завлече всичко — казвам.

Държим се за въжето, около раменете ни течението къдри вълнички и вирчета. Но под измамното му благодушие флегматично ни затиска мощна сила. Никога не съм допускал, че през юли водата може да е толкова ледена. Сякаш едни ръце са ни подхванали да ни месят и мачкат до кости. Върнън постоянно се озърта назад към брега.

— Дали ще ни издържи всичките? — пита.

Ние също поглеждаме назад и проследяваме коравата въжена корда от излизането й от водата до дървото, където Вардаман клечи и ни наблюдава.

— Дано мулето ми не духне към къщи самò — изпъшква Върнън.

— Давайте да свършваме тук — вика Джуъл.

И започваме да се гмуркаме поред, здраво хванали се за въжето, плътно скупчени в мразовитата водна стена, която засмуква назад по течението облаците тиня, вдигани от краката ни, докато ние висим и опипом претърсваме студеното дъно. Тук даже тинята не стои мирно. Тя е ледена и подкопава, а цялата земя под нас изглежда да се движи. Напредваме внимателно по въжето и търсим нашите протягащи се ръце, за да се държим един за друг; а когато поредният от нас изплува отгоре, напрегнато започва да се взира в кипящия водовъртеж, в който единият от трима ни тършува дъното. Тате е слязъл на пясъчната ивица и ни следи.

Върнън изскача, от него шурти вода, цялото му лице се е събрало в издутата, пръхтяща уста. Устните му са синьо-черни, кръг износена автомобилна гума. Но държи линеала.

— Ще се зарадва — казвам. — Чисто нов му е. Няма месец, откакто го изписа по каталог.

— Само ако бяхме сигурни какво още е носел — казва Върнън и хвърля поглед през рамо, а после се втренчва в мястото, където е изчезнал Джуъл. — Той не се ли гмурна преди мен? — пита Върнън.

— Не знам — казвам. — Май да. Ами да. Преди теб.

Забиваме погледи в гъстата разбълникана повърхност, която се оттича от нас на бавни въртопи.

— Дай му знак с въжето — казва Върнън.

— Той е от твойта страна.

— От мойта страна няма никой — отвръща.

— Ти дръпни въжето — инатя се.

Той вече го е сторил и държи края му над водата; тогава зърваме Джуъл. На десетина ярда от нас; изскоква, пръхти, гледа ни и с рязко движение на главата отмята назад дългата си коса, после хвърля поглед към брега; виждаме го как дълбоко си поема въздух.

— Джуъл — подвиква Върнън, не високо, но гласът му се понася над водата плътен и ясен, нетърпящ възражение и все пак тактичен. — Трябва да е тук някъде. По-добре се върни при нас.

Джуъл се гмурва обратно. Ние стоим, запъваме гърбове срещу течението, втренчили сме се във водата, където е изчезнал той, стискаме между нас умрялото въже като пожарникари, които са развили маркуча и чакат водата да потече. Ненадейно от наплива зад нас изниква Дюи Дел.

— Върнете го! — пищи тя. — Джуъл!

Той изскача отново, отмята падналата на очите му коса. И се пуска към брега, а течението го изтласква встрани от брода.

— Ей, Джуъл! — крещи Дюи Дел.

Ние стоим, вкопчени във въжето, виждаме го как стига до брега и тръгва да излиза. Надигайки се от водата, той изведнъж се навежда и взема нещо. Връща се по ивицата. Намерил е тебешир-линията. Изравнява се с нас и спира, оглежда се, сякаш търси нещо. Тате върви надолу по брега. Отива да погледне още веднъж мулетата, там, където подпухналите им трупове кротко се полюшват и търкат един о друг във вялите води на завоя.

— Върнън, какво направихте с чука? — пита Джуъл.

— Дадох го на него — отговаря Върнън и кима към Вардаман. Вардаман поглежда към тате. После към Джуъл. — Заедно с линеала.

Върнън следи с поглед Джуъл. Той се отправя към брега и ни отминава, мен и Дюи Дел.

— Излизай от водата — заповядвам й.

Тя е впила очи в Джуъл и Върнън и не отговаря.

— Къде е чукът? — пита Джуъл.

Вардаман хуква нагоре по брега и го донася.

— По-тежък е от триона — казва Върнън.

Джуъл овързва края на тебешир-линията около дръжката на чука.

— В чука има най-много дърво — отбелязва Джуъл.

Двамата с Върнън стоят един срещу друг и гледат Джуъл в ръцете.

— И е по-плосък — добавя Върнън. — Ще изплава три пъти по-лесно, бас ловя. Опитай с рендето.

Джуъл поглежда Върнън. Върнън също е висок; дълги и слаби, двамата са се изправили очи в очи, с полепнали мокри дрехи. Лон Куик може да познава по небето с точност до десет минути колко е часът, даже ако е облачно. Имам предвид Големия Лон, не Малкия Лон.

— Защо не излизаш от водата? — питам я.

— Няма да изплава трионът — вика Джуъл.

— Но шансът на триона да изплава е по-голям, отколкото на чука — отговаря Върнън.

— Ай на бас — казва Джуъл.

— Не се хващам — отговаря Върнън.

Стоят там и зяпат неподвижните ръце на Джуъл.

— По дяволите — казва Джуъл. — Давай тогава рендето.

Тъй че увързват рендето и тебешир-линията и отново нагазват във водата. Тате се връща на брега. Спира за малко при нас и ни гледа, сгърбен, съсипан, напомня грохнал вол или пък стар лешояд.

Върнън и Джуъл, обратно в реката, се борят с течението.

— Махай се от пътя ни — крясва Джуъл на Дюи Дел. — Излизай от водата.

Тя се притиска леко в мен, за да могат те да минат, Джуъл носи рендето високо във въздуха, все едно е чупливо, синята връв на тебешир-линията, прехвърлена през рамото му, се влачи след него. Подминават ни и спират; започват тих спор къде точно е мястото, където се е преобърнала каруцата.

— Дарл трябва да знае — казва Върнън.

Поглеждат ме.

— Не знам — викам им. — Не бях в нея, когато стана.

— По дяволите! — ядосва се Джуъл.

Продължават предпазливо нататък, препречват течението, налучкват брода с крака.

— Държиш ли въжето? — пита Върнън.

Джуъл не отговаря. Поглежда назад към брега, преценява нещо, после към водата. Изхвърля рендето надалеч и пуска връвта да се плъзга през пръстите му, където се провира тя, пръстите му посиняват. Когато връвта спира да се размотава, той я подава обратно на Върнън.

— По-добре тоя път пусни мен — казва Върнън.

Джуъл отново не отговаря; ние го виждаме да се гмурка под водата.

— Джуъл! — циври Дюи Дел.

— Не е много дълбоко — подвиква Върнън. Но не я поглежда. Вторачил се е във водата, където изчезна Джуъл.

Когато изплува, Джуъл държи триона.

А когато минаваме край каруцата, тате е там и бърше двете тинени бразди с шепа листа. На фона на цялата разтурия конят на Джуъл е като пъстро одеяло, простряно на въже.

Каш не е помръднал. Стоим над него, стискаме рендето, триона, чука, линеала, метъра и тебешир-линията, а Дюи Дел кляка и повдига главата на Каш.

— Каш — хлипа тя, — Каш.

Той отваря очи и се звери в обърнатите ни наопаки лица.

— Има ли по-злочест човек от мен на земята! — мълви тате.

— Каш, погледни — предумваме го и държим високо инструментите, за да ги види, — носеше ли още нещо?

Той се опитва да проговори, върти глава на едната, на другата страна, затваря очи.

— Каш — викаме, — Каш!

Обръща глава, за да повърне. Дюи Дел избърсва устата му с мокрия подгъв на роклята си; сега вече е в състояние да говори.

— Точилото за триона му — сеща се Джуъл. — Новото, дето го купи заедно с метъра. — Обръща се и тръгва.

Както е клекнал, Върнън поглежда нагоре след него. След миг се изправя и се спуска към водата след Джуъл.

— Няма по-злочест човек от мен на земята! — изплаква тате. Изправя се висок над нас, клекналите; прилича на скулптура от необработено дърво, непохватно одялана от някой пиян карикатурист. — Какво по-голямо мъчение от това — продължава, — но аз не я виня. Никой не може да ме набеди, че я обвинявам.

Дюи Дел е положила обратно главата на Каш върху скатаното палто и леко я е извъртяла настрани, за да не повръща отгоре си. До него са строени инструментите му.

— Може да се каже, че извади късмет, това е същият крак, дето го счупи при падането от черквата — казва тате. — Аз не я виня нея.

Джуъл и Върнън отново са в реката. Гледано оттук, те сякаш изобщо не нарушават водната площ; все едно с един-единствен удар тя ги е разсякла и двамата през средата, два торса, които напредват по повърхността безкрайно комично и предпазливо. А тя ти изглежда спокойна като механизъм, който дълго време си наблюдавал и слушал. Сякаш съсирекът, който си ти, се е разтворил на безчет изначални движения; на взор и слух, сами по себе си слепи и глухи; на ярост, притихнала в бездействие. А мократа рокля на клекналата Дюи Дел откроява пред мъртвите очи на трима слепи мъже онези млеконадойни нелепости, които са хоризонтите и долините на земята.

Каш

Не беше добре закрепена. Казах им, че ако искат да я пренесат и превозят невредима, трябва да

Кора

Един ден си приказвахме. Тя никога не е била истински религиозна, дори онова лято на лагерната среща[3], когато брат Уитфийлд се бори за душата й, избра нея и се помъчи да прогони пустотата от тленното й сърце, пък и аз колко пъти съм й казвала „Бог ти е дал деца да са ти утеха в твоя тежък човешки жребий и в знак на Неговото страдание и любов, защото си ги заченала и износила с любов“. Говорех й така, защото тя приемаше Божията любов и своя дълг към Него като нещо обичайно, а Той не одобрява подобно отношение. Казвала съм й: „Дарил ни е със способност да издигаме глас в Неговата вечна възхвала, защото, обяснявала съм й, на небето радостта за един грешник е по-голяма, отколкото за сто несъгрешили. А тя ми отговаря: „Всеки мой ден е признание и изкупление за моя грях“, пък аз й викам: „Коя си ти, че да определяш кое е грях и кое не е грях? Само на Господ е дадено да съди; нашето е да славим на всеослушание пред наште смъртни ближни Неговата милост и святото Му име, понеже само Той може да прочете сърцето и даже животът на жената да е праведен в очите на хората, тя не може да знае дали не носи в сърцето си грях, ако не отвори това свое сърце пред Бога и не приеме Неговата милост“. Казвала съм й: „Само това, че си била вярна жена, не означава, че нямаш в душата си грях, и само това, че животът ти е труден, не е знак, че милостта Божия те опрощава“. А тя ми вика: „Аз зная моя грях. Зная, че заслужавам наказание. И не роптая“. Пък аз й отвръщам: „Заради тщеславието в тебе искаш да съдиш за греха и спасението вместо Бог. Ала нашата съдба на смъртни е да страдаме и да издигаме глас в Негова възхвала, защото от незапомнени времена Той съди греховете и ни въздава спасение чрез нашите изпитания и горести, амин. Даже брат Уитфийлд, най-богоугодното същество сред вдишвалите някога от Божието дихание, да се е молил за тебе и да се е борил за душата ти, както никой друг освен него не би могъл да го стори“, рекох й.

Защото не може ние да съдим за наште грехове или да знаем що е грях в очите на Бога. Тежък й е бил животът, но тъй е с всички жени. Ама по нейните приказки човек ще си помисли, че тя знае повече за греха и спасението от самия Господ Бог, повече от ония, дето се мъчат и борят с греховете на хорския свят. А нейният единствен грях беше слабостта й към Джуъл, който никога не я е обичал и беше нейното наказание, грехът да го предпочита пред Дарл, който беше докоснат в ума лично от Бога, а за нас, смъртните, беше странен, и който я обичаше истински. Казвала съм й: „Това е твоят грях. И твойто наказание. Джуъл е твойто наказание. А къде е спасението ти? Животът е твърде кратък, рекох й, за да спечелиш вечна милост. А Бог е ревнив Бог. Той съди и мери; не ти“.

— Знам — каза. — Аз…

Млъкна, затова я попитах:

— Какво знаеш?

— Нищо — отвърна. — Той е моят кръст и той ще е моето спасение. Той ще ме спаси от водата и огъня. Дори да лежа умряла, той ще ме спаси.

— Откъде знаеш, като не си отворила сърцето си за Него и не си издигнала глас в Негова прослава? — възразих й. И чак тогава схванах, че тя не говори за Бога. Разбрах, че от пустотата в сърцето си тя изрече богохулство. И в същия миг паднах на колене. Умолявах я да коленичи, да отвори сърцето си, да прогони от него дявола на тщеславието и да се остави на Божията милост. Но не пожела. Седеше изгубена в своето пустославие и гордост, които бяха затворили сърцето й за Бога и поставили на Неговото място онуй себично простосмъртно момче. Коленичила, аз се молех за нея. Молех се за тази клета, сляпа жена, както никога не съм се молила за мен и за моите.

Ади

Следобед, когато училището затвореше и последното от тях си тръгнеше, подсмърчайки с малкото си сополиво носле, вместо да се прибера у дома, слизах по хълма при извора, където можех да мълча и да ги мразя. Тогава там цареше пълен покой, водата избълбукваше и отминаваше, слънцето кротко се скосяваше през дърветата, а тишината дъхтеше на влага, на гниещи листа и на пробуждаща се земя; особено в ранна пролет, защото тогава беше най-зле.

Тогава можех да си припомня как баща ми обичаше да казва, че основанието да живееш е да се подготвиш да си мъртъв задълго. А като трябваше да ги гледам ден след ден, всеки с неговите или нейни тайни и егоистични щения и с кръв чужда от кръвта на другите, чужда и на моята, и като си помислех, че това май бе единственият начин да се подготвя да съм мъртва, мразех баща ми, задето изобщо ме беше посял. И с нетърпение ги чаках да сбъркат, за да ги нашибам с пръчката. Когато тя плющеше, усещах я върху моята плът; когато се врязваше и сцепваше кожата, шурваше моята кръв и с всеки удар си мислех: Сега ме забелязвате, нали! Сега съм нещо в тайния ви и самолюбив живот, аз, която веднъж завинаги съм белязала вашата кръв с моята.

Така взех Анс. Видях го три-четири пъти да минава пред училището, преди да науча, че е отклонявал каруцата си цели четири мили от пътя. Още тогава ми направи впечатление, че е започнал да се прегърбва — висок и млад мъж, — та вече напомняше с нещо на голяма птица, сгърбена на седалката в студа. Прекарваше бавно пред училището разскрибуцаната си каруца и докато преминаваше, бавно извръщаше глава, за да оглежда входа на школото, след което завиваше зад ъгъла и изчезваше от поглед. Един ден, когато той затрополи, аз излязох и застанах отпред. Щом ме видя, бързо отмести поглед встрани и повече не се обърна.

Най-лошо беше в ранна пролет. Понякога си мислех, че няма да издържа да лежа нощем в кревата и да слушам далечния див грак от дивите тъмни висини на дивите гъски, които отлитат на север, а денем едва да дочаквам да си тръгне и последното сополанче, за да сляза при извора. Та в оня ден, когато погледнах и видях как Анс, в празничен костюм, стои там и не спира да върти шапката в ръцете си, му казах:

— Ако имате в семейството ви поне една жена, защо, за бога, не ви накара да се подстрижете?

— Няма жена — рече той. После, докато очите му нахълтваха в мен като хрътки в чужд двор, изненадващо произнесе: — Затова идвам при теб.

— И не ви накара да изправите рамене — добавих. — Ни една ли няма? Но имате дом. Чувам, че имате къща и добро стопанство. Където живеете сам и сам се справяте, така ли е? — Той продължава да ме гледа и да върти шапката в ръцете си. — Нова къща — наблегнах. — Имате ли намерение да се жените?

Той повтори, забол очи в моите:

— Затова идвам при теб.

По-късно ми каза:

— Нямам близки. Тъй че няма да си имаш ядове. При теб сигурно не е така.

— Не е. Аз имам близки. В Джеферсън.

Лицето му леко помръкна.

— Да, имам малко стопанство. Пестелив съм; носи ми се име на добър и честен човек. Знам какви са градските хора, но може би, като си поговорят с мен, твойте…

— Може да те изслушат — прекъснах го, — само че трудно ще си поговориш с тях. — Той се взря неразбиращо в лицето ми. — В гробището са.

