Коуди Макфейдън

Тъмната страна

Смоуки Барет #3

Тази книга се посвещава на Хайъри и прекрасната ѝ нежност

Първа част

Затишие пред буря

1.

Смъртта в занимание самотно.

Както и животът.

Всички живеем сами в най-съкровените си мисли. Колкото и да споделяме с любимите си хора, винаги запазваме нещо неизречено. Понякога е дребно — като спомените на жена за тайна, но отдавна загаснала любов. Тя уверява съпруга си, че никога не е обичала някого повече от него, и е напълно искрена. Но пропуска да спомене, че е обичала някого колкото него.

Понякога е нещо голямо, огромно дори, като застанало зад нас чудовище, което ближе гърба ни. Като колежанин, който е свидетел на групово изнасилване, но не се намесва. Години по-късно същият този колежанин е баща на момиче. Колкото повече го обича, толкова по-тежка става вината му и въпреки това, въпреки това, въпреки това никога не си признава. Готов е да изтърпи мъчения и смърт, преди да изрече истината на глас.

В късните часове, когато всички са сами, тези тайни чукат на вратата. Някои силно, други по-леко, но дали тихомълком или с трясък, те идват. Никоя заключена врата не може да ги удържи, защото те разполагат с ключа за нас. Говорим с тях, умоляваме ги или им крещим и копнеем да ни позволят да ги споделим с някого, за да ги махнем от плещите си и да изпитаме облекчение.

Въртим се в леглото, крачим като сомнамбули в коридора, напиваме се, надрусваме се или вием по луната. После идва зората и успяваме да ги накараме да млъкнат, да ги натикаме обратно в най-съкровените кътчета на съзнанието си и се опитваме да продължим да живеем. Успехът на подобно начинание зависи от тайната и индивида. Не всички са създадени да носят вината в себе си.

Млад или стар, мъж или жена, всеки има тайни. Научих, преживях, осъзнах този факт.

Всеки има тайни.

Поглеждам мъртвото момиче на металната маса и се чудя: Какви ли тайни отнасяш със себе си, които никой никога няма да разкрие?

Тя е прекалено, прекалено млада. В началото на двайсетте. Красива е. С дълга, черна, права коса. Кожата ѝ е с цвят на кафе с мляко и изглежда гладка и безупречна дори на грубата флуоресцентна светлина. В комплект с кожата вървят прекрасни, нежни черти: мисля, че има част латино, примесена с нещо друго. Вероятно англо. Устните ѝ са побелели след смъртта, но въпреки това са месести. Представям си ги в усмивка, предшественичка на звънък смях — не много силен, но мелодичен. Тя е дребна и слаба под чаршафа, който я покрива от врата надолу.

Жертвите на убийства ме докосват. Добри или лоши, те са имали надежди, мечти и любови. Някога са живели като всички нас в един свят, който е против живота. Освен рака, катастрофите по пътищата и смъртта от сърдечен удар с чаша вино в ръка и крива усмивка на лице светът ни предоставя изобилие от възможности да умрем. Убийците мамят системата, намесват се там, където не им е място, и отнемат на жертвите нещо, което бездруго им е трудно да запазят. Това ме обижда. Намразих го още първия път, в който се сблъсках с него, и продължавам да го мразя.

Срещам се със смъртта от доста дълго време. Работя за лосанджелиския клон на ФБР и през последните дванайсет години оглавявам екип, който преследва най-лошите от най-лошите в Южна Калифорния. Серийни убийци. Изнасилвачи и убийци на деца. Мъже, които се смеят, докато измъчват жени, и след това стенат, докато правят секс с труповете им. Тези хора са живи кошмари и винаги са ужасни, но това не им пречи да са навсякъде; няма отърваване от тях.

Затова се налага да попитам:

— Сър? Какво търсим тук?

От дълги години заместник-директорът Джоунс е мой ментор и шеф и оглавява всички дейности на ФБР в Лос Анджелис. Проблемът и причина за коравосърдечния ми въпрос е фактът, че в момента не сме в Ел Ей. Намираме се във Вирджиния, близо до Вашингтон.

Тази бедна жена може да е мъртва, а причината за смъртта ѝ да ме трогне дори, но тя не е една от моите.

Заместник-директорът ме поглежда накриво, донякъде замислен, донякъде раздразнен. Той прилича точно на човека, който е: ченге ветеран. От него лъха на лидерство и отдалече личи, че е служител на реда. Лицето му е сериозно, грубовато, с квадратна челюст и изморени очи. Косата му е късо подстригана, без да се подчинява на някакви моди. Той е красив по свой собствен начин, а трите разтрогнати брака зад гърба му го доказват, но има нещо повече зад тази фасада, нещо скрито. Като сенки в сейф.

— Заповед от високо равнище, Смоуки — отвръща Джоунс. — От самия директор.

— Наистина?

Изненадана съм от отговора му поради две причини. Първата е обикновено любопитство: защо тук, защо аз? Другата е по-сложна: съгласието на заместник-директора Джоунс да се отзове на тази необичайна молба. Той винаги е бил сред онези рядко срещани хора в бюрокрацията, които биха оспорили една заповед, ако сметнат, че е неправилна. Може и да каза „от високо равнище“, но нямаше да е тук, ако не съществуваше основателна причина да го стори.

— Да — отговаря той. — Директорът спомена име, което не можах да пренебрегна.

Вратата на моргата се отваря, преди да успея да задам следващия си логичен въпрос.

— Като се заговорихме за вълка — измърморва Джоунс.

Самюъл Ратбън, директорът на ФБР, е сам, което е още по-странно. Дори преди 11 септември директорите на ФБР се движеха с антураж. Той идва при нас и подава ръка първо на мен. Ръкувам се с него смаяна.

Явно аз съм кралицата на бала. Защо?

— Агент Барет — започва той със своя ошлайфан политически баритон, който му е запазена марка, — благодаря ти, че се отзова толкова бързо.

Сам Ратбън, по-известен като „сър“, е сносен избор за директор на ФБР. Разполага със задължителния приятен външен вид и с политическа тактичност, но също така има сериозен опит зад гърба си. Започва като ченге, като в същото време посещава вечерно правно училище, което му помага да се присъедини към ФБР. Не бих стигнала чак дотам, че да го нарека „почтен“ — позицията му изключва подобен лукс — но лъже единствено когато се налага. Той е истинско превъплъщение на почтеността при един директор.

На Ратбън му се носи репутацията, че е доста безмилостен човек, което не ме изненадва, и че е вманиачен на тема здраве. Не пуши, не пие алкохол, кафе, безалкохолни, бяга по осем километра всяка сутрин. Хей, всички си имат недостатъци.

Трябва да си извия врата, за да го погледна. Висока съм само метър и половина, така че съм свикнала с това.

— Няма проблем, директоре — отвръщам аз, като лъжа безсрамно.

Всъщност има проблем, голям шибан проблем, но Джоунс ще ми помогне да се въздържам.

Ратбън кима на заместник-директора.

— Дейвид.

— Директоре.

Докато ги наблюдавам, в главата ми веднага изникват приликите и разликите между двамата. Те са еднакво високи. Джоунс е с късо подстригана кестенява коса, която направо крещи: „Нямам време за това“. Тази на директора е черна, със сиви косми, стилна. Той е красив възрастен мъж, харизматична личност. Заместник-директорът е с осем години по-възрастен от него и доста по-отруден. Директорът прилича на човек, който всяка сутрин бяга за здраве и обича това, а Джоунс на човек, който може всяка сутрин да бяга за здраве, но предпочита цигара и чаша кафе и майната ви, ако не ви се нрави. Костюмът на директора е по-хубав, а часовникът му е „Ролекс“. Заместник-директорът носи часовник, който струва трийсет долара и е купен преди десет години. Разликите са очевидни, но въпреки всичко това приликите ме изумяват.

И двамата имат еднакъв изморен поглед и изражение, което подсказва, че носят в себе си скрито бреме. Лицата им са като на играчи на покер, които пазят чинно своите тайни.

Ето ти двама мъже, с които би ти било трудно да живееш, мисля си аз. Не защото са лоши хора, а защото смятат, че да ги е грижа за теб, е достатъчно, и след като те обичат, няма нужда да ти подаряват цветя.

Директор Ратбън отново се обръща към мен:

— Ще карам без заобикалки, агент Барет. Тук си, защото бях помолен да те повикам, от човек, на когото не мога да откажа.

Поглеждам Джоунс и си спомням коментара му, че са му казали име, което не е могъл да пренебрегне.

— Мога ли да попитам кой?

— Скоро. — Ратбън кима към тялото. — Кажи ми какво виждаш.

Обръщам се към трупа и се насилвам да се концентрирам.

— Млада жена, в началото на двайсетте си години. Вероятна жертва на убийство.

— Какво те кара да мислиш, че става въпрос за такова?

Посочвам към няколко синини в горната част на лявата ръка.

— Синините са червено-лилави, което означава, че са съвсем пресни. Виждате ли контурите им? Причинени са от ръка. Трябва да сграбчите някого доста силно, за да му нанесете подобно нараняване. Тялото е студено на допир, което подсказва, че е мъртва от поне дванайсет часа, вероятно от повече. Ако мога да съдя от синините, са около двайсет. Все още не се е вкочанила, така че е мъртва от по-малко от трийсет и шест часа. — Свивам рамене. — Тя е млада и някой я е сграбчил достатъчно силно за ръката, за да я насини малко преди да умре. Това е подозрително. — Дарявам го с крива усмивка. — О, да, освен това съм тук, което значи, че не е починала от естествена смърт.

— Набито око, както и очаквах — заявява директорът. — Права си. Била е убита. По време на пътнически полет от Тексас до Вирджиния. Никой не е разбрал, че е мъртва, преди самолетът да се изпразни и стюардесата да се опита да я събуди.