— Но с живите ти роднини ще е различно.

— Едва ли — отвърнах. — Не знам. Никога не съм имала различни.

Така взех Анс. И когато разбрах, че Каш е в мен, разбрах, че животът е ужасен и че това е отговорът на ужаса от живота. Тогава открих, че думите са безполезни; че думите никога не изпълват онова, което се опитват да кажат. Когато той се роди, разбрах, че думата „майчинство“ е съчинена от някой, който е имал нужда от дума за това, защото онези, които имат деца, пет пари не дават съществува ли такава дума или не. Разбрах, че думата „страх“ е измислена от някой, който никога не е изпитвал страх; „гордост“ от някой, който не е имал гордост. И разбрах, че не е заради мръсните им носове, а защото трябваше да се използваме едни други с думи като паяци, увиснали на уста от някоя греда, които се люлеят и увиват, но никога не се докосват, и че само чрез ударите на пръчката моята кръв и тяхната кръв могат да потекат в една струя. Разбрах, че беше така, не защото моята самота трябваше отново и отново, всеки ден, да бъде насилвана, а защото никой не я бе насилвал, преди да се появи Каш. Даже нощем Анс.

Той също си имаше дума. Наричаше това любов. Но аз отдавна бях свикнала с думите. Знаех, че тази дума е като другите: просто калъп за запълване на липса; че когато настъпи часът, нямаш потребност от дума за това, не повече, отколкото за гордостта и страха. Каш не изпитваше необходимост да я казва на мен, нито аз да я казвам на него, и си рекох, щом Анс толкова иска, нека си я употребява. И тъй нещата стояха Анс или любов; любов или Анс; нямаше значение.

Мислех същото дори когато лежах с него в мрака, а Каш спеше в люлката до ръката ми. Мислех си даже, че ако той се събуди и заплаче, щях да накърмя и него. Анс или любов: нямаше значение. Самотата ми беше изнасилена, а сетне отново събрана в цялост от изнасилването: време, Анс, любов и каквото си поискаш извън този кръг.

После открих, че нося Дарл. Отначало не исках да повярвам. След това вярвах, че ще убия Анс. Чувствах се, все едно ме беше изиграл, скрит в думата като зад хартиен параван, беше ми забил през него нож в гърба. Но по-късно осъзнах, че съм изиграна от думи, които са далеч по-стари от Анс или любовта, и че същата дума е изиграла и Анс, а моето отмъщение ще е той никога да не узнае, че си отмъщавам. И когато се роди Дарл, поисках от Анс да ми обещае, като умра, да ме откара в Джеферсън, защото проумях, че баща ми е бил прав, въпреки че не е могъл да знае, че е прав, както аз не можех да зная, че греша.

— Глупости — отряза Анс, — ние с теб далеч не сме свършили с разплода, направили сме само две.

Не разбра, че в този миг умря. Понякога лежах до него в тъмното, слушах земята, сега моя плът и кръв, и мислех: Анс. Защо Анс. Защо си станал Анс. Мислех за името му, докато видях думата като форма, като съд, а него съгледах да се втечнява и излива в съда като студена меласа, потекла от мрака да напълни гърнето и то да застине неподвижно: знаменателна форма, дълбоко безжизнена като празна рамка на врата; а после установих, че съм забравила името на гърнето. И си помислих: формата на моето тяло, там, където някога бях девица, има форма на и не можех да си представя Анс, не можех да си спомня Анс. Не защото вече се виждах като недевица, а защото бях станала трима. И затова че щях да мисля за Каш и Дарл по същия начин, докато имената им не умрат, не се втвърдят във форми и не изчезнат, та аз да кажа, добре. Няма значение. Няма значение какви са им имената.

И когато Кора Тъл ми приказваше, че не съм била истинска майка, аз виждах думите да поемат в тънка редичка право нагоре, бързи и безобидни, а делата грозно да пълзят, прилепнали към земята, и след време двете линии така да се раздалечават, че човек не е способен да прекрачи от едната на другата; и мислех още, че грехът, любовта и страхът са само звуци, които никога несъгрешавалите, необичалите и нестрахувалите се хора приемат за онова, което никога не са имали и няма да имат, докато не забравят думите. Като Кора, която така и не се научи да готви.

Тя ще ми говори на мен какво дължа на децата си, на Анс и на Бог. Аз дадох на Анс децата. Без да съм ги искала. Не поисках от него даже онова, което той можеше да ми даде: един не-Анс. Такъв беше дългът ми към него, да не му поискам това, и изпълних този дълг. Жадувах аз да съм аз; а него оставих да си бъде формата и ехото на своята дума. Това беше повече, отколкото желаеше той, защото той не можеше едновременно да го поиска и да бъде Анс, който толкова се възползва от една дума.

А после умря. И не разбра, че е мъртъв. Лежах до него в мрака и слушах почернялата земя да говори за Божията любов, за красотата и греха Му; чувах тъмното безгласие, в което думите са дела, и други думи, които не са дела, а само проломи в човешките липси и те връхлитат като крясъци на гъски от дивата тъма на давнашни смразяващи нощи, за да ровят делата, същи сираци, на които някой е посочил две лица в тълпата и им е казал: Това е баща ти, а това е майка ти.

Вярвах, че съм го намерила. Вярвах, че основанието да живееш е дългът към живите, към страшната кръв, червения, горчив прилив, който клокочи през земята. Мислех за греха като за дрехи, които и двамата носим пред лицето на света, заради нужното благоприличие, понеже той си оставаше той и аз си оставах аз; за греха, толкова по-всецял и ужасен, понеже се явяваше инструмент, ръкоположен от Бога, твореца на първородния грях, за да очисти греха, който сам е създал. Докато го чаках в горичката, докато чаках, преди той да ме зърне, виждах го в мислите си като облечен в грях. И си го представях, както си представях самата мен, и аз в дрехата на греха, само че той беше по-красив, защото одеждата, която бе разменил за греха, беше осветена. Приемах греха като рухо, което ще съблечем, за да принудим тази страшна кръв да се пресели в самотното ехо на мъртвата дума високо във въздуха. Тогава отново щях да легна с Анс — аз не съм го лъгала: просто го отбих, както отбих от гърдите си Каш и Дарл, когато им дойде времето — и щях да слушам безгласната реч на черната земя.

Нищо не скрих. Опитах се никого да не мамя. Не ме беше грижа. Просто взех предпазните мерки, които той смяташе необходими за себе си, не и за моята сигурност, колкото като да наметна някаква дреха за пред хората. И докато Кора ме наставляваше, си мислех само, че с времето мъртвите думи горе във високото, изглежда, губят дори значението на мъртвия си звук.

После всичко свърши. Свърши в смисъл, че той си отиде и аз го знаех, въпреки че щях да го виждам и сетне, но никога повече нямаше да го видя скришом да притичва през гората към мен, облечен в пищната одежда на греха, която се разтваря в устрема на тайното му пришествие.

Но за мен не свърши. Искам да кажа, не свърши в смисъла на начало и край, защото по онова време за мен нищо нямаше нито начало, нито край. Дори още подлагах Анс на въздържание, не че го отблъсквах, по-скоро все едно между нас никога нищо не бе имало. Моите деца бяха само от мен, от дивата, разкипяна кръв по земята, от мен и от всичко живо; от нищото и от всичко. После открих, че нося Джуъл. Когато дойдох на себе си и се сетих да пресметна, вторият месец беше минал.

Баща ми казваше, че основанието да живееш е да се подготвиш да си мъртъв задълго. Най-после разбрах какво е имал предвид и разбрах, че той самият не е могъл да знае какво е имал предвид, защото мъжът няма как да знае какво е да разчистваш къща след това. Аз почистих моята къща. Когато Джуъл се появи на бял свят — лежах до лампата и надигнах глава да гледам доктора как прищипва и зашива пъпната връв, преди той да е вдишал първата си глътка въздух, — дивата кръв прекипя, замина и звукът й заглъхна. После всичко беше само мляко, топло и харно, лежах кротко в тежко мълчание и се подготвях да изчистя дома си.

Дадох на Анс Дюи Дел, за да отрицая Джуъл. По-късно му дадох Вардаман, за да заместя детето, с което го бях ограбила. И сега той имаше три деца, които бяха негови, но не мои. А аз можех вече да се подготвя да умра.

Веднъж разговаряхме с Кора. Тя започна да се моли за мен, понеже смяташе, че съм сляпа за греха, и поиска да коленича и аз да се помоля, защото за хората, за които грехът бил просто въпрос на думи, и спасението било просто в думите.

Уитфийлд

Когато ми казаха, че тя умира, цяла нощ се борих с Нечестивия и излязох победител. Разкри ми се цялата чудовищност на моя грях; най-после видях истинска светлина, паднах на колене и се изповядах пред Бога, помолих Го да ми посочи пътя и получих напътствието Му. „Стани, рече Той, поправи злото в дома, в който пусна твоята жива лъжа, иди при хората, спрямо които престъпи Моята Дума; признай греха си на висок глас. Те, онзи измамен съпруг, трябва да ти простят: не Аз.“

И тръгнах. Чух, че мостът при Тъл бил изчезнал; казах си „Благодаря ти, Господи, о, Всемогъщи Господарю на всичко“; защото опасностите и трудностите, които трябваше да преодолявам, ми показаха, че Той не ме е изоставил; и затова повторното ми приемане в светия Му мир и любов ще е още по-блажено. „Само не допущай, молех се, да умра, преди да поискам прошка от мъжа, когото измамих, не позволявай да стигна твърде късно; и нека признанието за моето и нейното прегрешение не излезе от нейната вместо от моята уста. Тогава тя се закле, че никога няма да каже, но да се изправиш пред вечността, е страшно: нима аз самият не съм кръстосвал чресла с Дявола[4]? Не допускай да падне върху мен и грехът на нейната погазена клетва. Не разрешавай да ме залеят водите на Твоя могъщ гняв, Боже, преди да съм очистил душата си пред онези, които съм наранил.“

И тъкмо Неговата ръка благополучно ме преведе през придошлата река, тя ме опази от опасностите на водата. Конят ми се подплаши и сърцето ми прималя, когато дънерите и изкоренените дървета се устремиха към моето нищожие. Но не и душата ми: безброй пъти видях как биват отклонявани в последния миг, преди унищожението да ме връхлети, и извисих глас над грохота на потопа: „Слава Тебе, Всемогъщи Господарю и Владетелю! С този знак от Теб ще очистя душата си и отново ще бъда приет в лоното на Твоята вечна любов“.

Тогава разбрах, че ми е дадено опрощение. Наводнението, опасността останаха зад мен и когато отново пришпорих коня на твърда земя, а гледката на моята Гетсиманска градина взе да се приближава, си намислих какви думи ще изрека. Щях да вляза в къщата; щях да я спра, преди да проговори; щях да кажа на мъжа й: „Анс, съгреших. Постъпи с мен както решиш“.

Привидя ми се, сякаш вече го бях сторил. Още докато яздех, душата ми се почувства по-свободна и спокойна от години насам и сякаш отново ме изпълни траен мир. От двете си страни виждах ръката Му; в сърцето си чувах гласа Му: „Бъди смел. Аз съм с тебе“.

После стигнах до къщата на Тъл. Най-малката му дъщеря излезе и ми извика, докато минавах. Каза ми, че тя вече е починала.

О, Господи, съгреших. Ти знаеш колко се разкайвам и какво е въжделението на душата ми. Но Той е милостив, ще приеме въжделението ми за действие, защото знае, че когато си намислях думите за моето признание, аз ги отправях към Анс, макар него да го нямаше. Той беше този, който в безкрайната Си мъдрост бе възпрял умиращите й устни да разкажат, докато е лежала, заобиколена от обичаните близки, които са й вярвали; моя бе усилната битка с водата, която удържах, защото силната Му ръка ме подкрепи. Слава Тебе за великодушната Ти и всемогъща любов, слава.

Влязох в опечалената къща, скромното обиталище, където лежеше още една съгрешила смъртница, докато душата й изправяше лице пред страшния неизбежен съд, мир на праха й.

— Господи, помилуй този дом — казах.

Дарл

С коня отпраши до къщата на Армстид и с коня се върна, като доведе мулетата на Армстид. Ние ги впрегнахме и сложихме Каш върху Ади. Когато го наместихме, той отново повърна, но успя навреме да надвеси глава над ритлата.

— Изглежда, нещо го е блъснало в стомаха — каза Върнън.

— Може да го е ритнал конят — предположих. — Каш, конят ли те ритна в стомаха?

Той се опита да каже нещо. Дюи Дел отново избърса устата му.

— Какво рече? — попита Върнън.

— Какво викаш, Каш? — наведе се над него Дюи Дел. — Инструментите му — каза.

Върнън ги донесе и ги тури в каруцата. Дюи Дел повдигна главата на Каш, за да ги види. Потеглихме, ние с Дюи Дел седнахме от двете страни на Каш, за да го държим, а оня яздеше отпред на коня си. Върнън гледа след нас известно време. После се обърна и тръгна обратно към моста. Стъпваше внимателно, започна да отръсква напоените ръкави на ризата си, като че ли току-що се бе измокрил.

Пред портата той дръпна юздите на коня. Там ни чакаше Армстид. Ние спряхме, той слезе от коня и свалихме Каш, пренесохме го в къщата, където мисис Армстид вече беше приготвила легло за него. Оставихме ги с Дюи Дел да го съблекат.

Последвахме тате до каруцата отпред. Той се качи на нея и я вкара в двора, а ние влязохме след него пеш. Това, че бяхме вир-вода, се оказа в наша полза, щото Армстид рече:

— Заповядайте вътре. Онова можете да го оставите там.

Той пристъпваше след нас и водеше коня, спря при каруцата, стискаше поводите в ръка.

— Благодаря — отговори тате. — Ще се сместим под сайванта. Знам, че се натрапихме.

— Добре сте дошли в къщата — повтори Армстид.

Беше си възвърнал дървеното изражение; дръзката, враждебна, помръкнала и вцепенена физиономия, лицето и очите му сякаш бяха от два цвята дърво, ама този път разменени, което трябваше да е тъмно, станало бледо, което трябваше да е бледо, станало тъмно. Ризата му засъхваше, но при движение още лепнеше по него.

— Тя щеше да ти е благодарна — каза тате.

Разпрегнахме мулетата и избутахме каруцата под сайванта. Едната му страна беше изцяло открита.

— Тук няма да ви навали — рече Армстид. — Но ако искате…

В дъното на обора намерихме някакви ръждясали ламарини от покрив. Взехме две и запречихме липсващата стена.

— Заповядайте вкъщи — каза Армстид.

— Благодаря ти — отвърна тате. — Много ще ти бъда признателен, ако им дадеш по един залък.

— Разбира се — каза Армстид. — Щом подреди Каш, Лула ще приготви вечерята.

Той се бе върнал при коня и сваляше седлото, при всяко движение влажната му риза припляскваше от лепненето.

Тате не искаше да влезе в къщата.

— Ела да хапнеш нещо — покани го Армстид. — Почти сме готови.

— Нищо не мога да сложа в уста — отговори тате. — Благодаря ти.

— Влез да се изсушиш и да се подкрепиш — повтори Армстид. — Онова е на сигурно там.

— Добре, заради нея — рече тате. — Ще хапна заради нея. Вече нямам мулета, нямам нищо. Но тя ще е благодарна на всички вас тук.

— Няма за какво — рече Армстид. — Хайде, момчета, влизайте и се изсушете.

След като Армстид почерпи тате с едно питие, той се почувства по-добре, но когато ние отидохме да видим как е Каш, оня не дойде с нас. Обърнах се да погледна, той вкарваше коня в обора, даже вече говореше как щял да се сдобие с нови мулета и до започването на вечерята божем си ги беше купил. Той е там, в обора и гъвкаво лавира около разфучалия се лъснал пумпал, докато влязат заедно в клетката. Покатерва се на яслата и смъква наръч сено, излиза от клетката, търси и намира чесалото. Връща се, ловко избягвайки размазващия къч, и застава насреща му, където конят не може да го досегне. Започва сръчно да го трие с чесалото, като прави умели акробатики в радиуса на конското чифте, и му шепне мръсни и гальовни псувни. Главата на коня рязко отскача назад, зъбите се оголват, очите му лудо се въртят в здрача като стъклени топчета по ярка кадифена покривка, а той го млати с гърба на чесалото по муцуната.