Опулвам се насреща му. Имам чувството, че се шегува с мен.

— Убийство на девет километра във въздуха? Това някаква шега ли е, сър?

— Не.

— Откъде знаем, че е била убита?

— Става ясно от начина, по който е намерена. Въпреки това искам да видиш всичко сама, без да имаш никакви предубеждения.

Обръщам се отново към тялото. Вече съм доста заинтригувана.

— Кога се е случило?

— Тялото ѝ е било открито преди двайсет часа.

— Знаем ли вече причината за смъртта ѝ?

— Не е правена аутопсия. — Директорът поглежда часовника си. — В интерес на истината, чакаме съдебният лекар да пристигне. Вероятно в момента подписва договор за конфиденциалност.

Тази странност ме подсеща за първия ми въпрос и го задавам отново:

— Защо аз, сър? Или по-скоро защо вие? С какво тази жена е толкова важна, че се изисква директната намеса на директора на ФБР?

— Ще ти обясня. Но първо искам да видиш нещо. Угоди ми.

Сякаш имам избор.

Ратбън отива до тялото и вдига чаршафа от него. Задържа го така.

— Погледни — приканва ме той.

Двамата със заместник-директора се преместваме в горната част на масата и оглеждаме тялото на жената от горе до долу. Виждам малки гърди с кафяви зърна и плосък корем, на който бих завидяла, ако беше жива. Погледът ми продължава надолу към младото ѝ тяло и безсрамно стига до окосмението около слабините ѝ — едно от многото унижения на смъртта. Там се спирам шокирана.

— Тя има пенис — изумявам се аз.

Джоунс не коментира.

Директор Ратбън отново завива тялото с чаршафа. Прави го нежно като баща с детето си.

— Това е Лиза Рийд, Смоуки. Името говори ли ти нещо?

Намръщвам се и се опитвам да направя някаква връзка. Намирам само една, която може да оправдае присъствието на директора тук.

— Да не би да намеквате, че жертвата е свързана с тексаския конгресмен Дилън Рийд?

— Точно така. Лиза беше родена като Декстър Рийд. Госпожа Рийд изрично помоли да бъдеш повикана. Тя е запозната с твоята… ах… история.

Неудобството му ми е забавно, но не го показвам.

Преди три години аз и екипът ми преследвахме сериен убиец на име Джоузеф Сандс. Бяхме много близо до залавянето му, когато една вечер психарят проникна в дома ми. Използва ловен нож върху лявата част на лицето ми. Задълба с него, за да открадне красотата ми и да остави перманентна релефна карта на болката. Белегът започва от средата на челото, слиза надолу и минава между веждите ми, след което завива на почти перфектни деветдесет градуса наляво. Нямам лява вежда, белегът зае мястото ѝ. Кривата пътека продължава през слепоочието, където прави мързелив клуп надолу по бузата ми. След това се насочва към носа ми, прекосява едва горната му част и отново се връща, като разрязва диагонално лявата ми ноздра и профучава през челюстта надолу към врата и свършва на ключицата ми.

Имам още един белег, прав и перфектен, който започва под лявото ми око и стига до ъгълчето на устата ми. Той ми е подарък от друг психопат, който ме принуди да се режа, докато ме гледаше и се усмихваше.

Това са само видимите белези. Под яката на всяка от блузите, които нося, имам други. Направени са от острието на ножа и цигарата на Сандс. Онази нощ загубих лицето си, но то беше най-малкото, което извергът ми открадна. Той беше гладен крадец и погълна най-ценните ми неща.

Имах съпруг, красив мъж на име Мат. Сандс го завърза за един стол и го накара да гледа, докато ме изнасилваше и измъчваше. След това накара мен да гледам, докато измъчваше и убиваше Мат. В един миг пищяхме заедно, а в следващия съпругът ми вече не беше жив. Това беше последният ни общ момент.

Накрая Сандс извърши една последна кражба, най-лошата от всички. Десетгодишната ми дъщеря Алекса. Съумях да се освободя и вдигнах оръжието си срещу Сандс. Той се скри зад детето ми точно когато натиснах спусъка и куршумът, предназначен за него, я уби. Изпразних останалата част от пълнителя си в изверга и презаредих, за да го направя отново, като през цялото време пищях. Щях да продължа да стрелям до края на света, ако ме бяха оставили.

След това преживяване прекарах шест месеца на ръба на самоубийството, обгърната от лудостта и отчаянието. Исках да умра и вероятно щях да успея да постигна целта си, ако в един момент не бях спасена от чужда смърт.

Най-добрата ми приятелка от гимназията, Ани Кинг, беше убита от един луд, който не искаше нищо друго, освен да го погна. Той изнасили Ани и я изкорми умело като рибар. Когато приключи, завърза десетгодишната дъщеря на приятелката ми, Бони, за трупа ѝ. Детето прекара три дни с мъртвата си майка, преди да бъде намерено. Три дни тяло в тяло с изкормената си майка.

Угодих на лудия. Погнах го и го убих, без да изпитам и капка вина. Когато всичко приключи, вече не желаех да умирам.

Ани ми остави Бони. Предполагаше се, че връзката ни е обречена: аз бях пълна каша, а детето беше онемяло от ужаса, който беше преживяло. Понякога обаче съдбата може да бъде изключително непредвидима. Проклятията се превръщат в благословии. Поотделно двете бяхме пречупени, но заедно си помогнахме да бъдем излекувани. Бони проговори отново преди две години, а аз съм щастлива, че съм жива — нещо, което по едно време смятах за невъзможно.

Научих се да живея с белезите си. Никога не съм се смятала за красавица, но бях хубава. Ниска съм, с черна къдрава коса, която стига до раменете ми. Съпругът ми обичаше да казва, че гърдите ми са в „размер за хапане“. Към тях върви дупе, което е по-голямо от предпочитанията ми, но си има свой собствен чар. Винаги съм се чувствала удобно в кожата си и съм била благодарна за това, което съм. Стореното от Сандс ме кара да потръпвам всеки път, в който се погледна в огледало. Дълго след случилото се си сресвах косата напред, за да прикривам лицето си с нея. Сега я връзвам на конска опашка и предизвиквам света да ме погледне. Както обичаше да казва баща ми, „Хич не ми дреме дали ще им хареса, или не“.

Всичко това — моята „ах… история“, както се изрази директорът — се появи в няколко вестника и ме направи истинска знаменитост както сред добрите хора, така и сред лошите.

Също така набута пръчка в спиците на развитието ми във ФБР. Някога ме спрягаха за поста на заместник-директор. Вече не. Белезите ми са напълно подходящи за ловец като мен, та дори за учител на ловци (предложиха ми пост като обучаващ на младите попълнения в Куонтико, който отказах), но съвсем не стават за административна длъжност, за снимки с президента и подобни. Просто няма начин.

Примирих се с всичко това още преди години. Не казвам, че изпитвам удоволствие от работата си — „удоволствие“ не е правилната дума — но се гордея, че съм добра в това, което правя.

— Разбирам — отговарям аз. — Защо се съгласихте?

— Конгресмен Рийд е приятел на президента. Президентът от своя страна наближава края на втория си мандат. Рийд е представителят на демократите, както вероятно знаеш.

— Партията на президент Алън — отбелязва заместник-директорът.

Парчетата от пъзела започват да се нареждат едно по едно. Името, което заместник-директорът не е могъл да пренебрегне, е било това на президента. Дилън Рийд не беше просто негов приятел, а вероятно и негов наследник.

— Не знаех — отвръщам замислена аз.

Директорът повдига вежда.

— Не знаеше, че Дилън Рийд е кандидатът на Демократическата партия? Не гледаш ли новини?

— Не. Дават само лоши неща, така че защо да си правя труда?

Ратбън ме поглежда с искрено изумление.

— Не казвам, че не гласувам — оправдавам се аз. — Когато настъпи моментът, се запознавам с кандидатите и историята им. Просто не съм особено заинтересована от онова, което се случва преди това.

Заместник-директорът се усмихва леко. Директорът поклаща глава.

— Е, след като вече се запозна със ситуацията, искам да ме изслушаш внимателно — казва той.

Милите приказки свършват, време е да бъдат раздадени заповедите.

— По никое време на това разследване не трябва да вземаш под внимание някакви политически съображения, които могат да ти попречат на почтеното изпълнение на задълженията ти. От теб се очаква да си деликатна и изключително дискретна. Ще те запозная с някои много важни факти. Ще ги запазиш само за себе си. Няма да ги записваш никъде — нито на бележка, нито на имейл. Ще споделиш тези факти само с членовете на екипа ти, които имат нужда от тях, и ще се увериш, че ще си държат устите затворени. Ясно?

— Да, сър — отговарям аз.

Джоунс кима.

— Едно транссексуално дете е политически динамит за всички, особено за конгресмен от Демократическата партия в този републикански щат. Като цяло семейство Рийд се справи с този проблем, като прекъсна връзки със сина си. Не се отказаха от него, но когато ги попитаха, отговаряха, че Декстър не е желан в дома им, след като е избрал да води живот на транссексуален. Всичко това трая за кратко и после приключи.

— Но това са пълни глупости, нали? — пита заместник-директорът Джоунс.

Поглеждам го изненадана.

Директорът Ратбън кима.

— Истината е, че семейство Рийд обичаше сина си. Не им пукаше дали е гей, транссексуален или дори марсианец.

Сега разбирам.

— Платили са за смяната на пола, нали?

— Да. Не пряко, разбира се, но когато Декстър имаше нужда от пари, те му даваха със знанието, че ще бъдат използвани за целите му. Синът им присъстваше тайно на всяко коледно събиране на семейството.

Поклащам невярващо глава.

— Лъжата наистина ли е чак толкова важна?

Директорът ме дарява с онази усмивка, запазена за децата, които те очароват с наивността си. Толкова е сладка!