Армстид

Абе още преди да му дам втора глътка уиски и да приготвят вечерята, той все едно си беше купил вече двойка мулета на кредит от не знам кого си. А дотогава пресяваше, избираше, разправяше как не харесвал еди-кой си чифт и нямало да си даде парите за нищо купено от случаен човек, дори и да е само кокошарник.

— Що не пробваш при Сноупс? — подхвърлих му. — Той има няколко чифта. Може някой да ти легне на мярката.

Той примлясна, впери очи в мен, като че ли аз бях собственикът на единствения впряг в околността и не исках да му го продам, а аз бях наясно, че най-вероятно от двора ми щяха да ги изкарат само мойте мулета, ако изобщо. Ама не знам какво щяха да правят с тях, ако ги вземат. Литълджон ми беше казал, че дигата при стопанството на Хали е залята на цели две мили и единственият начин да се стигне до Джеферсън е като се заобиколи през Мотсън. Това си засягаше Анс.

— С него човек трудно се спазарява — казва и примлясва.

Наливам му още едно след вечеря и той леко се ободрява. Смяташе да се върне под сайванта и да будува при нея. Може да си е представял, че ако просто стои там, в готовност да тръгне, Дядо Коледа ще му донесе чифт мулета.

— Но мисля, че ще го предумам — оживява се. — Ако човек има в жилите си поне капка християнска кръв, ще подаде ръка на ближния в беда.

— Знаеш, че с удоволствие ще ти заема мойте — предложих, но осъзнавах колко вярва, че това е причината.

— Благодаря ти — отвърна. — Тя ще иска да пътуваме с наши. — И той осъзнаваше колко аз вярвам, че това е причината.

След вечеря Джуъл яхна коня към Бенд, за да доведе Пийбоди. Бях чул, че днес щял да е там на визитация при Варнърови. Джуъл се върна към полунощ. Пийбоди бил отишъл някъде по-далеч след Инвърнес, но пък доведе чичо Били с ветеринарската му чанта. Както казва той, за добро или лошо човек не е много по-различен от коня и мулето, само дето мулето и конят имат повече разум.

— На какво си се насадил бе, момче? — пита и оглежда Каш. — Дайте ми дюшек, стол и чаша уиски — разпорежда се.

Накара Каш да изпие уискито и изгони Анс от стаята.

— Късмет, че е кракът, който счупи миналото лято — мърмори Анс тревожен, мляска и мига. — Все е нещо.

Проснахме дюшека през краката на Каш и сложихме стола върху дюшека, ние с Джуъл затиснахме здраво стола, а момичето държеше лампата. Чичо Били мушна в уста стиска тютюн за дъвчене и се захвана за работа. Известно време Каш се бори яко, докато не припадна. После остана да лежи неподвижен, по лицето му едри зърна пот, които аха да се търкулнат надолу, но са спрели да го изчакат.

Когато се събуди, чичо Били си бе събрал приборите и си беше заминал. Той постоянно се опитваше да каже нещо, докато накрая момичето не се наведе и не избърса устата му.

— Пита за инструментите си — каза тя.

— Тук са — отговори Дарл. — Извадих ги.

Той отново понечи да проговори; тя се наведе.

— Иска да ги види — рече.

Дарл ги донесе и ги постави тъй, че да може да ги види. После ги избутаха до кревата от неговата страна, та когато се почувстваше по-добре, да ги опипва с ръка. На другата сутрин Анс взе оня кон и отиде в Бенд да търси Сноупс. Двамата с Джуъл се помаяха в двора, поговориха, след което Анс се метна на коня и замина. Май тогава Джуъл за първи път позволи някой да язди неговия кон и докато Анс не се върна, само шареше из двора нервен до пръсване и без да откъсва очи от пътя, беше на ръба да хукне след Анс, за да си вземе от него коня.

Към девет часа започна да става горещо. Тогава видях първия лешояд. Заради влагата е, помислих си. И едва когато денят напредна, съгледах другите. За късмет лекият ветрец вееше встрани от къщата, тъй че се усети чак когато сутринта преваляше. Но от момента, в който ги забелязах, усетих миризмата сякаш от миля в полето, а те кръжат ли кръжат, та в цялата околия никой да не пропусне какво има под моя сайвант.

Бях на половин миля от къщата си, когато чух малкият да пищи. Помислих си да не е паднал в кладенеца или нещо такова, затова ударих камшика и влетях в двора на галоп.

Трябва да бяха дузина, накацали по биндерната греда на обора, а маликът гонеше по двора един, като че ли беше пуйка, той пък се издигна точно колкото да му се изплъзне, плесна с криле и се върна под покрива на сайванта, където по-рано то го бе заварило да клечи върху ковчега. Дотогава голямата жега вече беше напекла здраво, ветрецът беше спрял или си бе сменил посоката, знам ли, и аз тръгнах да потърся Джуъл, но в този момент навън излезе Лула.

— Трябва да направиш нещо — каза тя. — Това е безобразие!

— Точно това имах предвид — отвърнах.

— Безобразие! — повтори тя. — Заслужава да отиде на съд, задето постъпва така с нея.

— Предава я на земята, прави най-доброто по силите си — смънках.

Та намерих Джуъл и му предложих да вземе едно от мойте мулета, за да отиде в Бенд и да види какво става с Анс. Той не ми отговори. Изгледа ме, стиснал челюсти до побеляване, с ония ми ти негови побелели очи, после ме отмина и взе да вика Дарл.

— Какво си намислил? — попитах го.

Не ми отговори. Дарл излезе.

— Хайде — процеди Джуъл.

— Какво ще правим? — попита Дарл.

— Ще изкараме каруцата — викна Джуъл през рамо.

— Ти луд ли си! — опитах се да го спра. — Съвсем не исках да кажа такова нещо. Не сте виновни вие.

Дарл също се поколеба, но Джуъл не искаше да чуе.

— Затваряй си гадната уста — отсече.

— Трябва някъде да стои — каза Дарл. — Ще я изкараме, щом се върне тате.

— Няма ли да ми помогнеш? — попита Джуъл, побелелите му очи се бялкаха, а лицето му играеше, като да го тресеше малария.

— Не — отряза Дарл. — Няма. Ще почакаш, докато се върне тате.

Аз застанах на вратата и го наблюдавах как тика и дърпа каруцата. Тя стоеше върху лек наклон и в мен даже пробяга подозрението дали не смята да избие задната стена на сайванта. Тогава се чу звънецът за обяда. Извиках му, но той не се обърна.

— Ела да обядваме — приканих го. — Кажи и на малкия.

Но той не отговори и аз се прибрах да се нахраня. Момичето тръгна надолу да доведе момчето, но се върна без него. Насред обяда отново го чухме да крещи и да гони лешояда.

— Безобразие — възмущаваше се Лула, — безобразие!

— Той прави всичко по силите си — отвърнах. — Договарянето със Сноупс не става за половин час. Ще се пазарят цял следобед на сянка.

— Прави, казваш? — горещи се тя. — Прави, така ли? Той вече направи каквото можа.

И аз мисля така. Бедата беше, че отмятането му от сделката щеше да е начало на нашто забъркване. Той не можеше да купи мулета от никого, камо ли от Сноупс, без да има какво да заложи, а си нямаше хабер какво да заложи. Тъй че като се върнах на нивата, гледам аз мойте мулета и направо се сбогувам с тях за дни напред. Но привечер, когато се прибирам вкъщи и както цял ден слънцето е напичало сайванта, далеч не бях сигурен, че ще съжалявам да му ги заема.

Той пристигна на коня тъкмо когато излизах на трема, където всички се бяха събрали. Изглеждаше особено: приличаше повече от друг път на пребито куче, но като че ли и малко наперен. Сякаш бе забъркал нещо според него хитро, но е неуверен как ще го приемат другите.

— Осигурих мулета — рече.

— Купил си от Сноупс? — учудих се.

— Да кажем, Сноупс не е единственият в околията, с когото можеш да се спазариш — отговори.

— Не е — съгласих се.

Поглеждаше към Джуъл със странното си изражение, но Джуъл вече беше слязъл от трема и бързаше към коня си. Да провери, струва ми се, дали Анс не му е нещо навредил.

— Джуъл! — извика Анс. Джуъл се обърна. — Ела тук — нареди Анс.

Джуъл се върна няколко крачки и спря.

— Какво искаш? — тросна се.

— Значи си успял да вземеш мулета от Сноупс? — попитах. — И той ще ги изпрати тук нощес, така ли? Добре е утре да тръгнете на ранина, щото ви чака дълъг път през Мотсън.

Той вече не изглеждаше като допреди малко. Върна си стария измъчен вид и пак започна да примлясква.

— Правя всичко по силите ми — каза. — Бог ми е свидетел, никой човек на тоя свят не е изтърпял повече мъки и обиди от мен.

— Онзи, който е надхитрил в сделка Сноупс, трябва да е доста доволен от себе си — отбелязах. — Какво му даде, Анс?

Той избягна погледа ми.

— Заложих движимо имущество, ралото и сеячката — смънка.

— Ами те не струват и четиридесет долара. Докъде смяташ да стигнеш с мулета за четиридесет долара?

Сега всички заковаха в него погледи, притихнали и нетрепващи. Джуъл спря на средата на пътя си, в полугръб, изчакваше, преди да продължи към коня.

— Дадох и други неща — рече Анс.

И пак запримлясква, изтъпанен там, сякаш очакваше някой да го удари, пък той отнапред е решил да не отвръща.

— Какви други неща? — попита Дарл.

— По дяволите — избухнах, — вземи мойте мулета. Ще ми ги върнеш. Аз ще се оправя.

— Значи за това ровеше снощи в дрехите на Каш — подметна Дарл. Каза го, все едно го прочете от вестник. Правеше се, че му е напълно безразлично. Но този път Джуъл се върна, изстъпи се и втренчи в Анс мраморните си очи. — С тия пари Каш искаше да си купи от Сърат една от ония говорещи кутии.

Анс не смееше да мръдне, само мляскаше. Джуъл го пронизваше с поглед. Без нито веднъж да мигне.

— Бяха едва осем долара — каза Дарл с безразличния глас, като че ли просто слушаше и пет пари не даваше. — Пак не стигат за две мулета.

Анс плъзна бърз кос поглед към Джуъл и отново наведе очи.

— Бог ми е свидетел, никой на тоя свят — смотолеви.

Те дума не обелваха. Гледаха го и чакаха, а той шареше с очи по стъпалата им и нагоре по краката, но не по-високо.

— И коня — изрече.

— Какъв кон? — процеди Джуъл.

Анс стърчеше там като истукан. Бог да ме убие, но ако един мъж не е способен да държи синовете си с желязна ръка, по-добре да ги натири от дома си, независимо колко са пораснали. А ако не може да го стори, бог да ме убие, ама сам трябва да се махне. Бог да ме убие, аз тъй щях да направя.

— Да не казваш, че си се опитал да размениш моя кон? — изкрещява Джуъл.

Анс стои там, безпомощно отпуснал ръце.

— От петнайсет години нямам един зъб в устата си — хленчи. — Бог ми е свидетел. Той знае как от петнайсет години не съм слагал в уста храна, която Той е отредил на мъжа, за да поддържа силата си, все съм пестил, тук никел, там никел, само да не ощетя семейството си, ако си купя едни пусти зъби, че и аз да се гостя с едно ядене, отсъдено от Бога. Тия пари дадох. Мислех, че щом аз мога да мина, без да ям, синовете ми могат да минат, без да яздят. Бог знае, тъй беше.

Джуъл е застинал прав, с ръце на кръста, взира се в Анс. После отмества поглед. Очите му се запиляват над полето, лицето му още е каменно, сякаш друг човек говори за някакъв чужд кон, а той дори не слуша. После се изплюва бавно и изсъсква „Проклятие“, обръща се, отива при портата, отвързва коня и се изхвърля да го яхне. Животното вече е в движение, докато още го обкрачва, и преди да се е наместил, те препускат по пътя, сякаш по петите ги преследва Законът. Така изчезват от поглед, във вихър, който прилича на петнист циклон.

— Абе — викам му, — вземи моя впряг — рекох.

Но той не иска. Даже отказа да останат, а малкият цял ден гони лешоядите по двора под изгарящото слънце, докато и той съвсем се шашна като всички тях.

— Поне остави тук Каш — увещавах го, но и това не позволи. Стъкмиха му постеля от завивки върху ковчега, сложиха го отгоре и поставиха до него инструментите му, а ние впрегнахме мойте мулета в каруцата им и я изкарахме на около миля надолу по пътя.

— Ако ще ви притесняваме тук, кажете ни — рече Анс.

— В никакъв случай — отвърнах. — Тук ще ви е добре. На сигурно. Хайде сега да се върнем и да вечеряме.

— Благодаря ти — рече Анс. — Имаме си нещо в кошницата. Ще ни е достатъчно.

— Откъде го имате? — попитах.

— Носим си от вкъщи.

— Ами то сто на сто вече се е развалило — казах. — Елате, ще хапнем топла храна.

Не склониха.

— Нашто ще ни стигне — рече Анс.

Тъй че се прибрах, вечерях, занесох и на тях една кошница и още веднъж се опитах да ги доведа вкъщи.

— Благодаря ти — каза Анс. — Смятам, че ще се справим.

И ги оставих, наклякали около един слаб огън, те чакаха; един Господ знае какво.

Тръгнах си. Не ми излизаха от главата, там на пътя и оня приятел, дето изхвърча с коня си. Май нямаше повече да му видят очите. И дявол да ме вземе, ама не можех да го виня. Не защото не си даваше коня, а понеже успя да се откопчи от тъпия проклетник Анс.

Поне така си мислех тогава. Дявол да ме вземе, ама в тоя проклетник Анс има нещо, с което той просто те задължава да му помагаш, даже и ако си сигурен, че миг по-късно ще ти иде сам да се захапеш. Защото на другата сутрин, няма и час след като закусихме, ето ти го Юстас Грим, работника на Сноупс, идва с две мулета и пита за Анс.

— Мислех, че не са се спазарили — казах.

— А, спазариха се — рече Юстас. — Те харесаха само коня. Както казах на мистър Сноупс, евтино даде впряга, за петдесет долара, иначе ако чичо му Флем беше опазил тексаските коне, когато бяха негови, Анс никога нямаше…

— Коня ли? — прекъснах го. — Синът на Анс грабна снощи коня и отпердаши, сигурно вече е преполовил пътя за Тексас, а Анс…

— Не знам кой го е довел — каза Юстас. — Никого не съм видял. Просто тази сутрин, като отидох да нахраня мулетата, намерих коня в обора и казах на мистър Сноупс, а той ми нареди да доведа мулетата тука.

Е, сега вече няма съмнение, видели са го за последен път. Ако питат мен, по Коледа може и да им прати картичка от Тексас. И ако не Джуъл, вероятно ще го направя аз; толкова и аз му дължа. Абе дявол да ме вземе, Анс наистина омотава хората. Да ме вземе дявол, ама той вярно е голям чешит.

Вардаман

Сега са седем, на малки високи черни кръгове.

— Гледай, Дарл — соча му. — Виждаш ли ги?

Той поглежда нагоре. Следим ги, малките им високи черни кръгове не мърдат.

— Вчера бяха само четири — казвам.

По сайванта бяха повече от четири.

— Знаеш ли какво ще направя, ако отново се опита да кацне на каруцата?

— Какво ще направиш? — пита Дарл.

— Няма да му дам да кацне върху нея — викам. — Няма да му дам да кацне и върху Каш.

Каш е болен. Лежи болен на сандъка. Но мойта майка е риба.

— В Мотсън трябва да намерим някакво лекарство — казва тате. — Май се налага.

— Как си, Каш? — пита Дарл.

— Не ми пречи, никак — казва Каш.

— Искаш ли да го повдигнем малко? — пита Дарл.

Каш е със счупен крак. Чупил е два крака. Лежи върху сандъка с навит юрган под главата и с цепеница под коляното.

— Мисля, че трябва да го оставим при Армстид — казва тате.

Аз нямам счупен крак и тате няма, и Дарл няма, и…

— Само като друсне — вика Каш. — Леко ме пристъргва, като друсне. Иначе никак не ми пречи.

Джуъл замина. Тръгна си с коня по вечеря.

— Стана тъй, понеже тя не позволява да дължим на други хора — казва тате. — Бог ми е свидетел, направих всичко по силите си.

Защото майката на Джуъл е кон, затова ли, Дарл? — попитах.

— Да стегна ли малко въжето — предлага Дарл.

Затова ние с Джуъл бяхме под сайванта, а тя в каруцата, защото конят живее в обор, пък аз трябваше през цялото време да гоня лешоядите от

— Да, моля те — казва Каш.