— Не си ли наясно с културната война, която се води в тази страна? Е, умножи я по десет и ще разбереш какво е положението в големи части от Юга. Това може да се окаже пречката между възможността да бъдеш или да не бъдеш президент. Така че да, наистина е толкова важна.

Обмислям думите му.

— Разбирам, но не ми пука за тези неща.

Директорът Ратбън се намръщва.

— Агент Барет…

— Почакайте, сър. Не казвам, че няма да пазя всичко в тайна. Просто няма да го пазя в тайна, защото конгресменът Рийд иска да става президент. Хич не ми пука за това. Ще запазя тайната, защото едно семейство, което е изгубило сина си, иска да го направя. — Кимам към тялото на масата. — А и защото Лиза така е поискала.

Директорът ме гледа втренчено известно време.

— Съгласен — отвръща той и продължава: — Госпожа Рийд ще е контактът ти със семейството. Ако се налага да разговаряш с конгресмена, тя ще го уреди. Ако ти трябва разрешение да претърсиш апартамента на Лиза или каквото и да е друго, ще говориш с нея. Стой настрана от конгресмена, освен ако не е изключително наложително.

— Какво ще се случи, ако накрая стигнем до него? — питам аз.

Усмивката на директора е тъжна.

— В такъв случай знам, че мога да разчитам на теб да пренебрегнеш политическите съображения.

— Кой ще се заеме с пресата по време на този случай? — пита заместник-директорът.

— Това е моя работа. В интерес на истината, не искам никой от вас да разговаря с нея, точка. Никакви коментари. — Директорът ме поглежда. — Това се отнася най-вече за агент Торн, Смоуки.

Има предвид Кали Торн, която е част от екипа ми. Тя е известна с голямата си уста и желанието си да я използва, когато намери за добре.

Ухилвам се на Ратбън.

— Не се тревожете, сър. В момента си има друга работа.

— Какво искаш да кажеш?

— Ще се омъжва след месец.

Директорът направо си гълта граматиката.

— Наистина?

Кали е известна като сериозен враг на моногамията. Започвам да свиквам с недоумението на всички, когато научат новината.

— Да, сър.

— Чудесата никога не секват. Изпрати ѝ поздравленията ми. Но също така гледай да не си отваря много устата. — Ратбън поглежда ролекса си. — Сега ще те заведа при госпожа Рийд. Съдебният лекар трябва да пристигне всеки момент. Резултатите от аутопсията ще бъдат изпратени единствено до мен и до твоя екип. Някакви въпроси?

Заместник-директорът Джоунс поклаща глава.

— Не, сър — отговарям аз, — но мисля, че трябва да говоря с госпожа Рийд насаме. Като майка с майка.

Ратбън се намръщва.

— Обясни ми защо.

— От статистическа гледна точка мъжете са по-агресивно настроени към транссексуалните от жените. Не казвам, че конгресменът не е обичал сина си, но ако Лиза е имала любим родител или някого, с когото е била наистина близка, то това определено е била майка ѝ. — Млъквам за миг. — Също така мисля, че има още една причина, поради която е изискала присъствието ми тук.

— Каква?

Поглеждам Лиза. Сега тя представлява нова тайна, такава, каквато само мъртвите могат да разкрият — старите я знаят, а младите винаги ще я пренебрегват: животът е прекалено кратък, колкото и дълго да продължи.

Усмивката ми е тъжна.

— Защото аз също изгубих детето си. Това е клуб само за членове.

2.

Колата приближава задния вход на моргата. Черна е, разбира се, предпочитаният цвят на правителството и служителите му. Тази приемственост действа почти успокоително. Задните прозорци са затъмнени, за да не може никой да види кой е вътре.

Часът е четири и половина следобед и започва леко да се смрачава. Тази част от Вирджиния е много близо до Вашингтон, но въпреки това е запазила идентичността си. Тук е по-спокойно, отколкото в столицата, и независимо дали е така, или не, се създава усещането, че е по-безопасно. Съществуват тихи местенца, които втълпяват илюзия за удобство. Като много места на изток и Вирджиния носи в себе си свой собствен характер и история.

Късният септември тук е коренно различен от онзи, с който сме свикнали на западния бряг. Въздухът като че ли има зъби, чиято захапка обещава зима със сняг. Тази зима няма да е толкова зле, колкото например в Бъфало, Ню Йорк, но няма и да е толкова смехотворна, колкото в Калифорния.

Навсякъде има дървета — млади и стари. Самото им количество ми подсказва, че са високо ценени от града, и разбирам защо. Есента е основният сезон в Александрия, Вирджиния. Листата са започнали да пожълтяват и всичко е много красиво.

Колата спира, задната врата се отваря и аз влизам вътре. Време е да се съсредоточа върху работата, заради която съм тук. Директорът ме запозна с основните факти за Розарио Рийд.

— Тя е на четиресет и осем години. Родила е Декстър на двайсет и шест, година след като се е омъжила за конгресмена. Двамата се познават още от гимназията, но са изчакали няколко години след колежа, за да сключат брак. Прадядо ѝ дошъл в САЩ от Мексико и създал малка империя за добитък във времена, когато това било трудно за постигане от един мексиканец в Тексас. Явно прадядото е предал предприемчивостта си и на децата, защото госпожа Рийд е доста корава жена. Тя е адвокатка, възпитаничка на „Харвард“, и знае как да ти изпие кръвчицата. Докато господин Рийд се издигаше в политическата си кариера, тя правеше същото в своята област. Спечели много сериозни дела, за никое от което не разполагам с подробности, но всички са свързани с големи корпоративни представители. Когато господин Рийд реши да се кандидатира за Конгреса, тя се отказа от кариерата си на адвокат и се зае с кампанията му. — Директорът поклати глава в знак на възхищение. — Много хора във Вашингтон се страхуват от нея, Смоуки. Госпожа Рийд е една от най-приятните жени, които познавам, но може да бъде много безскрупулна, ако се изправиш срещу съпруга ѝ.

Всичко това ми се струва много интригуващо, дори заслужаващо възхищение, но високопоставените хора бързо могат да се превърнат в митологични същества, ако им бъде позволено. Искам сама да преценя Розарио Рийд, защото, ако успея да разбера майката, ще ми е по-лесно да разбера и детето ѝ. Важно е да усетя дали и доколко ще ме излъже, и ако го стори, поради каква причина ще го направи? От обич към него? Политическа съобразителност? Просто за спорта?

Госпожа Рийд ме посреща с кимане, когато затварям вратата на колата. Почуква по разделящата преграда, за да даде знак на шофьора да потегля, и натиска бутон, който според мен изключва интеркома. Автомобилът тръгва и известно време двете се преценяваме.

Розарио Рийд безспорно е много привлекателна жена. Притежава класическите черти на интелигентна латинска красавица — изтънчени, но в същото време и чувствени. Като жена мога да кажа, че е взела мерки, за да намали красотата си. Косата ѝ е късо подстригана като на бизнес дама, а сивите косми не са докоснати. Миглите ѝ не са подчертани със спирала. Синът ѝ е наследил месестите си устни от нея, но тя използва молив, за да изглеждат по-скромни. Облечена е в обикновена бяла блуза и тъмносини сако и панталон, които са перфектно ушити, но са лишени от всякакъв сексапил.

Тези изкуствени атрибути подчертават политическата ѝ съобразителност и ми говорят достатъчно за нейната лоялност към съпруга ѝ. Розарио постъпва различно от повечето жени. Тя потиска своята естествена чувственост и прикрива красотата си с огромен професионализъм. Използва туид, а не коприна.

Защо? За да се понрави на женската част от избирателките на конгресмена. На властните жени им е позволено да бъдат привлекателни, но не и чувствени и сексапилни. Нямам представа защо трябва да е така, но дори аз съм подвластна на това влияние. Бих се доверила повече на властна жена, която прилича на Розарио, отколкото на някоя манекенка на „Виктория Сикрет“.

Върви, та разбери.

Госпожа Рийд също така е силна. Държи се на положение, макар че мъката ѝ е изписана в очите ѝ. Не би се разплакала на публично място. Скръбта е нещо лично за тази жена — поредното, което двете с нея споделяме, освен мъртвите ни деца.

Тя първа нарушава мълчанието:

— Благодаря ви, че се отзовахте, агент Барет. — Гласът ѝ е премерен, тих, нито силен, нито слаб. — Наясно съм, че това е необичайно. През всичките тези години си налагах правилото, че няма да използвам политическото положение на семейството си за лични цели. — Розарио свива рамене и тъгата ѝ придава ужасна елегантност на този жест. — Детето ми е мъртво. Затова направих изключение.

— Бих сторила същото на ваше място, госпожо Рийд. Съжалявам за загубата ви. Знам, че звучи много изтъркано и няма да намали болката ви, но наистина съжалявам. Декстър… — млъквам и се намръщвам. — Не съм запозната с етикета в този случай, госпожо. В мъжки или в женски род да говоря за детето ви? Декстър или Лиза да го наричам?

— Лиза прекара целия си живот с желанието да стане жена. Най-малкото, което можем да направим сега, когато е мъртва, е да се държим с нея като с такава.

— Да, госпожо.

— Хайде да престанем с титлите, когато сме насаме, какво ще кажеш, Смоуки? Ние сме просто две майки на мъртви деца. Наоколо няма мъже, които да се тревожат за самочувствието и егото си. — Розарио млъква и ме поглежда с пронизващите си очи. — Трябва да се обединим и да свършим мръсната работа, а това изисква малки имена и никакви любезности, не си ли съгласна?

Ние, жените, сме тези, които погребват децата, ние сме тези, които влачат краищата на роклите си в пръстта на гробовете, това се опитва да ми каже.

— Добре, Розарио.

— Чудесно. — Погледът ѝ се спира на белезите ми. — Четох за това във вестниците и къде ли още не. Знам какво си преживяла. Възхищавам ти се от години.