И Дюи Дел няма счупен крак, и аз нямам. Каш ми е брат.

Спираме. Когато Дарл разхлабва въжето, отново пот залива Каш. Зъбите му лъсват.

— Боли ли те?

— По-добре го стегни отново — казва Каш.

Дарл връзва обратно въжето и здраво пристяга. Зъбите на Каш пак лъсват.

— Боли ли те? — пита Дарл.

— Не ми пречи.

— Искаш ли тате да кара по-бавно?

— Не — отвръща Каш. — Нямаме време за маене. Никак не ми пречи.

— В Мотсън трябва да купим някакво лекарство — казва тате. — Смятам, че се налага.

— Кажи му да кара — заръчва Каш.

Продължаваме. Дюи Дел се навежда и бърше лицето на Каш. Каш ми е брат. Но майката на Джуъл е кон. Мойта майка е риба. Дарл казва, че като стигнем отново при водата, може да я видя, а Дюи Дел рече, Тя е в сандъка; как може да излезе оттам? Излязла е през дупките, дето ги пробих, във водата е, казах, и като стигнем отново при водата, ще я видя. Мойта майка не е в сандъка. Мойта майка не мирише тъй. Мойта майка е риба.

— Тия кифли ще са още свежи, като стигнем в Джеферсън — казва Дарл.

Дюи Дел не вдига очи.

— Но по-добре се опитай да ги продадеш в Мотсън — подхвърля.

— Кога ще стигнем в Мотсън, Дарл? — питам го.

— Утре — казва Дарл. — Ако мулетата не капнат. Сноупс трябва да ги е хранил със стърготини.

— Защо да ги храни със стърготини, Дарл? — питам.

— Гледай — казва Дарл. — Виждаш ли?

Сега са девет, високо на високи малки черни кръгове.

Стигаме в полите на баира, тате спира и ние с Дарл и Дюи Дел слизаме. Каш не може да ходи, щото е със счупен крак.

— Хайде, муленца! — подканва ги тате.

Мулетата едва кретат; каруцата скърца. С Дарл и Дюи Дел катерим стръмното зад нея. Когато се качваме на билото, тате спира и ние пак се натоварваме в каруцата.

Сега са десет, високо на високите си малки черни кръгове в небето.

Мозли

Случайно вдигнах очи и я видях отвън пред витрината да се взира навътре. Не се беше залепила за стъклото и не гледаше нещо специално; просто стоеше с лице насам, вперила в мен един такъв безизразен поглед, сякаш чакаше знак. Когато за втори път надникнах, тя вече вървеше към вратата.

Замота се както всички в мрежата и влезе. Носеше сламена шапка с твърда периферия, закрепена на върха на главата й, и нещо, увито във вестник: помислих си, че е скътала някой четвъртък, най-много долар, и като поразгледа, може да си купи я евтино гребенче, я парфюмче от любимите на негрите, затова я оставих минута-две на спокойствие, но забелязах красотата й, леко враждебна и неуверена, ала с простата си памучна рокля и естествен вид изглеждаше далеч по-хубава, отколкото щеше да е, когато сложеше каквото и да вземеше накрая. Или кажеше, че иска да си купи. Усетих някак, че си бе избрала още преди да влезе. Но на клиента трябва да се остави нужното време. Затова продължих да си гледам моята работа и възнамерявах да оставя Албърт да я обслужи, след като оправи млечния бар, когато той цъфна при мен отзад.

— Тая жена! — рече. — Най-добре идете да видите какво иска.

— Какво иска? — попитах.

— Не знам. Нищо не й разбирам. По-добре я обслужете вие.

Тъй че излязох иззад рафта. Видях, че е боса, стъпваше по пода леко с цели ходила, очевидно бе свикнала така. Гледаше ме строго и стискаше пакета; очите й от черни по-черни, каквито не бях срещал, и не беше тукашна. Не помнех преди да съм я мярвал в Мотсън.

— С какво да помогна? — попитах.

Тя продължаваше да мълчи. Зяпаше ме, без да трепне. После хвърли поглед назад към клиентите на бара. Накрая надникна покрай мен към задната част на дрогерията.

— Желаете да разгледате козметиката или търсите лекарство? — попитах я.

— Именно — отвърна тя. И отново стрелна с очи млечния бар. Затова си помислих, че вероятно майка й или друга жена я е пратила за някое женско мазило, а тя се стеснява да попита. Беше ми ясно, че с тази нейна свежа кожа тя няма как да ползва такива работи, а и не бе дорасла да знае за какво може да й служи. Жалко е как си вредят жените. Но трябва да си имаш в склада, иначе изчезваш от търговията в тая страна.

— Аха — казах, — и какво използвате? Имаме…

Тя ме погледна отново и само дето не ми изшътка да млъкна, после пак извъртя очи към дъното на магазина.

— Искам да отидем там в дъното — рече.

— Добре — казах. Трябва да ги предразполагаш. Така си пестиш време. Последвах я към задната част. Тя сложи ръка на летящата вратичка. — Там няма нищо, само аптечния шкаф — обясних й. — Вие какво желаете? — Тя спря и се обърна към мен. Сякаш повдигна похлупак от лицето и очите си. Именно очите й ме приковаха: угаснали и пълни с надежда, и мрачно готови да бъдат разочаровани, всичко едновременно. Беше нещо загазила. — Какво ви е сполетяло? — попитах я. — Кажете ми какво ви трябва. Доста съм зает.

Не исках да я пришпорвам, но тук не разполагаме с толкова време като там на село.

— Женската неволя — рече тя.

— О — възкликнах, — това ли било? — Помислих си, че може да е по-малка, отколкото изглежда, и да се е уплашила от първото течение, или да й е дошло не съвсем нормално, както често се случва при младите девойки. — Къде е майка ви? — попитах. — Нямате ли майка?

— Навън е в каруцата — отвърна.

— Защо не поговорите с нея, преди да вземете някакво лекарство? — подсказах. — Всяка жена може да ви разкаже за това. — Тя ме изгледа, аз също я загледах и след малко попитах: — На колко години сте?

— На седемнайсет.

— О! — учудих се. — Пък аз си помислих, че може би сте… — Тя ме наблюдаваше. Абе то като ги гледаш в очите, всяка жена е без възраст и знае всичко на света, както и да е. — На вас как ви идва, редовно или нередовно?

Тя отмести погледа си от мен, но не помръдна.

— Да — каза. — Така мисля. Да.

— Кое от двете все пак? — попитах. — Не знаете ли? — Да, престъпление е и е жалко, но в края на краищата винаги ще намерят от кого да го купят. Стоеше тъй и не ме поглеждаше. — Искате нещо да го спрете? Това ли е?

— Не — отвърна. — Там е работата. То вече е спряло.

— Моля, какво… — Беше свела лице, хрисима, както постъпват всички те, когато си имат работа с мъж, а той представа си няма къде ще удари следващата мълния. — Не сте омъжена, нали? — попитах.

— Не съм.

— Аха. И откога е спряло? Да не би от пет месеца?

— Само от два — отговори.

— Е, в моята дрогерия няма нищо подходящо за вас — казах, — освен ако не желаете да си купите биберон. А моят съвет е да си купите точно това и да се приберете вкъщи, и да кажете на татко си, ако имате татко, и да го пуснете да накара еди-кой си да ви извади брачно свидетелство. Ще искате ли нещо друго?

Тя стоеше като закована и не ме поглеждаше.

— Имам пари да ви платя — рече.

— Ваши ли са парите, или той е постъпил като истински мъж и ви е дал пари?

— Той ми ги даде. Десет долара. Каза, че ще стигнат.

— В моя магазин няма да са ви достатъчни нито хиляда долара, нито десет цента — смъмрих я. — Последвайте съвета ми, идете си вкъщи и кажете на баща си или на братята си, ако имате братя, или ако щете, на първия човек, когото срещнете на пътя.

Тя не помръдваше.

— Лейф каза, че мога да си купя от дрогерията. И поръча да кажа, че нито той, нито аз ще кажем на някого, че сте ни продали, никога.

— А на мен ми се иска вашият скъпоценен Лейф да бе дошъл лично да го вземе, това ми се иска. Знам ли: може би тогава щях да изпитам капка уважение към него. Сега си вървете и му предайте какво съм ви казал — ако още не е преполовил пътя до Тексас, в което не се съмнявам. Аз, който съм уважаван съдържател на дрогерия, поддържам магазин, отгледал съм семейство и съм енориаш в този град от петдесет и шест години. Иде ми лично да уведомя вашите, само да знаех кои са.

Сега тя отново ме погледна с безизразния поглед и лице от първия миг, когато я зърнах през витрината.

— Аз не знаех — измънка. — Той ми каза да взема нещо в дрогерията. Обясни ми, че може да не искат да ми го продадат, но за десет долара и ако им обещая на никого никога да не кажа…

— Нали не ви е пратил точно в тази дрогерия — прекъснах я. — Ако е направил такова нещо или е споменал името ми, ще му се наложи да доказва. Само още веднъж да изрече такова нещо и ще види как ще го подгоня с цялата сила на закона, предайте му думите ми.

— Може би ще ми дадат в някоя друга дрогерия?

— Не искам да знам. Аз, това е… — Тогава я погледнах. Да, труден е животът им; понякога мъжът… ако изобщо има извинение за греха, което не може да бъде. А и животът не е създаден да е лек за хората: иначе нямаше да имат причина да са добри и да умират. — Вижте сега — казах й. — Избийте си тази мисъл от главата. Бог ви е дал това, което имате, дори да е използвал дявола, за да го стори, затова оставете Той да го вземе от вас, ако такава е волята Му. Върнете се при Лейф и с тия десет долара вървете да се ожените.

— Лейф каза, че мога да намеря нещо в дрогерията — рече тя.

— Ами идете и намерете — отсякох. — Но няма да е в тази.

Тя си тръгна с нейния пакет в ръце, провличайки едва чуто стъпала по пода. Отново се замота в мрежата и излезе. Видях я през витрината да се отдалечава по улицата.

Останалото ми разказа Албърт. Каруцата спряла пред железарията на Гръмет и дамите се разбягали на всички страни по улицата с кърпички на носа, а тълпа мъже и момчета с нечувствителни носове наобиколили каруцата да чуят препирнята на шерифа с мъжа. Той бил висок, мършав мъж, седял на каруцата и твърдял, че улицата е обществена и имал право да стои на нея като всеки човек, а шерифът му обяснявал, че трябва да се махне, защото хората не можели да го понесат. Било мъртво от осем дни, рече Албърт. Идвали от някакво си място в окръг Йокнапатофа и искали да стигнат с нещото до Джеферсън. Цялата работа приличала на вмирисано сирене в мравуняк, а паянтовата каруца, по думите на Албърт, изкарала акъла на хората, уплашили се да не се разпадне, преди да я изкарат от града с все самоделния ковчег и приятеля със счупения крак, проснат на юрган отгоре му, с бащата и малкия, кацнали на седалката, докато шерифът ги предумва да се махнат от града.

„Това е обществена улица — спорел мъжът. — Смятам, че като всички други и ние имаме право да спрем и да си купим едно-друго. Имаме пари да си платим и никой закон не забранява човек да си харчи парите където си иска.“

Спрели били да купят малко цимент. Другият син ходил при Гръмет и го карал да разпечата неначенат чувал, за да му продаде цимент за десет цента, накрая, за да се отърве, нашият разпечатал чувала. Циментът им трябвал, за да обездвижат, колкото могат, счупения крак на другия приятел.

„Ей, ще го уморите — рекъл шерифът. — Заради вас ще си загуби крака. Заведете го на доктор, а туй нещо го заровете по най-бързия начин. Не знаете ли, че мога да ви арестувам за застрашаване на общественото здраве?“

„Правим всичко по силите си“, обяснявал бащата. После разказал една дълга история как трябвало да чакат каруцата да се прибере, как водата била заляла моста и се наложило да бият осем мили път до друг мост, а реката била завлякла и него, та се върнали и прегазили по брода, но мулетата им се удавили, а докато се сдобият с нов впряг, разбрали, че и пътят бил наводнен, затова нямали избор, освен да направят пълна обиколка през Мотсън, в този момент дошъл оня с цимента и го скастрил да си затваря устата.

— Тръгваме след минутка — успокоил той шерифа.

— Не сме искали да притесняваме никого — добавил бащата.

— Заведете тоя приятел на лекар — рекъл шерифът на оня с цимента.

— Според мен нищо му няма — отвърнал той.

— Не си мислете, че сме безчувствени — казал шерифът. — Сигурен съм, че разбирате как стоят нещата.

— Разбираме — отвърнал другият. — Изчезваме, щом се върне Дюи Дел. Отиде да занесе един пакет.

Тъй че останали там, хората се дръпнали далеч от тях, закривали с кърпички усти и носове, докато момичето не се появило след малко с пакет, увит във вестник.

— Побързай — рекъл й оня с цимента, — много време загубихме.

Качили се в каруцата и веднага потеглили. Докато се прибирах за вечеря, още ми се струваше, че улавям миризмата. На другия ден, когато срещнах шерифа, започнах да душа и му казах:

— Усещате ли?

— Според мен вече са в Джеферсън — рече той.

— Или в затвора. Слава Богу, че не са в нашия.

— Така е — съгласи се той.

Дарл

— Ето, това място — казва тате. Спира каруцата и оглежда къщата. — Може да ни дадат малко вода.

— Добре — съгласявам се. — Дюи Дел, иди и ги помоли да ни услужат с една кофа.

— Боже, ти знаеш — изплаква тате, — колко не искам на никого да съм длъжник, ти знаеш, Господи.

— Ако видиш някоя по-голяма консервна кутия, донеси я — казвам.

Дюи Дел слиза от каруцата, стиска пакета.

— Гледам, май си се озорила повече, отколкото очакваше, да продадеш кифлите в Мотсън — отбелязвам.

Как само се изнищват животите ни в безветрие, беззвучие и уморено повтаряне на уморени жестове: отгласи от стари принуди, неводени от ръка и недърпани от конци: пристъпи на ярост по залез-слънце и мъртви движения на кукли. Каш си счупи крака и сега стърготините се изсипват. Кърви, до смърт ще изкърви тоя Каш.

— Не искам на никого да съм длъжник — вика тате. — Бог ми е свидетел.

— Тогава направи си сам малко вода — казвам. — Можем да използваме шапката на Каш.

Дюи Дел се задава и с нея върви мъжът. После той спира, тя продължава към нас, а той стърчи там още миг-два и се връща при къщата, застава на пруста и ни наблюдава.

— По-добре да не го сваляме — казва тате. — Ще го оправим на място.

— Каш, искаш ли да те свалим? — питам го.

— Нали утре ще сме в Джеферсън? — Взира се в нас, очите му питат, напрегнати и тъжни. — Ще издържа.

— Това ще те облекчи — казва тате. — Ще пречи на счупеното да се мести и трие.

— Ще издържа — процежда Каш. — Много време ще загубим, ако спрем.

— Купихме вече цимента — казва тате.

— Ще издържа — повтаря Каш. — Въпрос на един ден. Излишно е да спорим. — Гледа ни, лицето му е изпито и посивяло, очите, широко отворени, питат. — И туй държи добре.

— Ама купихме го вече — настоява тате.

Разреждам цимента в консервата с бавна струйка вода и го разбърквам, докато се получат гъсти бледозелени кръгове. Занасям кутията при каруцата да я види Каш. Той лежи по гръб, изтънелият му профил се врязва в небето като дълбок, аскетичен силует.

— Така добре ли е? — питам го.

— Не слагай много вода, иначе няма да хване — казва той.

— Много ли съм налял?

— Намерете малко пясък — казва. — Въпрос на един ден е — вика. — Никак не ми пречи.

Вардаман тръгва към мястото, където пресякохме ръкава, и се връща с пясък. Изсипва го бавно върху гъстите навивки в консервата. Аз отново отивам при каруцата.

— Така добре ли е?

— Да — отвръща Каш. — Щях да издържа. Изобщо не ме мъчи.

Разхлабваме дървените шини и бавно изливаме цимента върху крака му.

— Внимавайте да не залеете и него — предупреждава Каш.

— Добре.

Дюи Дел откъсва парче вестник от пакета и забърсва цимента, покапал от крака на Каш по капака.

— Как го усещаш сега?

— Много добре — отговаря. — Разхлажда ме. Отлично.

— Ако това ще помогне — обажда се тате, — моля те да ми простиш. И аз като теб не съм предполагал, че ще стане тъй.

— Добре го чувствам — казва Каш.

Да можеш просто да се разплетеш във времето. Колко ще е хубаво! Колко ще е хубаво, ако просто можеш да се разплетеш във времето.

Наместваме обратно шините и въжетата, пристягаме ги, на бавни изблици между връзките потича гъст светлозелен цимент, Каш безмълвно е вперил в нас дълбаещия си, питащ поглед.

— Това ще го държи добре — казвам.

— Ъхъ — изломотва Каш. — Благодаря ви.

В този момент всички се извръщаме от каруцата и се вторачваме в него. Той приближава по пътя зад нас с вдървен гръб и вдървено лице, движи се само от бедрата надолу. Идва при нас, бледите му вкочанени очи белеят на зачервеното му свъсено лице и без да обели дума, се качва в каруцата.

— Стигнахме баир — казва тате, — викам да слезете и да повървите.

Вардаман

Дарл, Джуъл, Дюи Дел и аз вървим по стръмното зад каруцата. Джуъл се върна при нас. Настигна ни по пътя и се качи в каруцата. Дойде пеша. Джуъл няма вече кон. Джуъл ми е брат. Каш ми е брат. Каш е със счупен крак. Наместихме крака на Каш да не го боли. Каш ми е брат. И Джуъл ми е брат, но той няма счупен крак.

Сега са пет, високо на високи малки черни кръгове.

— Те къде нощуват, Дарл? — питам го. — Когато ние спираме да преспим в някой обор, те къде изкарват нощта?

Хълмът влиза в небето. После слънцето изскача зад билото и мулетата, каруцата и татко тръгват по слънцето. Не можеш да ги гледаш как бавно ходят по слънцето. В Джеферсън то е червено на релсите зад витрината. Релсите лъщят и обикалят, обикалят. Тъй казва Дюи Дел.

Ще ги видя аз довечера къде нощуват те, докато ние спим в обора.

Дарл

— Джуъл — питам го, — ти на кого си син?

Ветрецът подухваше откъм обора, затова я сложихме под ябълката, където луната можеше на воля да шари през короната дългите заспали летви, под които, мине не мине, тя проговаряше с изблици на малки струйки тайнствени шипящи мехурчета. Доведох Вардаман да ги чуе. Когато приближихме, от него скочи котка и се шмугна в сенките със сребърни лапки и сребърни очи.

— Твойта майка беше кон, ама кой е баща ти бе, Джуъл?

— Ей, ти си много гадно и лъжливо копеле!

— Я не ми викай тъй! — изрепчвам му се.

— Гаден кучи син!

— Джуъл, не ми викай тъй!

В лъчите на високата луна очите му са като бели хартиени лепенки върху малка футболна топка, която някой е ритнал нагоре.

След вечеря Каш започна да се поти.

— Нагорещил се е — рече. — Сигурно от слънцето, дето го пече цял ден.

— Искаш ли да го полеем с вода? — питаме го. — Може да те отпусне.

— Да, благодаря ви — казва Каш. — От слънцето ще да е, няма от какво друго. Трябваше да се сетя и да го покрия.

— Ние трябваше да се сетим. Ти откъде да знаеш.

— Не забелязах, че се нагрява — отвърна Каш. — Трябваше да обърна внимание.

И го поляхме с вода. Под цимента кракът и стъпалото му приличаха на сварени.

— Така по-добре ли е? — попитахме.

— Задължен съм ви — рече Каш. — Чувствам го по-добре.

Дюи Дел бърше лицето му с подгъва на полата си.

— Гледай да поспиш — казваме му.

— Непременно — обещава Каш. — Много ви благодаря. Сега е добре.

Джуъл, викам, кой е баща ти, кажи бе, Джуъл?

Дявол да те вземе. Дявол да те вземе.

Вардаман

Тя беше под ябълката, ние с Дарл вървим по луната, котката скача и бяга, а нея можем да я чуем през дъските.

— Чуваш ли? — пита Дарл. — Дай по-близо ухо.

Слагам ухо и я чувам. Само че не разбирам какво говори.

— Дарл, какво казва тя? На кого говори?

— Говори на Бог — отвръща Дарл. — Вика го на помощ.

— Какво иска от Него? — питам.

— Да я скрие от очите на хората — казва Дарл.

— Защо иска да я крие от очите на хората, Дарл?

— За да се раздели с живота — вика Дарл.

— Защо иска да се раздели с живота, Дарл?

— Слушай — шепне Дарл. И я чуваме. Чуваме я как се обръща на една страна. — Слушай — повтаря Дарл.

— Тя се обърна — викам. — Гледа ме през дъските.

— Да — казва Дарл.

— Как може тя да вижда през дъските, Дарл?

— Ела — дръпва ме той. — Трябва да я оставим на мира. Да вървим.

— Тя не може да вижда оттам, защото дупките са по капака — запъвам се аз. — Как може тя да вижда, Дарл?

— Да нагледаме Каш — предлага Дарл.

И видях нещо, за което Дюи Дел ме закле да не казвам на никого.

Каш е с болен крак. Следобед му го наместихме, но пак е с болен крак, нищо че лежи на легло. Поливаме с вода крака му и му става по-добре.

— Добре съм — казва Каш. — Благодарен съм ви.

— Опитай се да поспиш — казваме му ние.

— Добре съм — казва Каш. — Благодарен съм ви.

И видях нещо, за което Дюи Дел ме закле да не казвам на никого. Не се отнася за тате и не се отнася за Каш, и не се отнася за Джуъл, и не се отнася за Дюи Дел, и не се отнася за мен

С Дюи Дел ще спим на сламеника. Той е на задния трем, откъдето виждаме обора, месецът грее над половината ни постеля и ние лежим наполовина в бялото, наполовина в черното, лъчите на месеца са на краката ни. По-късно ще видя и къде карат те нощта, когато ние сме в обора. Тая нощ не сме в обора, но аз го виждам тоя обор и ще разбера къде нощуват те.

Лежим на сламеника с крака на луна.

— Виж — дърпам я, — краката ми изглеждат черни. И твойте крака изглеждат черни.

— Заспивай — нарежда ми Дюи Дел.

Джеферсън е далеко.

— Дюи Дел.

— Какво?

— Щом сега не е Коледа, то защо е там?

То обикаля лъсналите релси кръг след кръг. После релсите лъщят кръг след кръг.

— Кое да е там?

— Влакчето. От витрината.

— Заспивай. Утре ще видиш дали е там.

Ами ако Дядо Коледа не разбере, че те са градски момчета!

— Дюи Дел.

— Стига де, заспивай. Няма да го даде на никое градско момче.

Беше на витрината, червено на релсите, а релсите лъщят кръг след кръг. Сърцето ме заболя. После, ей ги тате, Джуъл, Дарл и сина на мистър Гилеспи. На сина на мистър Гилеспи краката му стърчат изпод нощната риза. А когато влиза в светлото на месеца, краката му бухват рунтави. Те заобикалят къщата и тръгват към ябълката.

— Какво ще правят, Дюи Дел?

Заобиколиха къщата и стигнаха при ябълката.

— Подушвам я — казвам. — Ти усещаш ли, че мирише?

— Шшшш — шътка ми Дюи Дел. — Вятърът е сменил посока. Заспивай.

Значи скоро ще науча къде нощуват те. Ония отново завиват край къщата, минават през двора под месеца, носят я на рамене. Замъкват я долу в обора, светлината от месеца се лее равно и спокойно по нея. След това се връщат и влизат в къщата. На луна синът на мистър Гилеспи рунтавееше в краката. Аз изчаках, после прошепнах Дюи Дел? и пак почаках, след това тръгнах да разбера къде нощуват те и видях нещо, за което Дюи Дел ме закле на никого да не казвам.

Дарл

В черния отвор към плевнята той сякаш се материализира от мрака, по бельо и строен като състезателен кон, в първото зарево на пожара. Скача на земята, по лицето му са изписани гняв и неверие. Видял ме е, без даже да обърне глава, нито очи, в които пламъците лудуват като две малки факли.

— Тръгвай — провиква се и се втурва по наклона към обора.

Още миг тича сребърен в лунната светлина, а после се мярва като плосък, чисто изрязан ламаринен силует на фона на изненадващия, беззвучен взрив, при който целият сеновал над обора лумва отведнъж, сякаш е бил натъпкан с барут. Предната стена, конична фасада с четвъртит отвор за вход, е препречена само от тантурестия релеф на ковчега върху дървените магарета, който напомня на кубистично насекомо. Зад мен тате, Гилеспи, Мак, Дюи Дел и Вардаман изскачат от къщата.

Той спира при ковчега, навежда се, поглежда ме с разкривено от ярост лице. Над главите ни пламъците фучат като гръмотевици; връхлита ни хладно течение: още не е поело зноя, шепа нарязано сено изведнъж се издига и бързо прелита към клетките, където един кон неистово цвили.

— Бързо! — пищя. — Конете.

Той ми се блещи свирепо още миг, после поглежда към покрива над нас и хуква към клетката с цвилещия кон. Животното се мята и хвърля чифтета, думтежът от ритниците му се слива с грохота на пожара. Громолят като безкраен влак, преминаващ по нескончаем мост. Гилеспи и Мак изтичват край мен по нощни ризи до коленете, крещят с тънки и пискливи гласове, нелепи и в същото време дълбоко ужасени и жални.

— …………….кравата…………..обора…………

Нощницата на Гилеспи бяга с течението пред него, издута като балон около косматите му бутове.

Вратата на клетката е хлопнала затворена. Джуъл я блъска с тяло да я отвори, а след това се появява, извил гръб като дъга, с изскочили под бельото мускули, и издърпва за главата коня навън. В сиянието на пожара той върти очи, в които искри мек, летлив, див млечносинкав огън; мускулите му набъбват и плъпват на талази всеки път, щом отметне глава назад и повдигне Джуъл от земята. Той продължава да го дърпа, бавно, с всички сили; и още веднъж хвърля през рамо към мен светкавичен, убийствен поглед. Дори след като излизат от обора, конят не спира да се съпротивлява и да се дърпа назад към вратата, докато накрая Гилеспи профучава гол-голеничък край мен, омотава ризата си около главата му и започва да налага пощръклялото животно, за да го отдалечи от вратата.

Джуъл хуква назад и отново оглежда ковчега. Но отминава.

— Къде е кравата? — крещи, докато прелита край мен.

Спускам се след него. В клетката Мак се бори с другото муле. Когато обръща глава, виждам в светлината на пламъците как и то лудо върти очи, ала не издава звук. Просто стои, наблюдава през хълбок Мак и замахва със задница, щом той се опита да го приближи. Мак се обръща към нас, очите и устата му са като три кръгли дупки в лицето, а луничките му — същи грах в чиния. Гласът му е тънък, вреслив, далечен.

— Нищо не мога да направя…

Сякаш някой изтръгна от устните му звука и го захвърли високо нагоре, а той ни говори от някакво огромно разстояние на безсилие. Джуъл се плъзва край нас; мулето се извърта и рита, но той вече го е докопал за главата. Навеждам се към ухото на Мак:

— Ризата. Увий му главата.

Мак ме зяпва. После с едно движение съблича ризата си, хвърля я около главата на мулето и то изведнъж се укротява. Джуъл реве насреща му:

— Кравата? Къде е кравата?

— Отзаде — крещи Мак. — Последната клетка.

Кравата следи влизането ни. Забила се е в ъгъла с наведена глава и още преживя, но забързано. И не помръдва. Джуъл спира, поглежда нагоре и изведнъж виждаме как целият под на сеновала се стапя. Просто се превръща в огън; засипва ни ситен дъжд от искри. Той се оглежда. В дъното под поилката се мъдри трикракото столче на доячите. Той го грабва и трясва с него задната дъсчена стена. Чупи една, втора и трета дъска; ние издърпваме останките. Както сме се навели над отвора, нещо зад гърба ни се устремява към нас. Кравата е; на един само пръхтящ дъх тя се юрва през нас и разбитата стена право в заревото на пожара навън, изправила опашка, все едно някой е заковал дълга метла по продължението на гръбнака й.

Джуъл се обръща да се върне в обора.

— Чакай, Джуъл — крещя. Понечвам да го сграбча, той отблъсква ръката ми. — Луд ли си, не виждаш ли, че не можеш да влезеш там? — Пътеката на обора е като лъч от прожектор, превърнал се в дъжд. — Ела, ела да минем оттук — увещавам го.

В момента, в който се измъкваме през пробива, той се затичва.

— Джуъл — викам и хуквам след него.

Бърз като стрела, той завива зад ъгъла. Когато стигам там, той вече е на следващия ъгъл и на фона на огнените езици се носи като онова изрязано от ламарина привидение. Тате, Гилеспи и Мак стоят на разстояние и гледат обора, пембен в чернотията, временно победил светлината на луната.

— Хванете го! — викам. — Спрете го!

Когато наближавам обора, той се боричка с Гилеспи; единият слаб и по бельо, другият гол-голеничък. Същински фигури от гръцки фриз, понеже червеното зарево ги е откъснало от всяка реалност. Преди да стигна до тях, той е съборил Гилеспи на земята, обърнал се е и е влетял в обора.

Сега ревът на пожара значително е утихнал, подобно на рева на реката. Гледаме как в разпадащия се просцений на портата Джуъл притичва приведен до далечния край на ковчега и се навежда над него. За миг той вдига очи нагоре, после поглежда навън към нас през дъжда от горящо сено, сякаш завеса от огнени бисери, и по движението на устата му виждам, че крещи името ми.

— Джуъл! — пищи Дюи Дел. — Джуъл!

Струва ми се, че чувам гласа на всичко, насъбрано в нея през последните пет минути, и чувам как се бори и дърпа, понеже тате и Мак я държат, а тя вие „Джуъл! Джуъл!“. Но той вече не гледа към нас. Виждаме как напряга рамене, докато повдига ковчега от единия край в изправено положение и как го приплъзва с една ръка от дървените магарета. Ковчегът се извисява невероятно висок и го скрива: не можех да повярвам, че на Ади Бъндрън й е необходимо толкова голямо пространство, за да лежи удобно; още миг ковчегът стърчи прав под дъжда от искри, които се пръскат и разнасят, сякаш допирът им с него поражда нови зари. После, набрал инерция, той полита напред и открива Джуъл, също в потоп от рояци искри, та го виждаш като в прозирен огнен ореол. Без да забавя скорост, ковчегът се накланя, връща се малко назад и за миг застива, а после бавно се сурва напред и раздира завесата. Този път Джуъл го е обяздил, държи се вкопчен в него до момента, в който ковчегът не се сгромолясва на земята и не го изхвърля далече встрани, а Мак се втурва към тънката миризма на обгорено месо да пляска и гаси пълзящите алени ръбове на дупките, които разцъфват като цветя по потника на Джуъл.

Вардаман

Когато тръгнах да открия къде нощуват те, видях нещо

Те питаха: „Къде е Дарл? Къде се дяна Дарл?“.

Пак я върнаха под ябълката.

Оборът още беше червен, но вече не беше обор. Срина се, а червеното се уви нагоре като фуния. Оборът се вдигна в небето на сприя от дребни червени частици и звездите избягаха назад.

По това време Каш беше още буден. Въртеше глава на едната и на другата страна, лицето му плуваше в пот.

— Искаш ли да му полея още вода, Каш? — попита го Дюи Дел.

Кракът и стъпалото на Каш бяха станали черни. Ние държахме фенера и оглеждахме крака и стъпалото на Каш, там, където бяха почернели.

— Ей, Каш, кракът ти е като на негър — казах му.

— Май ще трябва да разбием и да махнем туй нещо — рече тате.

— За какъв дявол изобщо сте му го сложили? — учуди се мистър Гилеспи.

— Мислех да го обездвижим малко — оправда се тате. — Само исках да го облекчим.

Донесоха една желязна шина и чук. Дюи Дел държеше фенера. Наложи се да удрят яко. Каш заспа.

— Сега спи — казах им. — Не може да го боли, когато спи.

Онуй нещо се напука. Но не се сваляше.

— Ще му смъкне цялата кожа — рече мистър Гилеспи. — Защо, за бога, сте му го сложили? Не се ли сетихте първо да му намажете кожата с мас?

— Само исках да му помогнем — смънка тате. — Дарл му го изля.

— Къде е Дарл? — попитаха.

— Толкоз ли ви е умът? — повиши тон мистър Гилеспи. — Все си мислех, че поне той ще има повече.