Погледът ѝ не се отмества нито за миг, докато изрича думите. Очите ѝ не прескачат върху белезите на лицето ми. Дори да се чувства неудобно в мое присъствие, прикрива го по-добре даже от директора.

Кимам ѝ.

— Благодаря ти, но няма нищо за възхищение да бъдеш единственият, който не е бил убит.

Розарио се намръщва.

— Много си сурова със себе си. Ти успя да продължиш напред. Отново се върна на работа и всеки ден рискуваш живота си. Изключително си добра в това, което правиш. Не се махна от къщата, в която се случи всичко — трябва да вметна, че те разбирам защо не го направи. Сигурна съм, че мнозина няма да те разберат, но не и аз. — Тя ме дарява с тъжна усмивка. — Твоят дом е твоето дърво, мястото, на което са заровени корените ти. Там е родена дъщеря ти и този хубав спомен е много по-силен от всички други, колкото и болезнени да са те, нали?

— Точно така — отговарям тихичко аз.

Тази жена ми влиза под кожата. Харесвам я. Честна е. Проницателността ѝ говори достатъчно за характера ѝ. Тя разбира: семейството е дом, семейството е покрив, който да те пази от света. Любовта може да е лепилото, но споделените моменти са душата на всичко.

Движим се с лежерна скорост в голям кръг, в чийто център се намира моргата. Погледът ми отново е привлечен от пожълтяващите листа; създават впечатлението, че дърветата са пламнали.

— Също като теб — започва Розарио и продължава да гледа през прозореца — се ожених за мъжа, когото целунах в гимназията. Виждала ли си снимки на моя Дилън?

— Да. Красив е.

— Тогава също беше. И млад. Той беше първата ми любов. — Тя ме поглежда и ми се ухилва. За момент прилича на осемнайсетгодишна и имам чувството, че сме се върнали в миналото. — Той беше първото ми всичко.

Усмихвам ѝ се в отговор.

— За мен това беше Мат.

— Ние сме умиращ вид, Смоуки. Жените, които се омъжват за училищната си любов, които могат да преброят любовниците си на няколко пръста. Мислиш ли, че сме по-добри, или сме по-лоши?

Свивам рамене.

— Мисля, че щастието е най-личното нещо. Не се омъжих за Мат, за да покажа, че съм много честна. Омъжих се за него, защото го обичах.

Думите ми я докосват по някакъв начин. Очите ѝ се навлажняват, макар че от тях не потичат сълзи.

— Какъв прекрасен начин да го кажеш. Да. Щастието е нещо лично. Това определено беше в сила за дъщеря ми. — Розарио се обръща на седалката си към мен. — Знаеш ли, че е по-опасно да си транссексуален, отколкото да бъдеш от някое от другите дискриминирани малцинства? Вероятността да станеш жертва на жестоко престъпление от омраза, е по-голяма, отколкото при гейовете, мюсюлманите, евреите или афроамериканците.

— Да, знам.

— Те също са наясно с това, Смоуки. Момчетата и мъжете, които стават жени, и момичетата и жените, които стават мъже — те са наясно, че ще бъдат отбягвани и ругани, бити и дори понякога убивани. Въпреки това го правят. Знаеш ли защо? — Ръцете на Розарио треперят и тя ги стиска върху скута си. — Правят го, защото няма друг начин да бъдат щастливи.

— Разкажи ми за Лиза — приканвам я аз.

Защото точно това иска да направи. Затова съм тук. Иска да видя Лиза през нейните очи, да започне да ми пука за нея. Иска да разбера какво е изгубила, и да го почувствам.

Розарио затваря очи за момент. Когато ги отваря, виждам любовта в тях. Тази жена е силна и е обичала детето си с цялата тази сила.

— В началото ще използвам името Декстър, защото с него беше роден. Декстър беше мило и красиво момче. Наясно съм, че всички родители мислят, че децата им са ангелчета, но момчето ми наистина беше голяма душичка. Беше дребничко и слабо същество, но не и крехко. Мило, но не и наивно. Разбираш ли ме?

— Да.

— Смятам, че според стереотипа е бил мамино синче, и до известна степен наистина беше такова, но не се криеше зад полата ми. Прекарваше времето си като всяко друго момче — навън, в игра, където постоянно се забъркваше в неприятности. Играеше в малката лига, започна да се учи да свири на китара на десет години, един-два пъти се сби с различни побойници. Не ми беше дал причина да си мисля, че няма да порасне и да стане един прекрасен мъж. Рядко ми се налагаше да използвам името, презимето и фамилията му по едно и също време.

Розарио предполага, че знам какво има предвид, и наистина е така. Това е универсален майчин език. Всяко дете знае, че когато майка му използва името и фамилията му заедно, значи е сгазило лука. Името, презимето и фамилията обаче образуват специален триумвират, който е запазен за най-лошите случаи, за най-гневните моменти. Залегни, прикрий се и не се показвай.

Розарио ме поглежда.

— На колко години беше дъщеря ти, когато умря?

— На десет.

— Това е чудесна възраст. Още не са започнали да пазят тайни от теб. — Розарио въздиша — по-скоро е изпълнена с хубави спомени, отколкото с тъга. — Мислех си, че познавам Декстър много добре, но едва ли някоя майка познава добре сина си, когато навлезе в пубертета. Започват да се отдръпват. Ужасени са от вероятността майка им да научи, че мастурбират с мисълта за други жени — все пак майката е жена. Бях подготвена за това, защото знаех, че така стоят нещата, но тайните на Декстър бяха различни от предположенията ми.

— Как се случи? Как разбра, че има проблем? — Млъквам, макар да е късно. — Съжалявам. Не е правилно да го наричам „проблем“.

— Зависи. За онези, които се противопоставят на цялата концепция за транссексуалността, самата промяна е проблем. За транссексуалните пък проблемът е, че тялото им не отговаря на вътрешната им сексуална идентичност. Във всеки от случаите мисля, че „проблем“ е правилното определение. В отговор на въпроса ти: вероятно Декстър се е чувствал неудобно като момче доста дълго време. За първи път започна… да експериментира, когато беше на четиринайсет.

— По какъв начин?

Ръцете на Розарио отново започват да треперят една върху друга в скута ѝ. За известно време остава мълчалива. Усещам вътрешната ѝ борба.

— Съжалявам — казва тя. — Просто… личността на Декстър — нещата, които толкова много обичах в него, беше изключително очевидна в начина, по който започна да изследва половата си идентичност. Със сутиен и бикини.

— Носеше ли ги?

— Да. Един следобед ги намерих в чекмеджето с бельото му. Бяха добре скрити. В началото си помислих, че са мои, но не бяха. Точно това имах предвид за личността му. Декстър разполагаше с джобни и вършеше разни дребни услуги в квартала. Косеше ливади и подобни. Беше взел от собствените си пари, за да си купи дамско бельо. Разбираш ли? Беше на четиринайсет, нямаше представа какво точно се случва с него, но от по-късни разговори разбрах, че е изпитвал вина, чувствал се е мръсен… и не му се е струвало правилно да краде от мен. Сметнал, че ще постъпи почтено, като вземе от своите пари, отиде в „Кмарт“ или някъде другаде и си купи желаното сам. Много се срамуваше от стореното, сподели ми по-късно, но беше истински инат, когато станеше въпрос за правилно и грешно.

Виждам го в главата си. Дребно, слабо хлапе със зачервени от срам бузи, което си купува бикини и сутиен, защото смята, че не е правилно да ги открадне от майка си.

Представям си се на четиринайсет. Щях ли да бъда толкова почтена, ако бях на мястото на Декстър? Дали щях да предпочета срама пред безчестието?

Тцъ. По дяволите, не. Мама щеше да се прости с бельото си.

— Разбирам — казвам на Розарио. — Какво се случи след това?

Тя се намръщва.

— О, Господи. Три ужасни години, точно това се случи. Трябва да си наясно, че произлизам от мексиканско-американско семейство, много консервативни католици. От друга страна, бях адвокатка, свикнала с правила и закони… и пазенето на тайни. Никой друг не разбра за случилото се.

— Разбираемо.

— Да. Отне ми известно време, за да изтръгна признание от него, и ако трябва да бъда честна, Декстър не беше много наясно със ситуацията. Беше объркан и все още се опитваше да разбере какво се случва с него. Сподели ми, че се чувства „странно“ понякога, че когато се погледне в огледалото, иска да види женско, а не мъжко тяло. Шокирах се. Конфискувах бельото и веднага изпратих сина си на психолог.

— Но нещата са продължили да се променят.

— Психологът каза, че Декстър има дисфория на пола, известна още като дисфория на половата идентичност. Сложни думи, които означават, че синът ми се определя с другия пол.

— Запозната съм с темата. Възможно е да варира от лека обсесия до увереност, че индивидът е от другия пол, хванат в капана на грешното тяло.

— Точно така. Психологът започна да „лекува“ Декстър. Искаше да използва психотропни лекарства като част от терапията си, но аз забраних. Синът ми беше умно, съобразително и любезно дете, пълен отличник, и никога не беше имал проблеми със закона. Защо трябваше да бъде упояван? — Розарио маха с ръка. — Всичко това се оказа безполезно. Лечението не му помогна в опитите да „се противопоставя на вътрешните си импулси“. Нищо не се промени.

— Декстър кога взе решението да поеме по пътя на сексуално преориентиране?

— О, каза ми за намеренията си, когато беше на деветнайсет, но предполагам, че го беше решил по-рано. Просто се опитваше да измисли по какъв начин да го направи, за да не нарани баща си и мен. Не че и ние го приехме спокойно. — Розарио поклаща глава. — Дилън избухна. Бяхме крили всичко от него през годините, в които той така се наслаждаваше на политическата си игра. Нямаше никаква представа за сина ни.

— Как се справи Декстър с това?

Тя се усмихва.

— Държа се много спокойно. Спокойно и сдържано. През цялото време беше изпълнен с онази своя увереност. — Розарио свива рамене. — Беше го решил и точка. Не мога да отрека, че беше наследил силата на баща си.

Както и твоята, казвам си наум.

— Продължавай.

— Каза ни, че разбира, че това ще е проблем за нас, особено за баща му, и че решението е да се откажем публично от него. Обясни ни, че е много важно да не ни навреди по никакъв начин. Можеш ли да си представиш? — Гласът на Розарио е изпълнен с тъга и изумление. — Помня, че каза: „Татко, онова, което правиш, е от изключителна важност. Помагаш на много хора. Не искам да се отказваш заради мен. Но аз също няма да се откажа от своята цел заради теб. Мисля, че най-доброто решение е да направим този компромис“. Според мен точно това пречупи Дилън. Мисълта, че синът му е готов да бъде публично линчуван, за да може той да продължи да прави онова, което обича. Не казвам, че беше спокойно плаване, но…

— Декстър е продължил напред.

— Да. — Розарио ме поглежда и единственото, което виждам сега, е една дълбока, изключително дълбока болка, примесена със съжаление и може би с малко самопрезрение. — Подробностите не са важни. Важното е, че като едно добро политическо семейство направихме точно онова, което предложи Декстър. Създадохме тръст и той се изнесе. Когато наистина започна да живее като жена… запозната ли си с процеса?

— Да, това е част от процедурата, за да получиш одобрение за операция. Една година трябва да живееш с пола, в който искаш да се превърнеш… беше нещо такова, нали?

— Да. Не ти позволяват да се подлагаш на операция, докато не живееш като мъж или жена цяла година. За Декстър това означаваше да ходи на работа, облечен в женски дрехи, да излиза навън по този начин и така нататък. Направено е с цел да разбереш дали си сигурен.

— Има логика.

— Така е. Декстър също беше съгласен с процеса. Както и да е, когато това се случи, направихме своето перфектно изявление. В него казахме колко много обичаме сина си, но изразихме несъгласието си с избора му. Същински шедьовър на заблудата. — Розарио млъква в търсене на правилните думи. — Не си от Юга, Смоуки, така че не мисля, че разбираш колко сериозно се приемат различията тук. Не ме разбирай погрешно, има много либерални интелектуалци в Тексас, но не бих казала, че са мнозинство.

— Наясно съм.

Тя поклаща глава.

— Не мисля, че наистина си. Имаш само бегла представа, вероятно някакъв стереотип. Няма начин да си наясно с положението, освен ако не си израснала тук. Навярно си представяш дъвчещи тютюн селяндури с пушки в багажниците. Имаме си и такива, не го оспорвам, но по-често срещаната картина са добре образованите, много интелигентни и приятни индивиди, които проповядват, че хомосексуалността е абоминация, без да им мигне окото. Тези хора имат приятели, даже много добри приятели, които смятат, че гейовете заслужават повече права. Те могат да запазят приятелството си с тях въпреки тази бездна, могат да продължат да бъдат най-добри приятели. — Розарио повдига вежда. — Но ако тези либерални приятели всъщност са гейове? О, не. Или пък транссексуални? О, Боже. Ще ги приемат за изроди и ще бъдат такива дори за онези, които искат повече права за гейовете. Постигнахме изключително добри резултати в Юга и не мога да скрия, че обичам това място. То е моят дом. Но той си е такъв от много отдавна и не е особено податлив на големи промени.

— Картината ми се изясни.

— Междувременно — продължава Розарио, — както вече знаеш, Декстър продължаваше да идва за Коледа, но тайно. — Тя млъква за миг. — Това е ужасно, не мислиш ли? Да се откажем от детето си заради професионална амбиция?

Обмислям въпроса. Тази жена заслужава честен отговор, а не нещо банално и умно.

— Мисля — отвръщам внимателно, — че всичко друго би наранило Декстър. Той е искал да го направи, но се е тревожел как това е щяло да се отрази на кариерата на съпруга ти. Все пак е предложил „публично отричане“. Дали е смятал, че някой от вас наистина ще се отрече от него?

Розарио е изненадана от тази концепция.

— Не, не мисля.

— Значи е знаел, че сте го обичали. Не казвам, че това ви оправдава, но определено е нещо, Розарио.

Понякога тъгата е проста, но често се случва да е сложна. Тя ни налага съмнения и ни кара да си задаваме въпроси, които започват с „Какво щеше да стане, ако…?“. Тя прилича на съжалението, но е много по-силна от него. Може да изчезне за секунда или да остане до смъртта. Различни версии на всичко това прибягват по лицето на Розарио. Подобна реакция ме радва, защото означава, че съм ѝ отговорила честно. Лъжите могат да нараняват, но нищо не те удря по-силно от истината.

На Розарио ѝ е необходимо известно време, за да се вземе в ръце. Все още не е проляла нито една сълза.

— Пробната година мина, а с края ѝ настъпи краят на Декстър. Един син умря и се роди дъщеря. Красива дъщеря при това. Лиза разцъфна, както отвън, така и отвътре. Винаги е била щастливо дете, но сега направо сияеше. Тя беше… доволна. Доволството е нещо много трудно за постигане, Смоуки.

Забелязвам колко лесно премина на „Лиза“, „тя“ и „нея“. Декстър се беше превърнал в Лиза не само за себе си, но и за майка си.

— Конгресменът успя ли да се нагоди към ситуацията?

— Така и не прие напълно промяната, но не искам да оставаш с впечатление, че е онзи добре познат нетолерантен стереотип, Смоуки. Дилън обичаше Декстър и наистина даваше всичко от себе си, за да обикне Лиза. Приемаше неуспешните си опити да го стори като своя грешка, а не нейна.

— Сигурна съм, че Лиза е разбирала това.

Розарио кима и се усмихва.

— Така е. Беше много… щастлива. Хормоните ѝ действаха добре. Уголемяването на гърдите също беше успешно и подходящо за тялото ѝ — нито станаха прекалено големи, нито прекалено малки. Служеше си с гримовете като риба с водата, вървеше като жена, без да си дава голям зор, и имаше много добър вкус за мода. Дори уроците ѝ как да говори, които се оказват най-трудни за някои, минаха леко при нея.

Мъжете имат по-ниски гласове заради удължаването на гласните струни по време на пубертета. Това удължаване не е обратимо, затова е необходимо онези мъже, които стават жени, да се научат как да говорят с по-писклив глас.

— Тя планираше ли да… измине целия път?

Не всички транссексуални си сменят половите органи.

— Не беше решила.

— Какво е правела Лиза в Тексас? — питам аз. — Доколкото разбрах, е живяла тук, във Вирджиния. На гости ли ви беше?

— Дойде за погребението на баба си. Майката на Дилън.

— Двамата с конгресмена присъствахте ли?

— Да. Службата беше скромна, само с най-близките. Точно сега не сме в кампания, затова нямаше медийно присъствие. Почетохме паметта на баба ѝ и на сутринта Лиза тръгна за летището. На следващия ден щеше да е на работа.

— Какво работеше?

— Имаше собствена туристическа агенция. Сама движеше всичко, но се справяше много добре. Попадна в много печеливша ниша. Организираше ваканции специално за гейове, лесбийки и транссексуални.

— Да е имала някакви врагове? Да е споменавала някого, който я притеснява?

— Не. — Категорична е Розарио. — Не се отнасям несериозно към въпроса ти, Смоуки, нито пък се опитвам да си затварям очите пред фактите. Това беше първото нещо, което обмислих, но нищо не ми дойде наум.

Но може да останеш изненадана, мисля си аз.

Всички онези нощни тайни, малки и големи, които почукват на вратата ти, когато луната се скрие зад някой облак — децата също ги имат и обикновено родителите ги разбират последни.

— Какво ще кажеш за теб и конгресмена? И вие като повечето високопоставени хора имате врагове, но да се сещаш за нещо по-особено, случило се наскоро или в близкото минало?

— Ще ми се да имах отговор на въпроса ти. Дилън получава дежурните писма от смахнати, които първо прочитам, преди да ги изпратя на тайните служби. Последното пристигна преди около шест-седем месеца. Някакъв ненормалник заплашваше да убие Дилън с ума си или нещо подобно. В момента не се възползваме от някакви наболели теми на моралния фронт. Рядко го правим, ако трябва да бъда честна. Чрез избягване на подобни конфронтации Дилън успя да запази поста си на представител на демократите в Тексас.

Опитвам се да измисля още въпроси, но не се сещам за такива в момента.

Подбирам следващите си думи много внимателно:

— Розарио, искам да те уверя, че ще направя всичко по силите си, за да открия човека, отговорен за смъртта на детето ти. Не мога да ти обещая, че ще го хвана — преди много време се научих да не давам подобни надежди, — но екипът ми и аз сме много, много добри. Ще се нуждаем от достъп до определени неща, за да си свършим работата. Ще се съобразя с политическата дискретност, но в крайна сметка не работя за теб или за съпруга ти, а за Лиза.

— Само тя е от значение.

— Не се опитвам да бъда безчувствена. Просто искам да си наясно с приоритетите ми.

— Приоритетите ти вдъхват увереност. — Розарио бърка в джоба на сакото си и изважда малко картонче. — Тук са всичките ми номера. Обади ми се по всяко време на денонощието, независимо дали е за нещо дребно, или не.

Вземам визитката. Тя отново почуква по преградата — сигнал към шофьора да ни върне обратно в моргата. Слънцето залязва и кръвта в небето се смесва с огнените дървета на есента.

Зимата наближава. Тя е мълчалива тук, също като смъртта.

— Мога ли да те попитам нещо, Смоуки?

— Можеш да ме питаш каквото поискаш.