Джуъл лежеше проснат по корем. Гърбът му беше червен. Дюи Дел го мажеше с мехлем. Беше направила лек от масло и сажди да издърпа огъня. И гърбът му стана черен.

— Боли ли те, Джуъл? — попитах го. — Ей, Джуъл, гърбът ти е като на негър — викам му.

И кракът на Каш е като на негър. После разбиха онова и го свалиха. Кракът на Каш кървеше.

— Бягай да си лягаш — нареди ми Дюи Дел. — Вече трябваше да си заспал.

— Къде е Дарл? — попитаха.

Навън е, под ябълката с нея, лежи отгоре й. Той е там, тъй че котката няма да се върне. Бях му заръчал „Дарл, нали ще я пазиш от котката?“.

Месецът беше нашарил и него. Върху нея светеше равномерно, но по Дарл шарките шаваха насам и натам.

— Не плачи, Дарл — казах му. — Джуъл я извади. Не плачи.

Оборът още е червен. Преди беше по-червен от сега. После се усука нагоре и разгони вдън небе звездите, тъй не им даде да падат. Сърцето ме заболя като за влакчето.

Когато тръгнах да разбера къде нощуват те, видях нещо, за което Дюи Дел ме закле да не казвам на никого.

Дарл

От известно време минаваме покрай табели: дрогерии, продавници за дрехи, лекарства без рецепти, гаражи, сладкарници, табели с намаляващи числа, но с рязко зачестяваща поява: 3 мл, 2 мл. От гребена на хълма, когато отново се качваме в каруцата, виждаме ниската равна пелена от дим, измамно неподвижна в безветрения следобед.

— Това ли е, Дарл? — пита Вардаман. — Това ли е Джеферсън?

Той също е измършавял; и неговото лице, както нашите, е напрегнато, отвеяно и измъчено.

— Да — казвам.

Вардаман вдига глава и гледа небето. Високо горе те висят в стесняващи се кръгове, като пушека, външно сходни по форма и цел, но без помен от движение било напред, било назад. Отново се натоварваме на каруцата, където Каш лежи върху сандъка сред назъбени парчетии цимент около крака му. С трясък и трополене немощните мулета се потътрят надолу.

— Ще трябва да го заведем на доктор — казва тате. — Мисля, че нямаме избор.

По гърба на Джуъл, там, където ризата допира кожата му, по плата бавно избиват черни, мазни петна. Животът се е родил в долините. По чукарите го изблъскали стари ужаси, стари ламтежи и стари отчаяния. Затова трябва да изкачваме възвишенията пеш, за да можем да слезем долу с кола.

Дюи Дел се е настанила на седалката с пакета във вестник на скута. Когато стигаме полите на хълма, където пътят тръгва равно между две стени от гъсто насадени дървета, тя започва чинно да поглежда ту към едната, ту към другата страна на пътя. Накрая казва:

— Трябва да спра.

Тате я стрелва с поглед, свъсеният му профил издава, че надушва нещо, раздразнен е и е неспокоен. Не спира каруцата.

— Защо?

— Трябва да отида в храстите — отвръща Дюи Дел.

Тате не дърпа юздите.

— Не можеш ли да изчакаш да стигнем града? До там няма и миля.

— Спри — запъва се Дюи Дел. — Трябва да отида в храстите.

Тате заковава насред пътя, ние зяпаме Дюи Дел, тя се кани да слезе от каруцата с пакета. Не ни поглежда.

— Що не оставиш кифлите тука? — питам я. — Ще ги пазим.

Тя стъпва спокойно на земята, без да ни удостои с поглед.

— Откъде да знае Дюи Дел къде да се отбие, като стигнем в града? — обажда се Вардаман. — Къде ще отидеш да свършиш тая работа в града, Дюи Дел?

Тя взема пакета, обръща се и изчезва в храсталака сред дърветата.

— Не се бави повече от нужното — подвиква й тате. — Нямаме време за губене. — Тя не отговаря. След още малко даже не я чуваме вече. — Трябваше да направим както ни съветваха Армстид и Гилеспи и да пратим вест в града да го изкопаят, че да е готов — добавя.

— Защо не го направи? — питам го. — Можеше да се обадиш по телефона.

— И за какъв дявол! — намесва се Джуъл. — Да не би ние да не сме способни да изкопаем една дупка в земята!

Откъм хълма се задава автомобил. Надува клаксона и забавя. Минава на ниска скорост по ръба на пътя, външните му гуми нагазват в канавката, задминава ни и продължава напред. Вардаман не откъсва от него очи, докато не изчезва от поглед.

— Дарл — пита, — колко още ни остава?

— Не сме далеч — отговарям.

— Трябваше да ги послушаме — вика тате. — Просто не исках на никого да съм длъжник, изключвам собствената й плът и кръв.

— Да не би ние да не сме способни да изкопаем една тъпа дупка в земята! — ядосва се Джуъл.

— Не е почтително да говориш тъй за гроба й — кори го тате. — Вие не знаете какво е. Никога не сте я обичали истински, никой от вас.

Джуъл не отговаря. Седи наперен и леко скован, изопнал е тяло, тъй че да не го докосва ризата. Бездруго изразената му челюст е издадена силно напред.

Дюи Дел се връща. Наблюдаваме я как се показва с пакета от храстите и се качва в каруцата. Облякла е празничната си рокля, сложила е гердан, обувки и чорапи.

— Не ти ли казах да оставиш тия дрехи вкъщи! — вика й тате.

Тя не отговаря, не ни поглежда. Слага пакета в каруцата и се качва. Каруцата потегля.

— Дарл, колко баира ни остават още? — пита Вардаман.

— Само един — казвам. — Следващият влиза право в града.

Този хълм е от червен пясък, от двете му страни го обграждат негърски бараки; в небето пред нас са нанизани снопове телефонни жици, а сред дърветата се подава часовниковата кула на съдебната палата. Колелата шушнат в пясъка, сякаш самата земя иска да заглуши нашето влизане. Слизаме, когато хълмът тръгва нагоре.

Вървим зад каруцата, зад шептящите колела, покрай бараките, от вратите на които внезапно надничат лица с белнали се очи. Изневиделица чуваме гласове, възклицания. Джуъл постоянно гледа ту наляво, ту надясно; сега обръща глава напред и виждам как ушите му се наливат в още по-тъмно и гневно червено. Край пътя пред нас вървят трима негри; десетина стъпки по-напред крачи бял мъж. Докато задминаваме негрите, те рязко извръщат към нас слисани, инстинктивно възмутени лица.

— Велики Боже — провиква се единият, — к’во возят тия в таз каруца!

Джуъл се врътва.

— Кучи син! — крясва.

Докато изговаря това, той вече се е изравнил с белия мъж, който е спрял. Изглежда, в този момент пред очите на Джуъл е паднало перде, защото думите му излитат право в лицето на белия мъж.

— Дарл! — надига глас от каруцата Каш.

Понечвам да сграбча Джуъл. Белият мъж е отстъпил крачка назад, още зяпа от изумление; после ченето му се затваря, щрак. Джуъл се навежда над него, стиснатите му челюсти са побелели.

— Какво рече? — процежда той.

— Чакайте — намесвам се, — нищо лошо не искаше да каже, господине. — Джуъл! — искам да го спра.

Едва го докосвам, но той вече се нахвърля на човека. Докопвам ръката му, боричкаме се. Джуъл веднъж не ме поглежда. Опитва се да освободи ръката си. Когато отново зървам мъжа, той държи в ръката си отворен нож.

— Стойте, господине — предумвам го. — Аз го държа. Джуъл! — изревавам.

— Гаднярът му с гадняр смята, че като е градски… — беснее Джуъл, пъхти и се дърпа да се отскубне от мен. — Кучи син!

Мъжът се размърдва. Започва да обикаля около мен, като дебне Джуъл, прилепил е ножа ниско към единия си хълбок.

— Никой не може да ме нарича така! — репчи се.

Тате е слязъл от каруцата, а Дюи Дел е хванала Джуъл и го отбутва встрани. Аз го пускам и заставам лице в лице с мъжа.

— Чакайте — казвам, — нищо лошо не искаше да каже. Той е болен; снощи получи изгаряния в един пожар и не е много на себе си.

— Пожар или не — вика мъжът, — никой не може да ме нарича така.

— Помислил си е, че вие нещо му подмятате — обяснявам.

— Дума не съм му казал. И никога не съм го виждал.

— За Бога, за Бога! — ломоти тате

— Така е — казвам, — но той не е имал нищо лошо наум. Ще си вземе думите назад.

— Да ги вземе тогава.

— Приберете ножа си и той ще ги вземе.

Мъжът гледа мен. После мята едно око към Джуъл. Джуъл вече се е поуспокоил.

— Приберете ножа — казвам.

Мъжът затваря ножа.

— За Бога, за Бога! — не спира тате.

— Джуъл, кажи, че не си мислил нищо лошо — приканвам го.

— Стори ми се, че ме обиди — вика Джуъл. — Като е…

— Млъкни — прекъсвам го. — Кажи, че не си мислил нищо лошо.

— Не съм мислил — повтаря Джуъл.

— За негово добро е да не е мислил — отвръща мъжът. — Ще ми вика той на мен…

— Да не смятате, че го е страх да ви нарече така?

Мъжът ме поглежда.

— Не съм казал такова нещо.

— Не си го и помисляй — репчи се Джуъл.

— Стига! — казвам. — Хайде, татко. Карай.

Каруцата потегля. Мъжът стои и ни проследява с поглед. Джуъл не се обръща назад.

— Джуъл хубаво щеше да го нареди — обажда се Вардаман.

Приближаваме билото, от него води улица, по която се носят напред-назад автомобили; мулетата издърпват каруцата догоре, до улицата. Тате спира. Улицата води до площада с паметника пред съдебната палата. И отново се качваме в каруцата, и отново към нас се обръщат глави с познатото изражение; без Джуъл. Той не сяда при нас, макар возилото да потегля отново.

— Ела, Джуъл — казвам му. — Качи се. Да се махаме оттук.

Но той не идва при нас. А стъпва върху въртящата се главина на задното колело, здраво хванал ритлата с една ръка, и докато главината равномерно се обръща под подметката му, повдига другия си крак и прикляква там отзад, зареял нетрепващ поглед право пред себе си, неподвижен, сух, вцепенен като издялан в клекнала поза от жилаво стъбло.

Каш

Нямаше какво друго да се направи. Или трябваше да го изпратим в Джаксън, или да оставим Гилеспи да ни съди, защото по един или друг начин той знаеше, че Дарл е драснал клечката на пожара. Не знам как беше разбрал, но беше. Вардаман го видял, когато го извършил, но се кълнеше, че на никого не бил казал, само на Дюи Дел, а тя го заклела пред никого думичка да не споменава. Ала Гилеспи знаеше. Бездруго рано или късно щеше да се усъмни. Може даже да му бе минало през ум още онази нощ, докато е наблюдавал държането на Дарл.

И тъй тате каза:

— Мисля, че няма какво повече да правим тук.

А Джуъл попита:

— Искаш ли да му видиш сметката сега?

— Да му видя сметката ли? — сепна се тате.

— Ами да го хванеш и вържеш — рече Джуъл. — За Бога, да не искаш да чакаш, докато подпали и проклетите мулета заедно с каруцата?

Но нямаше смисъл от това.

— Няма смисъл — казах. — Да изчакаме, докато я сложим в земята.

Млад мъж, на когото му предстои да прекара целия остатък от живота си под ключ, трябва да бъде оставен да изживее всичкото удоволствие, което може да получи, преди да го затворят.

— Май се налага да отиде там — казва тате. — Бог знае на какво изпитание ме подлага. Започне ли лошият късмет веднъж, няма спиране.

Понякога не съм сигурен кой изобщо има право да определя кога един човек е луд и кога не е. Понякога си мисля, че никой от нас не е изцяло луд и никой не е напълно с разума си, докато околните не го обявят за такъв. Изглежда, не е толкова важно какво прави човек, а как хората гледат на него, като го направи.

Защото Джуъл е прекалено суров към него. Разбира се, за да я пренесем до града, изтъргувахме не друго, а коня на Джуъл и в известен смисъл Дарл се опита да изгори стойността на коня. Но още преди да прекосим реката, пък и след това, много пъти съм си мислил колко благословени щяхме да сме, ако Бог я бе взел от ръцете ни и ни бе освободил от нея по някакъв благочестив начин, освен това ми се струваше, че като се напрегна пряко сили да я извади от реката, Джуъл с нещо се опълчи на Божията воля, и като знам как се е почувствал Дарл, виждайки, че един от нас трябва да направи нещо, почти съм склонен да приема, че постъпи правилно, донякъде де. Но не смятам, че има оправдание за това да подпалиш обора на един стопанин, да изложиш на опасност добитъка му и на унищожение собствеността му. По тия неща съдя аз дали някой е луд. И затова той не може да погледне с очите на другите. Та и според мен няма какво друго да се направи с него, освен онова, което повечето хора намират за правилно.

Но от друга страна, жалко. Изглежда, хората забравят добрата стара мъдрост, че гвоздеите трябва да се забиват докрай и ръбовете да се докарват точно, като да го правиш за себе си и за свойта душа. Все едно едни хора да разполагат с гладки и красиви греди да вдигнат съдебна палата, а други да са събрали няколко неодялани трупи, които стават само за кокошарник. Но по-добре е да сглобиш здрав кокошарник, отколкото паянтова съдебна палата, а когато и едните, и другите строят лошо или строят добре, на хората няма да им бъде ни по-добре, ни по-зле, нито заради едното, нито заради другото.

Та подкарахме ние по улицата към площада и той каза:

— Първо да заведем Каш на лекар. Можем да го оставим там и на връщане да си го приберем.

Така каза. Понеже ние с него сме родени един след друг и минаха почти десет години, преди да започнат да се появяват Джуъл, Дюи Дел и Вардаман. Привързан съм към тях, дума да няма, ама знам ли. И като съм най-голям, и като си мислех точно същото, което той направи, знам ли!

Тате поглежда към мен, после към него и примлясва.

— Продължавай по пътя — казвам, — първо да свършим работата.

— Тя наистина щеше да ни иска там всички — колебае се тате.

— Първо да закараме Каш на лекар — повтаря Дарл. — Тя ще почака. Бездруго чака вече девет дни.

— Нищо не знаете вие — нарежда тате. — Някой, с когото си бил млад, и си остарял в нея, и тя е остаряла в тебе, и сте гледали как идва старостта, и само този единствен някой си чувал да ти каже, че няма значение, и знаеш, че това е истината в този суров свят на човешки мъки и премеждия. Нищо не знаете вие.

— Трябва и да го изкопаем — казах.

— И Армстид, и Гилеспи ти казаха да пратиш вест — рече Дарл. — Каш, не искаш ли да те откараме сега при Пийбоди?

— Продължаваме — отговорих. — В момента съм съвсем добре. Ще си вършим работите поред.

— Поне да беше изкопан — вайка се тате. — Забравили сме и лопатата.

— Да. Ще отскоча до железарията — казва Дарл. — Ще трябва да купим лопата.

— Ще струва пари — мънка тате.

— И за нея ли ти се свиди? — тросва му се Дарл.

— Иди да купиш лопата — взема решение Джуъл. — Хайде. Дай му пари.

Но тате не спира каруцата.

— Все ще намерим някаква лопата — казва. — Все ще попаднем на някой християнин.

Тъй че Дарл си остана на мястото и продължихме с клекналия Джуъл на задната ос, който не откъсваше поглед от тила на Дарл. Напомняше на булдог, на някое от ония кучета, които не лаят, а снишени на синджира, дебнат на кого да скочат.

Остана в тая поза през цялото време, докато стояхме пред дома на мисис Бъндрън, слушаше музиката и пронизваше тила на Дарл с бездушните си бели очи.

Музиката идваше от къщата. Свиреше графофон[5]. Звучеше естествено като жив оркестър.

— Искаш ли да те заведа при Пийбоди? — пак попита Дарл. — Те могат да почакат тук и да кажат на тате, а аз ще те откарам до Пийбоди и ще се върна да ги взема.

— Не — отвърнах.

Трябваше да я заровим, почти стигнахме, щяхме само да изчакаме тате да вземе назаем една лопата. Той караше по улицата, когато чухме музиката.

— Може тук да намерим — реши.

И спря пред дома на мисис Бъндрън. Като че ли знаеше. Понякога си мисля, че щом работещият може да предвиди работата си далеч напред, то и мързеливият може да предвиди мързела си. Та спря той там, сякаш знаеше, пред оная малка нова къща, откъдето се носеше музика. Ние чакахме и слушахме. Сигурен съм, че щях да се спазаря със Сърат да ми смъкне на пет долара за някой подобен апарат. Много приятно нещо е туй, музиката.