Розарио ме поглежда и най-накрая виждам сълзи в очите ѝ. Те не са от мъка или истерия, а просто две малки поточета, доказателство за огромната ѝ болка.

— Успя ли да го преживееш?

Истината, истината и само истината, това заслужава тази жена. Осигурявам ѝ я.

— Никога няма да мога.

3.

Кали, Алън и Джеймс пътуват насам — съобщава ми заместник-директорът Джоунс. — Трябва да пристигнат до няколко часа.

Намираме се пред залата за аутопсии и наблюдаваме през прозорчето как съдебният лекар разчленява тялото на Лиза Рийд в опит да помогне да заловим убиеца ѝ. Това е последното оскверняване. Няма нищо възвишено в една аутопсия, тя е редуцирането на едно човешко същество до основния му компонент: месо. Минава седем часът и домът вече ми липсва.

— Чувствам се странно да съм тук — отбелязвам аз.

— Аха — съгласява се Джоунс, след което млъква за известно време. — В интерес на истината, с втората ми жена обсъждахме да се преместим да живеем тук.

— Наистина?

— Не видя ли онези дървета? Тук имат четири сезона, и то в пълната им прелест. Бяла Коледа, съживяващи се растения през пролетта. — Заместник-директорът свива рамене. — Бях навит. След това бракът ни се обърка и забравих за това.

Отново замлъква. Такива са взаимоотношенията ни. В напълно неочаквани моменти ми споделя малки частици лична информация. Често са горчиви като сегашните. Някога е обичал жена, с която са обсъждали да се преместят на някое място, на което са щели да могат да търмъчат паднали листа и да си правят снежни човеци. Сега е тук заради труп. Мечтите еволюират, но невинаги към по-добро.

— Доктор Джонстън е странна птица — промърморвам аз, за да сменя темата.

— Така е.

Доктор Джонстън, съдебният лекар, е в средата на четиресетте си години и е огромен. Нямам предвид, че е дебел, а мускулест. Бицепсите му са внушителни и вероятно ще са необходими двете ми ръце, за да ги обхванат. Краката му са толкова масивни, че сигурно му се налага да си шие панталоните по специална поръчка. Косата му е бяло руса и подстригана много късо. Лицето му е квадратно и изглежда брутално, с голям нос, който е изкривен от някогашни счупвания, и вена, която тупти върху челото му като жив метроном. Направо ме хипнотизира. Джонстън може да бъде професионален културист или бияч за мафията.

Отнася се много професионално към Лиза и вкарва в употреба мускулестите си ръце, докато реже гръдния ѝ кош. Дори прозорецът не пречи на неприятния звук да достигне до нас; все едно някой настъпва чаши от стиропор. Не чувам какво казва, но устните му се движат, докато диктува откритията си в микрофон, висящ над масата.

— Как мина с госпожа Рийд? — пита ме Джоунс.

— Супер. Ужасно.

Запознавам го с разговора ни.

— Излезе права. Относно причината да поиска теб.

— Аха.

Джонстън се навежда напред, за да погледне Лиза, да види какво има вътре в нея. Виждала съм много по-лоши неща, но поради някаква причина това ме отвращава.

— Какви са впечатленията ти от случая до момента, Смоуки?

Наясно съм какво ме пита, какво иска. Да направя онова, в което съм най-добра. Да използвам дарбата си.

Работя тази работа, защото имам способността да разбирам мъжете, които преследвам. Не се случва на мига и не е някаква пророческа дарба, но ми осигурява достатъчно информация и картината се оформя. Триизмерно. С необходимите емоции и размисли. Но над всичко се открояват копнежите. Копнежи, които почти мога да усетя в устата си, мрачни вкусове — те са толкова осезаеми, че мога да ги преглътна.

Работила съм с много талантливи мъже — заместник-директорът Джоунс е един от тях, които ми помогнаха да усъвършенствам дарбата си. Осъзнах, че тя работи най-добре, когато нормалните хора не са наблизо.

Дарбата ми е като да се гмурнеш в олио; не можеш да виждаш през него, но го усещаш, че е мазно. Понякога се гмуркам прекалено надълбоко и това ме бележи отвътре, дарява ме с нови тайни.

Преди пет години преследвах човек, който убиваше само млади и красиви брюнетки. Никоя от тях не беше на повече от двайсет и пет години и всяка беше прекрасна. Дори след смъртта си и даже в моите очи на жена те бяха пищни красавици. Замъгляваха умовете на мъжете.

Онзи, който ги убиваше, се чувстваше по същия начин. Изнасилваше ги и после ги убиваше с юмруците си. Бавно ги пребиваше до смърт, методично, с пълна отдаденост. Това е много интимен и личен начин да убиеш друго човешко същество.

Застанах над една от неговите жертви и погледнах. Погледнах и го видях. Убиеца. Продължих да гледам, докато го почувствах. Той беше обезумял човек, премазан от сексуално желание и гняв. Към края, осъзнах аз, желаеше сексът му с тях да откачи луната от небето.

Изправих се замаяна и осъзнах, че малко съм се подмокрила между краката. Бях се гмурнала прекалено надълбоко и бях почувствала възбудата, която чувстваше и той.

Намерих най-близката тоалетна и си изповръщах червата.

Колкото и лошо да беше това, то помогна на екипа ми. Разбрах, че търсим човек, който е организиран и умен, но не може да се владее, ако се появят правилните подбуди.

Заловихме го, взехме му ДНК проба, но заради дълбокото ми гмурване получихме и изповед. Стейси Хобс беше нова агентка в офиса в Лос Анджелис и представляваше точно онова, от което имах нужда. Двайсет и четири годишна, брюнетка, обект на внимание за всички мъже в радиус от триста метра.

Накарах я да се облече и гримира като жените, които нашият човек преследваше. Обясних ѝ как да стои в ъгъла, как да го гледа втренчено, как да си извие бедрата и да се усмихне съблазнително. Забраних ѝ да говори.

Името му беше Джаспър Сейнт Джеймс и не можеше да свали очи от нея. Стоях и го гледах как стиска юмруци. Гледах как ченето му увисва, макар и малко. Устните му буквално се издуха пред очите ми като устните на вампир. Започна да се поти и да си мърмори под носа.

— Кучка. Кучка — повтаряше го отново и отново.

По време на първите няколко разпита беше изключително спокоен и въздържан.

Кръстосах крака — сигналът ми към Стейси. Тя направи каквото ѝ бях наредила — погледна Джаспър право в очите и си облиза устните бавно, чувствено, с измляскване. След това бързо се обърна и излезе от стаята за разпити.

Джаспър буквално изкрещя от раздразнение. Изкряска пронизително, сякаш някой го беше стиснал с клещи здраво за топките. Наведох се над масата.

— Сигурно чувството е било много много много много много много яко — заявих със завалян и задъхан глас — да ги гледаш как осъзнават, че ще бъдат убити.

Помня погледа му. Беше изпълнен с ужас, изумление и надежда. Почти можех да чуя мислите му.

Възможно ли е наистина да ме разбере? Възможно ли е?

Възможно беше, макар и, опазил ме Бог, не по начина, по който си мислеше той. Чувствах го, разбирах го, но в крайна сметка всичко беше синтетично. Аз бях невярваща; само любовта на Джаспър беше чиста.

Джаспър мърмори, дрънка, поти се, тресе се и говори. Сподели ми тайните си. Радваше се, че го прави, защото най-накрая беше намерил публика. Слушах, кимах и се преструвах, че му съчувствам.

Хрумна ми, че вероятно той също беше използвал фалшиво съчувствие, за да примамва онези жени. Това правеше ли го моя жертва? В крайна сметка целите ни не бяха чак толкова различни. Джаспър искаше да унищожи тези жени, а аз — него. Между нас обаче имаше разлика — той си го заслужаваше.

Никоя от тези мисли не беше изписана на лицето ми. Дарих го с цялото си внимание. По някое време, докато плачеше, дори го хванах за ръката. Горкият Джаспър, прошепнах. Горкият беден Джаспър.

Прибрах се същата вечер, потопих се във ваната и стоях в нея, докато водата не изстина.

Заместник-директорът ме моли да се гмурна в олиото, за да започна процеса, да почувствам човека, който е направил това.

— Все още не разполагам с достатъчно информация — отвръщам аз. — Няма емоционален компонент. Самият акт е невероятен. Дързък. Това е от значение за него. Възможно е да е послание, да засилва вълнението му или и двете.

— Какво послание?

Отговорът се появява в главата ми отникъде, изплува от плиткото.

— Аз съм перфектен. Или причината да правя това, е перфектна.

Джоунс се намръщва.

— Какво имаш предвид?

— Това е като… убийство в заключена стая. Убил я е във въздуха. Бил е хванат в капан и заобиколен от свидетели. Мисля, че я е убил още в началото на полета, за да може да си седи до тялото и да се наслаждава на вълнението. Сигурно е било изключително възбуждащо. Дали някой е щял да го забележи? Ако ли да, нямал е никакъв изход. Само някой перфектен може да направи това, само той има необходимия кураж и способността да контролира страха си. Чувствал се е защитен от способностите си или от мисълта, че онова, което прави, е справедливо.

— Какво друго?

— Той е много умен, много организиран и е способен на дългосрочно и педантично планиране. Сигурно е в напреднала възраст, но не чак толкова. Може би в края на четиресетте.

— Защо мислиш така?

— Прекалено е уверен и опитен, за да е много млад. — Въздъхвам. — Ще разпитаме другите пасажери, но мога да гарантирам, че каквото и описание да получим, няма да е правилно.

— Смяташ, че е използвал дегизировка?

— Да, но е била оскъдна. Боядисал си е косата, сложил си е контактни лещи, подобни неща. Най-голямата разлика ще е в личността му. Със сигурност си е избрал отличителни черти, които да останат в съзнанието на свидетелите, нещо, което да привлече вниманието им и да прикрие всичко останало.

— Защо си толкова сигурна за това?

— Защото всичко друго няма да е достатъчно перфектно. Само перфектното би свършило работа.

* * *

Джонстън започва да бели лицето на Лиза от черепа, за да може да отвори главата и да стигне до мозъка ѝ. Според мен сега е точният момент да се захвана с нещо друго. Обаждам се на Бони. Тук е почти 20:30 часа, което означава, че в Калифорния вече е време за вечеря. Тя отговаря на мобилния, който ѝ подарих, още на първото позвъняване.

— Здрасти, Смоуки!

— Здрасти, скъпа. Как си?

— Добре съм. Елейна направи макарони със сирене.

Елейна Уошингтън е съпругата на Алън, един от членовете на моя екип. Тя е едно от любимите ми човешки същества — жена от латински произход, чието призвание е да дарява любов и подкрепа на онези, които имат нужда. Не го прави по някакъв сладникав и прекалено сантиментален начин. Елейна може да те обича и също така може да те укроти само с една прегръдка. Тя беше първата, която дойде да ме види в болницата след случилото се със Сандс. Прегърна ме и ме остави да се наплача. Винаги ще я обичам заради това.

Елейна гледа Бони, когато се появят работни ситуации като тази. Също така е лична домашна учителка на осиновената ми дъщеря.

— Чудесно, скъпа.

— Алън излезе. Това означава ли, че ще те няма дълго време?

— Явно. Съжалявам.

— Трябва да спреш да го правиш, мамче Смоуки.

Бони пораства много по-бързо от нормалното. Причината за това са както обстоятелствата, така и собствените ѝ таланти. Убийството на майка ѝ и случилото се след това оставиха своите вътрешни белези по нея и я принудиха да порасне по един ужасно отвратителен начин. Талантите ѝ се крият в изкуството — тя е художничка — и в дълбочината на прозрението ѝ. „Мамче Смоуки“ е обръщение, което използва, когато се опитва да ме успокои, а понякога и без причина. То винаги ме кара да се разсмея вътрешно, защото е доказателство за младо сърце, за гласа на дете.

— Какво да спра да правя, скъпа?

— Да се извиняваш за неща, които не зависят от теб. Хората не ги убиват по график, а ти хващаш онези, които ги убиват, така че и твоят живот не е по график. Нямам проблем с това.

— Благодаря, но някои неща на мамчето не се подчиняват на логиката. Наистина съжалявам, че не съм с теб.

Чувам приближаващите се върху плочките стъпки на заместник-директора и се обръщам към него. Той ми кима към прозорчето на вратата.

— Трябва да затварям, скъпа. Ще ти се обадя утре, става ли?

— Смоуки?

— Да?

— Леля Кали наистина ли ще се омъжва?

Ухилвам се.

— Да, мила. Приятна вечер.

— Приятна и на теб. Обичам те.

— И аз те обичам.

* * *

Доктор Джонстън посочва един съд, в който се намира сърцето на Лиза.

— Било е пробито. Дупчицата е малка и се намира от дясната страна на гръдния ѝ кош. — Посочва ни мястото. Както сам каза, дупчицата наистина не е много голяма, но синината, която е предизвикала, е с размера на двете ми ръце, събрани заедно. Има вертикални прорези над и под пробитото място. По-рано не забелязах раната заради шока, че Лиза е Декстър.

— Има логика — заявява заместник-директорът. — Мястото на Лиза е било до прозореца, а неговото вдясно от нея.

— С какво може да бъде извършено това? — питам аз.

— С нещо дълго, цилиндрично и остро. Убиецът е бил силен, решителен и е имал някои основни познания по анатомия. — Съдебният лекар свива юмрук и ни демонстрира случилото се. — Един чист удар, острието преминава през дроба, пронизва сърцето и готово.

— Тя трябва да е била дрогирана, за да може да направи подобно нещо с нея на самолет — промърморвам аз.

Джонстън кима с огромната си глава.

— Да, така е. Смъртта е настъпила бързо, но е била много болезнена. Би било в негова полза, ако я упои по някакъв начин.

Обмислям думите му.

— Избрал е нещо, което се приема през устата, а не се бие със спринцовка и не предизвиква пристъпи — констатирам аз. — Някакви идеи?

— Гамахидроксибутират, кетамин или рохипнол[1] биха свършили чудесна работа, но всяко едно от тях има неприятни странични ефекти. Могат да предизвикат повръщане. Кетаминът също така е способен да доведе до конвулсии. — Съдебният лекар скръства гигантските си ръце. — Не, ако бях на негово място, щях да използвам нещо от старата школа. Хлоралхидрат.

— Коктейли значи — предполага Джоунс.

— Да, действа най-добре с алкохол, какъвто между другото усетих в стомаха ѝ. Освен това действието му е бързо и е могъл без проблем да ѝ даде свръхдоза, за да изпадне в безсъзнание.

— Така е — съгласявам се аз. — Едва ли се е тревожел, че ще умре от предозиране. Ще провериш теорията си на токсикологичния анализ, нали?

— Да. Ще ускоря процеса. Трябва да получа резултатите утре следобед, заедно с всичко останало.

Хрумва ми още нещо.

— Чудя са как, по дяволите, е успял да вкара в самолета онова, което ѝ е дал?

Доктор Джонстън свива рамене.

— Не е по моята част, съжалявам.

Давам му номера на мобилния си телефон.

— Обади ми се, когато излязат резултатите, и ще изпратя някой да дойде да ги вземе. Направи само един екземпляр за себе си и го сложи на безопасно място. — Поглеждам го право в очите. — Това е федерален случай поради три причини, доктор Джонстън. Първо, случил се е в приятелски небеса. Второ, замесен е конгресменът Дилън Рийд и не е изключено това да е предвестник на нападение срещу самия него. Трето, възможно е това да е престъпление от омраза. Цялата тази потайност обаче е от уважение към семейство Рийд, а не е някакво прикритие. Искам да си наясно с това. Основната ми цел е да хвана извършителя.

Усмивката на съдебния лекар е малко изморена.

— Оценявам прямотата ти, агент Барет, но няма нужда да се тревожиш. Не си падам по конспиративни теории. Работил съм над три други смъртни случая, свързани с политици, включително такъв, в който бяха замесени много влиятелен човек и мъжка проститутка. Познавам тази територия.

Осъзнавам, че доктор Джонстън е доста компетентен специалист. Не трябва да се изненадвам, повечето от хората, които са избрали да работят със смъртта, вземат работата си много на сериозно.

— Радвам се. — Поглеждам Лиза Рийд, която лежи на така наречената операционна маса, макар отдавна да няма нужда от операция. — Нещо друго полезно?

— О, да. Нещо много, много необичайно. Тъкмо щях да ви го споделя. — Джонстън взема друг метален съд и ни го показва. — Намерих това в тялото ѝ. Нашият човек е разтворил раната ѝ. Видяхте ли прорезите?

— Да.

— Бил е много умен; направил ги е посмъртно, след като кръвообращението е спряло. След това е напъхал това в нея.

Надниквам в съда и виждам не много голям сребърен кръст.

— Къде си държиш ръкавиците? — питам аз.

Джонстън кима към една кутия на близката маса. Вземам си комплект и си ги слагам. Бъркам в металния съд и вземам кръста.

— Тежък е — констатирам аз. — Плътен. Вероятно от сребърна сплав.

Кръстът е скромен, не е кой знае какво. Дълъг е около пет сантиметра и е широк два сантиметра и половина. Обръщам го в дланта си и присвивам очи. В задната му част е гравирано нещо, но е прекалено дребно, за да го разчета с невъоръжено око.

— Имаш ли лупа?

Джонстън намира такава и ми я подава. Слагам я над кръста. Виждам някакъв много малък и много обикновен символ: череп и кръстосани кости, какъвто е универсалният знак за отрова. Гравиран е в горната част на кръста. По-долу са изписани някакви цифри.

— Числото е 143 — изричам на глас.

— Какво, по дяволите, означава това? — пита заместник-директорът.

— Нямам представа. — Оставям кръста обратно в металния съд. — Предлагам да запазим в тайна от медиите тази улика, докторе.

— Разбира се.

— Нещо друго?

Съдебният лекар поклаща глава.

— Не и в момента.

Джоунс си поглежда часовника и ме сочи с пръст.

— Да вървим към летището. Екипът ти ще пристигне скоро, а аз трябва да се връщам в Калифорния.

Казваме си довиждане с Джонстън и тръгваме по коридора към изхода. Обувките ни тракат върху линолеума, което е малко зловещо предвид това къде се намираме.

— Какъв ти е планът? — пита заместник-директорът.

— Обичайното. Криминологичен анализ на самолета, в който е убита Лиза, разпит на пасажерите, изработване на профил. След това… — млъквам за миг. — Трябва да започнем да идентифицираме други потенциални цели колкото е възможно по-скоро.

Не отбелязвам очевидното и най-тревожно нещо: череп с кости и числото 143 — съществува само едно нещо, което убиецът може да брои.

Това, естествено, ме отвежда до следващия тревожен въпрос: докога ще продължи броенето?

4.

Минава единайсет през нощта и е адски студено. Мразя студа. Вятърът не е много силен, но е постоянен и брули на кратки пориви, от които бузите ми замръзват.

Луната е огромна и разплута в небе, лишено от облаци. Това е онази същата луна, която е дежурила над пещерата на пещерняка: била е на пост преди мен и ще остане дълго след като вече ме няма.

Пътувахме около час, докато пристигнем на това частно летище във Вашингтон. То е малко и пусто — само един хангар и една писта. Аз и екипът ми ще продължим от него до международно летище Вашингтон-Дълес, където ни очаква самолетът, на който е умряла Лиза.