— Може тук да имат лопата — обявява тате.

— Искаш ли да пратим Джуъл — предлага Дарл, — или по-добре аз, какво ще кажеш?

— Смятам, че е най-добре да ида аз — казва тате.

Слезе от каруцата, мина по пътеката и зави зад къщата. Музиката спря и след малко пак започна.

— Като нищо ще намери — рече Дарл.

— Ъхъ — изхъмках.

Абе той сякаш знаеше, като че ли виждаше през стените и през следващите десет минути.

Само че продължи повече от десет минути. Музиката отново спря и дълго не се чу, а през това време тя и тате разговаряха зад къщата. Ние чакахме в каруцата.

— Нека те заведа при Пийбоди — примоли се Дарл.

— Не — отговорих. — Първо ще я положим в земята.

— Ако той изобщо се върне — изригна Джуъл. И се разпсува. Тръгна да слиза от каруцата. — Отивам да видя — отсече.

Тогава видяхме тате да се връща. Зададе се иззад къщата с две лопати. Сложи ги в каруцата, качи се и потеглихме. Музиката тъй и не засвири отново. Тате гледаше назад към къщата. Той май леко вдигна ръка, а аз зърнах как завесата на прозореца леко се повдигна и се мярна лицето й.

Най-странна обаче беше Дюи Дел. Това ме изненада. Винаги съм бил наясно колко го одумват хората, че бил особен, но точно по тази причина никой не му придиряше. Той сякаш беше извън всичко, като теб, и да му се ядосваш, беше все едно да се ядосваш на локвата, че те е опръскала, понеже си цопнал в нея. А и винаги съм имал едно наум, че те двамата с Дюи Дел знаят разни работи един за друг. И ако трябваше да посоча един от нас, когото тя обича повече от другите, щях да кажа, че това е Дарл. Но след като го заровихме и го покрихме, и после излязохме през портала, и завихме по малката уличка, където ни причакаха ония типове, те просто изникнаха от нищото и тръгнаха към него, а той се стъписа, именно Дюи Дел се нахвърли отгоре му, преди даже Джуъл да успее да го улови. Тогава ми светна откъде Гилеспи е разбрал как е пламнал пожарът в обора му.

Тя думичка не изговори, дори не го погледна, но когато ония приятелчета му казаха какво искат и че са дошли да го отведат, а той отскочи назад, тя се метна като дива котка отгоре му и се наложи единият от типовете да го пусне и да хване нея, за да й попречи да го дращи и дере като дива котка, докато другият момък, тате и Джуъл събориха Дарл на земята и го затиснаха, а той, проснат по гръб, се опули в мен.

— Мислех, че ще ме предупредиш — изстена. — Не съм си и помислял, че ще си затраеш.

— Дарл… — започнах.

Той отново се бореше да се изплъзне от него, от Джуъл и единия тип, другият държеше Дюи Дел, Вардаман пищеше, а Джуъл изкрещя:

— Убийте го! Убийте го кучия му син!

Лошо стана. Лошо стана тъй. Но като оплеска работата, на човек не му се разминава. Няма начин. Опитах се да му обясня, а той само каза:

— Мислех, че ще ме предупредиш. Не че аз… — И избухна в смях.

Другият тип го издърпа от Джуъл, а той седеше на земята и се заливаше от смях.

Опитах се да му обясня. Да можех поне малко да помръдна, ако не да седна. Както и да е, опитах се да му обясня, той спря да се смее и вдигна поглед към мен.

— Искаш ли да отида? — попита.

— По-добре ще е за теб — отвърнах. — Там ще си на спокойствие, няма да имаш тревоги и подобни. Дарл, за тебе ще е по-добре.

— По-добре значи. — И отново се запревива. — По-добре, викаш.

От кикотене едва изговаряше думите. Седеше на земята, а ние го гледахме как се хили ли хили. Лошо стана. Лошо стана тъй. Бог да ме убие, ама не виждах нещо смешно. Защото няма абсолютно никакво оправдание да попилееш умишлено на човека онова, което е изградил с пот на челото и където е прибрал плодовете на свойта пот.

Не съм сигурен обаче има ли право човек да казва кое е безумно и кое не. Изглежда, във всеки човек живее същество, което прекрачва отвъд разума или отвъд лудостта, и то наблюдава разумните и безумните постъпки на същия този човек със същия ужас и същото изумление.

Пийбоди

Казах им:

— Признавам, ако си заклещен натясно, можеш да се оставиш в ръцете на Бил Варнър да те закърпи като крантаво муле, но да пукна, ако мъжът, който позволи на Анс Бъндрън да го обработва със суров цимент, не трябва да има в резерв поне един крак повече от мен.

— Те само искаха малко да ме облекчат — изпъшка той.

— Да те облекчат значи! — възмутих се. — А какъв дявол е бръмкал в главата на Армстид, като им е позволил отново да те натоварят на каруцата?

— Ами беше започнал силно да намирисва — обясни той. — Нямаше време за губене. — Аз само го погледнах. — Пък на мен изобщо не ми пречеше

— Я не лъжи и не се опитвай да ме убеждаваш, че са те возили шест дена в каруцата със счупен крак, без шини, и на теб изобщо не ти е пречило.

— Никак не ме мъчеше — каза той.

— Искаш да кажеш, че никак не е мъчило Анс — срязах го. — Не повече, отколкото го измъчи да проснат оня нещастник насред улицата и да му щракнат белезници като на долен убиец. Не ми ги разправяй ти на мен тия. И не ми казвай, че окото ти няма да трепне да загубиш някакви си шейсет инча от собствената ти кожа, когато свалят от тебе тоя бетон. И не ми говори, че няма нищо, ако се тътриш с един куц крак до края на живота си — в случай че изобщо проходиш отново. Бетон! — изкрещях. — Всемогъщи Боже, ами Анс да те беше занесъл до най-близката дърводелница и да ти беше заврял крака под големия трион! Тъй със сигурност щеше да те излекува. Пък после вие да бяхте натикали неговата глава под триона, че да излекувате цялото семейство!… Впрочем къде е Анс? Какви ги е замътил сега?

— Отиде да върне лопатите, дето ги взе назаем — отвърна той.

— Да бе — не се сдържах, — разбира се, бил е принуден да вземе лопата назаем, за да погребе жена си. Как ли не е взел назаем и дупка в земята? Жалко, че не спуснахте и него… Така боли ли те?

— Не особено — промълви, но по лицето му се стичаха едри капки пот като стъклени топчета и то заприлича на попивателна.

— Разбира се — отвърнах. — До другото лято хубаво ще си куцукаш с тоя крак, където си поискаш. И няма да те мъчи, не особено… Ако някога си имал нещо подобно на късмет, то е, че ти е пострадал същият крак, който беше чупил преди.

— И тате казва тъй! — възкликна той.

Макгоън

Случи се, докато зад аптечния шкаф си доливах течен шоколад върху сладоледа; дойде Джоди и каза:

— Ей, Скийт, една жена отпред иска да говори с доктора, попитах я, с какъв доктор искаш да говориш, а тя рече, че искала да говори с доктора, който работел тук, обясних й, че тук не работи никакъв доктор, но тя стои там като побита и надзърта насам да види има ли някой отзад.

— Каква е жената? — питам. — Кажи й да се качи горе в кабинета на Олфорд.

— Селянка е — отговаря той.

— Прати я тогава в общинския диспансер — махвам. — Кажи й, че всички доктори са заминали за Мемфис на бръснарски събор.

— Добре — смънква той и на излизане добавя: — Ама за селянка никак не е зле.

— Почакай! — Той спира, а аз отивам да надникна през пролуката. Но не забелязвам нищо освен хубавите й крака на светлината. — Викаш, че е млада, така ли? — питам.

— За момиче от село ми изглежда доста знойна фуста — отбелязва той.

— Дръж това — подавам му течния шоколад. Свалям престилката и отивам да видя.

Биваше си я. От ония чернооки хубавици, които те наръгват с ножа, без да се замислят, ако ги подхлъзнеш. Биваше си я. В магазина нямаше никой, беше време за обяд.

— С какво да ви помогна? — питам я.

— Вие ли сте докторът? — отговаря ми с въпрос.

— Кой друг да съм — казвам.

Тя откъсва очи от мен и се оглежда.

— Може ли да отидем там отзад? — пита.

Беше едва дванайсет и четвърт, но за всеки случай отидох при Джоди и му заръчах да бди и да свирне, ако дъртият се появи, макар той никога да не се връщаше преди един.

— По-добре се откажи от това — посъветва Джоди. — Преди да си мигнал, оня ще ти изрита задника оттука.

— Той никога не се връща преди един — казвам. — Ще го видиш, като влиза в пощата. Сега си отваряй очите на четири и ми свирни.

— Какво ще правиш? — пита.

— Ти само стой нащрек. После ще ти разкажа.

— Няма ли да дадеш да бутне и на мен? — врънка той.

— Ти какво си въобразяваш, проклетнико? — викам му. — Тук да не е обор? Стой си на поста. Аз влизам в заседание.

И се запътвам към задната част. Поспрях пред огледалото и пригладих косата си, после минах зад аптечния шкаф, където тя ме чакаше. Оглеждаше полиците, след което впери очи в мен.

— Заповядайте, мадам, каква болка имате? — питам я.

— Женска неволя — отговаря и внимателно ме наблюдава. — Осигурила съм парите — добавя.

— Ааа — чудя се. — Имате женска неволя или искате да имате женска неволя? Ако е така, дошли сте при правилния доктор.

Селяни. В повечето случаи не знаят какво искат и почти никога не могат да обяснят. Часовникът на стената мръдна на дванайсет и двайсет.

— Не — отвръща тя.

— Кое е не? — питам.

— Не ми идва — казва тя. — Това е. — Поглежда ме. — Имам парите.

Сега схванах за какво говори.

— Така — казвам. — Имате нещо в корема, което не искате да имате. — Тя ме гледа. — Желаете да имате малко повече или малко по-малко, а?

— Имам парите — повтаря. — Той каза, че с тях мога да намеря нещо в дрогерията.

— Кой ви го каза?

— Той — промълвява и ме гледа.

— Ясно, не желаете да споменавате имена — казвам. — Онзи, който е пуснал жълъдчето в корема ви? Той ли ви каза? — Тя мълчи. — И не сте омъжена, така ли?

Не виждах халка. Но като нищо ония там може и да не са чували за халки.

— Имам парите — набляга. И ми показва: десетдоларова банкнота, овързана в носна кърпичка.

— Виждам с очите си — казвам. — Той ли ви ги даде?

— Да.

— Кой от тях? — питам я. Тя ме гледа. — Кой от тях ви ги даде?

— Има само един. — Гледа ме.

— Хайде де! — казвам. Тя мълчи. Неудобството на мазето е, че има само един изход и той е отзад по вътрешните стълби. Часовникът показва един без двайсет и пет. — Такова хубаво момиче като вас — въздъхвам.

Тя ме гледа. Започва обратно да увива хартийката в носната кърпичка.

— Извинете ме за момент — казвам.

Заобикалям и излизам от другата страна на аптечния шкаф.

— Да си чувал случайно за оня тип, дето си навехнал ухото? — просъсквам. — Та после не можел да чуе и собственото си оригване.

— Изведи я оттам, преди да се е върнал дъртият — паникьосал се е Джоди.

— Ако стоиш отпред, където той ти плаща да стоиш, няма да спипа никого освен мен — казвам.

Той се запътва бавно към предната част.

— Какво й правиш бе, Скийт? — пита.

— Не мога да ти кажа. Няма да е етично. Отивай там и стой на пост.

— Кажи де, Скийт.

— Хайде, заминавай — казвам. — Нищо не й правя, изпълнявам рецепта.

— Той може да не ти направи нищо заради жената, за това, че си я вкарал отзаде, ама хване ли те, че му бърникаш из шкафа с лекарствата, такъв шут ще ти тегли в задника, че ще те изтъркаля по стълбите право в мазето.

— Моят задник е изтърпял шутове от къде-къде по-големи ненормалници — успокоявам го. — Бягай сега отпред и следи кога ще се зададе.

И се връщам. Часовникът показва един без петнайсет. Тя завързва парите в носната кърпичка.

— Ти не си докторът — произнася.

— Как да не съм! — докачам се. Тя ме гледа. — Мислиш така, защото ти изглеждам твърде млад, или съм твърде красив? — питам я. — Преди време тук си имахме цяла дружина артрозни доктори. Джеферсън се беше превърнал в нещо като старчески дом за лекари. Но бизнесът им взе да запада, хората изведнъж станаха много здрави и един хубав ден откриха, че на тукашните жени изобщо не им прилошава. И какво направиха хората — изгониха всички стари доктори и доведоха нас, младите и красивите, по вкуса на жените, да видите как тогава на жените отново започна да им прилошава, а бизнесът пак набра скорост. Тъй е из цялата страна. Не сте ли чували? Може би защото никога не сте имали нужда от лекар.

— Но сега имам нужда — заявява тя.

— И сте при правилния. Казах ви го вече.

— Имате ли нещо за това? — пита. — Парите са у мен.

— Ами — казвам, — разбира се, всеки доктор, докато овладява умението да замесва каломела[6], научава, без да иска, всякакви работи. Но за вашата неволя — не знам.

— Той ми каза, че ще намеря нещо. Ще ми дадат в дрогерията.

— А каза ли ви името? — питам я. — Най-добре се върнете да го попитате.

Тя свали очи от мен и взе да върти в ръцете си кърпичката.

— Трябва да направя нещо — казва.

— Колко наложително е да направите нещо? — питам я. Поглежда ме. — Естествено е лекарят да научава разни неща, без хората дори да подозират, че ги знае. Но се предполага, че не разнася всичко, което знае. Незаконно е.

Отпред долита гласът на Джоди:

— Скийт!

— Извинете ме за минутка — казвам й и изчезвам към него. — Видя ли го?

— Абе ти не свърши ли вече? Я ела да вардиш тука, а мен пусни да доизкарам консултацията.

— По-голям ти е шансът да снесеш яйце — казвам. Връщам се отзад. Тя ме гледа. — Вероятно схващате, че може да ме тикнат в затвора, ако извърша онова, което искате. Ще ми вземат разрешителното и после ще трябва да работя на обикновена надница. Разбирате ли?

— Имам само десет долара — отговаря ми. — Ще гледам да донеса каквото не достига другия месец, надявам се.

— Иих! — казвам. — Десет долара, значи? Вижте, затруднявам се да сложа цена на моите знания и умения. Но определено не са за едни нищожни десет долара.

Тя ме гледа. Не трепва.

— Какво искате тогава?

Часовникът се плъзна на един без четири. И реших, че е време да я изведа оттам.

— Познайте от три пъти и после ще ви кажа — отговарям.

На нея окото й не мига.

— Трябва да предприема нещо — настоява. Оглежда се назад, наоколо и после погледът й пробягва по входната врата. — Затова първо ми дайте лекарството.

— Значи сте готова на момента? — питам. — И на място?

— Дайте ми първо лекарството — не отстъпва.

Тъй че взех една разграфена стъкленичка, извърнах се с полугръб към нея и избрах гарафа с подобаващ вид, то иначе ако държиш на видно място отрова в съдове без етикети, при всички положения затворът не ти мърда. Миришеше на терпентин. Отлях в стъкленичката и й я подадох. Тя я помириса, гледайки ме през стъклото.

— Мирише на терпентин — забелязва.

— Ами да — отвръщам. — Това е началото на лечението. Елате пак довечера в десет, ще ви дам останалото и ще извърша операцията.

— Операция ли? — казва тя.

— Няма да боли. Подлагали сте се и преди на тази операция. Вероятно сте чували за клин клин избива?

Тя ме гледа.

— Ще подейства ли? — пита.

— Няма начин да не подейства. Ако дойдете, ще ви оправя.

И тъй тя изпи каквото и да имаше в стъкленичката, без окото й да трепне, след което си тръгна. Аз минах в предната част.

— Намаза ли? — пита Джоди.

— Какво да намажа? — казвам.

— Хайде де — вика. — Няма да ти тегля думите с ченгел.

— А, от нея ли? — казвам. — Тя просто поиска едно обикновено лекарство. Хванала е лоша дизентерия и се стеснява да говори за това пред непознати.

Както и да е, това беше моята нощ, затова помогнах на дъртофела да отчете касата, нахлупих му шапката на главата и в осем и половина вече го изпровождах от магазина. Вървях с него до ъгъла и го проследих, докато не отмина следващите две улични лампи и не изчезна от погледа ми. После се върнах в магазина и чаках до девет и половина, изгасих осветлението отпред, заключих вратата и оставих запалена само една лампа отзад, върнах се при шкафа, напълних шест капсули с талк и поразтребих мазето, бях напълно готов.

Тя дойде точно в десет, преди часовникът да отброи. Отворих й и влезе с бърза крачка. Аз огледах, навън нямаше никой, само едно момченце в гащеризон седеше на бордюра.

— Искаш ли нещо? — попитах го.

То не отговори, просто ме зяпаше. Заключих вратата, угасих лампата и отидох отзад. Тя чакаше. Сега не ме поглеждаше.

— Къде е? — попита.

Подадох й кутийката с капсулите. Тя я подържа в ръка да изучи хапчетата.

— Сигурен ли си, че ще подействат?

— Сигурен съм. Щом поемеш другата част от лечението.

— Къде ще я поема? — пита тя.

— Долу в мазето — отговарям.

Вардаман

Сега тя е по-широка и по-светла, но магазините са тъмни, защото всички са се прибрали у дома. Магазините са тъмни, но като минаваме, по прозорците притърчат светлини. Лампи има в дърветата около зданието на съда. Накацали са по клоните като кокошки, ама съдът е тъмен. Часовникът отгоре му гледа на четирите страни, защото той не е тъмен. И луната не е тъмна. Не много тъмна. Дарл той замина за Джаксън е мой брат Дарл е мой брат. Само то беше от другата страна, бляска на релсите.

— Хайде да пресечем, Дюи Дел — казвам.

— Защо? — пита Дюи Дел. Релсите лъщят и обикалят цялата витрина, то е червено на релсите. Тя каза, че той няма да го продаде на градските момчета. — За Коледа ще е там — твърди Дюи Дел. — Ще трябва да почакаш отново да го донесе.

Дарл замина за Джаксън. Много хора не отидоха в Джаксън. Дарл е мой брат. Моя брат замина за Джаксън.

Докато вървим, светлините се въртят в кръг, накацали са по дърветата като кокошки. На всички страни едно и също. Крият се зад съда и тогава не можеш да ги видиш. Затова пък ги виждаш в черните прозорци оттатък. Всички са се прибрали у дома освен ние с Дюи Дел.

Тръгна с влака за Джаксън. Брат ми.

В магазина свети една лампа, далече в дъното. На витрината има две грамадни чаши с газирана вода, червена и зелена. Не могат да ги изпият и двама големи мъже. И две мулета не могат. И две крави не могат. Дарл

Някакъв мъж се показва на вратата. Гледа Дюи Дел.

— Ти чакай тук — казва Дюи Дел.

— Защо да не вляза? И аз искам да вляза.

— Ще чакаш тук — заповядва тя.

— Добре де.

Дюи Дел влиза.

Дарл е мой брат. Дарл се побърка

Да вървиш е по-тежко, отколкото да седиш на земята. Той стои на отворената врата. Поглежда ме.

— Искаш ли нещо? — пита ме.

Косата му е зализана. Понякога и косата на Джуъл е зализана. Косата на Каш не е зализана. Дарл замина за Джаксън моя брат Дарл На улицата той изяде един банан. Нали предпочиташе банани? — рече Дюи Дел. Почакай до Коледа. Тогава ще го сложат. И тогава ще можеш да го гледаш. Значи ще ядем банани. Двамата с Дюи Дел ще си вземем пълна кесия. Той заключва вратата. Дюи Дел е вътре. Лампата угасва.

Замина за Джаксън. Хем се побърка, хем замина за Джаксън и двете. Много хора не се побъркаха. Тате и Каш, и Джуъл, и Дюи Дел, и аз не се побъркахме. Никога не сме се побърквали. И не отидохме в Джаксън. Дарл

Отдавна чувам кравата да чатка по улицата. После излиза на площада. Пресича площада с наведена глава чатка . Мучи. Преди да замучи, на площада нямаше нищо, но не беше празен. Сега е празен, след като измуча. Отдалечава се чатка . Пак мучи. Моя брат е Дарл. Замина с влака за Джаксън. Не се качи на влака, за да се побърка. Побърка се в нашта каруца. Дарл Тя е вътре вече дълго време. И кравата замина. Отдавна. Тя е вътре по-дълго от кравата. Но не толкова дълго, колкото е празно. Дарл е мой брат. Моят брат Дарл

Дюи Дел излиза. Поглежда ме.

— Нека минем сега по оня път — примолвам се.

Тя ме гледа.

— Няма да подейства — бясна е. — Кучият му син.

— Какво няма да подейства, Дюи Дел?

— Много добре знам, че няма. — Не гледа наникъде. — Просто знам.

— Нека минем оттам — предумвам я.

— Трябва да се връщаме в хотела. Късно е. Трябва да се шмугнем, без да ни усетят.

— Не може ли само да минем да погледнем?

— Ти нали предпочиташе банани? Нали ги обичаш!

— Добре де.

Брат ми се побърка и замина за Джаксън. Джаксън е по-далече отколкото побъркан

— Няма да подейства — фучи Дюи Дел. — Знам, че няма.

— Какво няма да подейства? — питам я.

Трябваше да го качат на влака, за да отиде в Джаксън. Аз не съм се возил на влак, но Дарл е във влака. Дарл. Дарл ми е брат. Дарл. Дарл

Дарл

Дарл замина за Джаксън. Качиха го на влака, докато се превиваше от смях, по пътеката на дългия вагон се превиваше от смях, главите на пътниците се обръщаха след него като глави на кукумявки.

— На какво се смееш? — попитах го.

— Да да да да да.

Във влака го настаниха двама мъже. Носеха раздърпани палта, издути над джоба на десния хълбок. Вратовете им избръснати до гланц, косите подстригани под конец, сякаш току-що двама бръснари едновременно бяха използвали тебешир-линията на Каш.

— На пищовите ли се смееш? — попитах. — Защо се хилиш? — продължавах. — Да не е защото мразиш звука на смеха?

Събраха две седалки, за да сместят Дарл да се смее до прозореца. Единият седна до него, другият насреща с гръб към движението. Наложително беше единият да се вози с гръб към движението, понеже парите на държавата имат лице за всяка задница и задница за всяко лице, а те пътуват с държавни пари, което си е кръвосмешение. Паричката от пет цента показва на едната си страна жена, а на другата — бик; две лица и никакъв гръб. Не знам какво е това. Дарл си имаше един малък калейдоскоп с мръсни картинки, купи си го във Франция през войната. Там пък се появяваха жена и прасе с две задници и без никакво лице. Това го знам какво е.

— Затова ли се смееш, Дарл?

— Да да да да да да.

Каруцата е спряла на площада, запрегната е, мулетата стоят неподвижни, поводите им са увити около амортисьора на седалката, задната част на каруцата е обърната към сградата на съда. С нищо не се различава от стотината други каруци там; Джуъл стои до нея и оглежда улицата, както всеки мъж в града в тоз ден, и все пак има нещо различно, особено. Нещо в нея без грешка те кара да усетиш наближаващото, окончателно отпътуване на влаковете, може би защото Дюи Дел и Вардаман на седалката, а също и Каш на сламеника в каруцата ядат банани от хартиен плик.

— Затова ли се смееш, Дарл?

Дарл е наш брат, нашият брат Дарл. Нашият брат Дарл в кафеза в Джаксън, където безметежно е пъхнал мръсни ръце в тихите процепи на решетката и гледа запенен навън.

— Да да да да да да да да.

Дюи Дел

Когато той видя парите, му казах:

— Тия пари не са мои, не са ми лични.

— Тогава чии са?

— Парите са на Кора Тъл. На мисис Тъл. Продадох кифлите й.

— Десет долара за две кифли?

— Да не си ги пипнал, не са мои.

— Ти никъде не си носила кифли. Лъжеш. В пакета бяха неделните ти дрехи.

— Не пипай! Вземеш ли ги, значи крадеш.

— Родната ми дъщеря ме обвинява, че съм крадец! Родната ми дъщеря.

— Тате, татенце.

— Мен, дето ви храня и ви осигурявам покрив. Дето ви засипвам с любов и грижи, а ти, мойта родна дъщеря, дъщеря на мойта мъртва жена, да ме наричаш крадец над майчиния ти гроб.

— Не са мои, казвам ти. Ако бяха, Бог ми е свидетел, щях да ти ги дам.

— Откъде взе десетте долара?

— Тате, татенце.

— Не искаш да ми кажеш. Да не си ги спечелила по толкова срамен начин, че нямаш очи да ми кажеш?

— Не са мои, казвам ти. Защо не разбираш, не са мои!

— Като че ли няма да ти ги върна. Ама знае да нарича собствения си баща крадец.

— Не мога, обяснявам ти. Парите не са мои. Кълна се в Бог, иначе можеше да ги вземеш.

— Аз пък не ги искам. Да досвиди на родната ми дъщеря, която седемнайсет години ми е яла хляба, да ми даде десет долара назаем!

— Не са мои, не мога.

— Добре, чии са?

— Дадоха ми ги. Да купя нещо с тях.

— Какво да купиш с тях?

— Тате, татенце.

— Искам ти само заем. Боже, колко мразя родните ми деца да ме съдят! Аз им давам от сърце всичко мое. Давам им го с радост и най-безкористно. А сега те ми отказват. Ех, Ади. Голям късмет извади, като умря, Ади.

— Тате, татенце.

— Бог знае, че е така.

Взе парите и излезе.

Каш

Когато спряхме там да вземем назаем лопатите, чухме в къщата да свири графофон, а когато приключихме с лопатите, тате рече:

— Мисля, че трябва да ги върна.

И се върнахме при къщата.

— По-добре да заведем Каш при Пийбоди — каза Джуъл.

— Ще стане за минутка — рече тате и слезе от каруцата. Музиката вече не свиреше.

— Прати Вардаман да ги занесе — предложи Джуъл. — Ще го направи два пъти по-бързо. Или, я дай на мен…

— Смятам аз да ги занеса — прекъсна го тате. — Бездруго аз ги заех.

И тъй, ние останахме в каруцата, но музиката вече не свиреше. Мен ако питат, добре че си нямаме такова нещо. Сигурно никога нямаше да свърша каквато и да било работа, защото щях да слушам. Не знам дали най-сладкото нещо на света, което човек може да получи, не е малко музика. Струва ми се, че когато се прибираш вечер уморен, нищо не може да те отмори по-хубаво от това да ти посвири малко музика, докато си почиваш. Виждал съм едни, дето се затварят като чанта, с дръжка и всичко, та можеш да ги носиш със себе си където си поискаш.

— Той какво прави според теб? — пита Джуъл. — Досега аз щях десет пъти да съм занесъл и предал лопатите.

— Закъде да бърза — казах. — Забрави ли, че не е пъргав като теб?

— А защо не ме пусна аз да ги върна? Нали трябва да те водим да ти сложат шини на крака, че утре да си тръгнем към къщи.

— Имаме много време — казах. — Чудя се, колко ли струват тия апарати на изплащане?

— Какво изплащане бе? — рече Джуъл. — Имаш ли с какво да го купиш?

— Знае ли човек — викам. — Можех да купя оня от Сърат за пет долара, убеден съм.

В този момент тате се върна и отидохме у Пийбоди. Докато ние чакахме там, тате каза, че ще отскочи до бръснарницата да се обръсне. Вечерта, рече, че имал да уреди някаква работа и докато ни обясняваше, някак избягваше погледите ни, косата му беше навлажнена, гладко сресана и лъхаше на силен сладникав парфюм, но си казах, нека; лично аз нямах нищо против да послушам още малко оная музика.

На другата сутрин той отново изчезна, после се върна и поръча да запрягаме и да се стягаме за тръгване, той щял да ни пресрещне и когато те излязоха, рече:

— Вероятно не са ти останали пари.

— Пийбоди ми даде точно колкото да платя хотела — отговорих. — Друго не ни трябва, нали?

— Не — промърмори тате, — не. Друго не ни трябва.

Стоеше там и не ме поглеждаше.

— Ако става дума за нещо крайно необходимо, смятам, че може би Пийбоди… — започнах уклончиво.

— Не — отказа той, — няма друго. Чакайте ме на ъгъла.

Тъй че Джуъл докара мулетата и ме вдигнаха, нагласиха ме на сламеника в каруцата, пресякохме площада до ъгъла, който ни заръча тате, зачакахме в каруцата с Дюи Дел и Вардаман, които ядяха банани, и тогава ги видяхме да се задават по улицата. Тате приближаваше с онова едновременно дръзко и гузно изражение, което добиваше, когато я свършеше някаква и знаеше, че на мама няма да й хареса, и стискаше в ръка пътна чанта, а Джуъл възкликна:

— Я го па тоя!

Тогава схванахме, че не чантата го правеше различен, а лицето и Джуъл изтърси:

— Сложил си е зъби.

Така беше. И затова изглеждаше с цял фут по-висок, вирнал високо глава, гузен и горд, и в този момент я съзряхме зад него, и тя с чанта — съща патица, наконтена от глава до пети, с едни такива изпъкнали, непреклонни очи, сякаш ще запуши устата на всеки насреща й. Ние седим и ги гледаме, Дюи Дел и Вардаман, зяпнали, държат в ръка по един недояден банан, а тя излиза иззад тате и ни гледа най-нагло. Тогава забелязвам, че чантата, която носи, всъщност е един малък графофон. Наистина, спретнат, прибран и красив като картинка, и всеки път, когато пощата ни доставеше нова плоча по поръчка и ние седнехме в зимите у дома да я слушаме, аз щях да си мисля колко жалко, че Дарл не е с нас да се порадва и той. Но за него е по-добре така. Този свят не е неговият свят; този живот не е неговият живот.

— Ето ги Каш, Джуъл, Вардаман и Дюи Дел — казва тате, малко гузен, малко горд, със зъби и всичко, въпреки че очите му бягат от нас. — Запознайте се с мисис Бъндрън — казва той.

Примечания

1

Джоузеф Блотнър, един от най-авторитетните тълкуватели на езика и стила на Фокнър, с когото е имал и лично приятелство, тук препраща към Евангелие от Матея, 10:29 — „Не две ли врабчета се продават за един асарий? И ни едно от тях няма да падне на земята без волята на вашия Отец“. Изд. на Светия Синод на Българската православна църква, 1990 г. — Б.пр.

2

Местно поверие, че хората и другите живи организми пораждат магнетично привличане. — Б.пр.

3

Форма на народно религиозно общуване в САЩ, вкоренено в традицията на протестантската църква. В началото на ХIХ в., поради недостиг на построени черкви, хората от малките селища в крайграничните зони си устройвали в определен летен ден горски лагери за религиозен и празничен събор. — Б.пр.

4

В оригинала: Have I not wrestled thigh to thigh with Satan myself? (Англ.) „Thigh to thigh“ е библейски аналог на израза arm to arm, т. е. борба с дявола чрез сексуален акт. В Стария завет бедрото (в българските преводи „чреслата“) символизира създаването на потомство, от една страна (Битие, 46: 26; Изход, 1:5), капитулацията на човека пред силата на живота, от друга (Битие, 24:2, 9), и безусловната жертвеност на човешкия избор, от трета (Битие, 24:2). — Б.пр.

5

Апарат между фонографа и грамофона, който в края на ХIХ в. въвежда звукозаписите върху твърд каучук. — Б.пр.

6

Смес с живачен хлорид, използвана за ранички, гъбички и сродни болести. — Б.пр.

Content

Уилям Фокнър
Докато лежах и умирах

Дарл

Кора

Дарл

Джуъл

Дарл

Кора

Дюи Дел

Тъл

Анс

Дарл

Пийбоди

Дарл

Вардаман

Дюи Дел

Вардаман

Тъл

Дарл

Каш

Вардаман

Тъл

Дарл

Каш

Дарл

Вардаман

Дарл

Анс

Дарл

Анс

Самсон

Дюи Дел

Тъл

Дарл

Тъл

Дарл

Вардаман

Тъл

Дарл

Каш

Кора

Ади

Уитфийлд

Дарл

Армстид

Вардаман

Мозли

Дарл

Вардаман

Дарл

Вардаман

Дарл

Вардаман

Дарл

Каш

Пийбоди

Макгоън

Вардаман

Дарл

Дюи Дел

Каш

Примечания