Свивам се още повече, докато гледам как частният летателен апарат се движи по пистата. Той е бял „Лиър“, на какъвто съм се качвала много пъти.

Заместник-директорът като че ли няма проблем с ниската температура. Той пуши — навик, от който се отказах, но който все още ми липсва най-вече когато видя някой да се наслаждава на бившата ми марка като него. Бях вярна на своето „Марлборо“ и то винаги беше готово да ми помогне. Цигарите ми даваха комфорт, а аз им отделих много години от живота си. Уговорката ни беше справедлива, докато не я разтрогнахме.

— Смоуки, трябва да говоря за нещо с теб. — Джоунс вдишва дима, задържа го и накрая изпуска малко облаче. Гледам го и му завиждам. — Искам постоянно да ме държиш в течение. Ежедневно. Това игрище е различно от онова, на което си свикнала да работиш. Ратбън е достатъчно почтен за директор, но в крайна сметка ще прикрие собствения си задник и ще те хвърли на лъвовете, ако така му е по-удобно. — Погледът на заместник-директора направо ме пронизва. — Не се оставяй да бъдеш заблудена. Ти си заменима за него.

— Мога да се грижа за себе си, сър.

— Знам. Въпреки това си дръж очите отворени.

— Ай-ай, капитане. — Удрям токовете на обувките си и артистично отдавам чест.

На Джоунс не му е особено забавно.

— Това не е някаква шега, Смоуки. Хората във Вашингтон правят кариери, като накисват другите. Ти си талантлива агентка и Бог ми е свидетел, че си много корава, но не си запозната с правилата на това игрално поле.

— Добре, добре. Разбирам.

— Директорът може много да ти помогне с медиите. Прави точно каквото ти казва — не отговаряй на въпросите им и му ги препращай. Знам, че и преди си си имала работа с журналисти, но ако тази новина изтече, ще е нещо огромно. Във ФБР има хора, които живеят само заради това, така че ги остави те да се занимават.

— Честна скаутска, точно така ще направя.

— Искам да напъхаш парцал в устата на Кали.

— Мога да я контролирам.

Джоунс ме поглежда, изпълнен със съмнение. Хвърля цигарата си.

— Самолетът спря. Да вървим.

* * *

— Мили Боже, сладкишче, прекалено е студено тук — оплаква се Кали в момента, в който обувките ѝ на високи токчета стъпват на пистата. — Защо сме тук, а не на някое място с цивилизовано време, на което да планираме предстоящата ми сватба?

Усмихвам се, както винаги. Така и не успях да се имунизирам срещу Кали. Не мисля, че са много хората, които могат да ѝ устоят.

Тя е висока, слаба и дългокрака червенокоска, която прилича на манекенка — впечатление, което само се засилва с годините. Току-що навърши четиресет и определено е много по-привлекателна, отколкото преди пет години.

Кали е наясно с красотата си и не злоупотребява с нея, за да получава облаги. Всъщност тя я оставя на заден план и набляга повече на усъвършенстването на ума си. Има магистърска степен по криминология и през последните десет години, че и повече, преследва убийци заедно с мен.

Кали има чувство за хумор, което не всеки оценява и разбира. Постоянната ѝ употреба на „сладкишче“ всъщност е една преструвка. Тази дума се използва много често в Юга, а Кали е от Кънектикът. Смятам, че я повтаря, за да се забавлява и да дразни останалите; най-вече за да дразни. Местната легенда гласи, че е получила писмено смъмряне, защото е нарекла директора на ФБР, самия господин Ратбън, „сладкишче“. Това никак не ме изненадва.

Хуморът на Кали не е злонамерен. Той просто гласи: „Ако се приемаш прекалено на сериозно, ще ти е много трудно около мен, затова се усмихни малко… сладкишче“.

Кали има и друга страна, тъмна половина, на която могат да се насладят престъпниците. Тя е безмилостна в преследването на истината, защото истината е всичко за нея. Ако аз извърша престъпление, Кали, която ме обича с цялото си сърце, не би се поколебала и ще ме погне. Може да не ѝ е приятно да го направи, но няма да се откаже, докато не ме залови. Да не го стори, би означавало да се откаже от собствената си същност, а тя не е такава.

Скоро ще се омъжи за Самюъл — Сам, Брейди, шефа на лосанджелиския SWAT отряд на ФБР. Това е ход, който изненада всички ни. Кали преследва мъже от години и се възползва максимално от удоволствията, които могат да ѝ осигурят. Тя е един вид женски Казанова. Емоционалното дългосрочно обвързване никога не е било част от картината.

Приятелката ми е изключително потайна, що се отнася до случващото се в главата ѝ, но знам някои от тайните ѝ. Наясно съм с настоящото ѝ пристрастяване към викодина, причинено от нараняването на гръбначния стълб, което получи преди две години и едва не остана инвалид. Знам също, че дълго време не си позволяваше да се сближи с някой мъж заради ранното си забременяване на петнайсет години, когато е била принудена да даде детето си за осиновяване. От известно време е в добри отношения с отдавна изгубената си дъщеря и може би това също е част от тази рязка промяна в нея. Не знам. Аз само имам някои прозрения относно тайната ѝ същност, малки съкровища, които ми е доверила през годините.

Най-големите дарове, които съм получила от Кали, са непоколебимата ѝ настоятелност да се наслаждаваме на момента, да живеем точно за този миг, и непоклатимото ни приятелство. Винаги мога да разчитам на нея. Кали беше тази, която ме намери след случилото се с Джоузеф Сандс, Кали взе пистолета от ръцете ми и ме прегърна силно, без да се замисли, Кали ме държа в обятията си, докато пищях пронизително и опропастявах перфектния ѝ костюм с кръвта, сълзите и повръщаното си.

— Тук сме заради политически проблеми — отговарям на въпроса ѝ. — И на мен не ми харесва студът.

— Не е толкова зле положението — избоботва един плътен глас. — Поне няма сняг. Мразя сняг.

Алън Уошингтън е най-старият член на екипа ми и най-опитният. Той не започнал работа направо във ФБР, а прекарал десет години в отдел „Убийства“ на лосанджелиската полиция.

Алън е афроамериканец. Той е голям мъж, като под „голям“ имам предвид наистина голям, като футболен защитник или огромен дъб, от онзи тип хора, които те карат да минеш от другата страна на улицата, ако го видиш да върви срещу теб късно през нощта. Телосложението му обаче скрива истината: Алън е изключително съобразително, добро и нежно човешко същество. Той може да преравя подробностите по някой случай с дни — търпелив е, никога не се вбесява, не търси кратки пътища, а продължава напред, докато не разглоби пъзела на съставните му части. Също така е най-изкусният специалист в сферата на разпитите. Виждала съм го как превръща най-коравите от най-коравите типове в бърборещи и тресящи се от страх мекотели.

Най-голямото доказателство за добрата душа на Алън е бракът му с Елейна. Той я обича изключително много и с цялото си сърце, тя е неговото чудо и неговата гордост. Аз също бях обичана по този начин от Мат; приятно е и показва характера на мъжа, който е до теб.

Алън ми се усмихва и докосва невидима шапка.

— Благодаря на Бога за малките услуги — казвам аз и му се усмихвам в отговор.

Следващите думи, които достигат до ушите ми, са изречени с кисел и недоволен глас.

— Защо сме тук?

Въпросът е зададен от последния член на екипа ми. Тонът му — груб, неприятелски, нетърпелив — ме дразни, както винаги.

Джеймс Джирон е брилянтен, но също така е едно противно човешко същество. Понякога го наричаме Деймиън — като сина на Сатаната от филма „Поличбата“. Той не е социално създание, няма интерес да се държи прилично, и не му пука за чувствата на другите. Той отвежда нетактичността до съвсем нови висоти.

Джеймс е книга с празни страници. Нямам представа дори дали има някакъв личен живот. Никога не съм го чувала да говори за песен или филм, които харесва. Не знам какви телевизионни предавания гледа, ако въобще го прави. Нямам представа дали излиза с някого. Джеймс не води душата си на работа.

Носи обаче ума си. Той е гений в най-пълния смисъл на думата. Завършва гимназията на петнайсет години, изкарва перфектни резултати на САТ тестовете, а на двайсет вече има степен по криминология. Започва работа във ФБР на двайсет и една — това е целта му през цялото време.

Джеймс имал по-голяма сестра Роза, която била убита от сериен убиец, когато бил на дванайсет години. В деня, в който я заровили, решил по какъв път ще поеме. Този факт е единственото доказателство, че има нещо човешко в него.

В повечето случаи двамата с Джеймс не можем да мелим брашно заедно — два положителни полюса се отблъскват, няма никакво привличане. Освен едно изключение: той притежава моята дарба да наднича в съзнанията на чудовищата, които убиват за удоволствие.

— Тук сме, защото някой е мъртъв, и друг, който има властта да го направи, е наредил ние да се заемем — отговарям му аз.

Джеймс се намръщва.

— Това не е нашата юрисдикция. Не ни е работа да се бъркаме.

Хвърлям поглед на Джоунс. Той от своя страна поглежда Джеймс със смесица от изумление и примирение.

— Спри да цивриш — скастря го Кали — или няма да те поканя на сватбата си.

Джеймс се изсмива.

— Това заплаха ли трябва да е?

— За теб може и да не е — Кали се усмихва, — но майка ти ще бъде много разочарована. Проведохме един много приятен разговор с нея по телефона, Деймиън, и тя няма търпение да се запознае с хората, с които работиш.

Джеймс се намръщва насреща ѝ.

— Не ме наричай така.

Скривам усмивката си и си позволявам да изпитам тайно задоволство от дразненето на Кали. Никога не съм се срещала с майката на Джеймс, но знам, че двамата посещават гроба на Роза всяка година на рождения ѝ ден, така че на теория са доста близки.

— Искаш ли да ни запознаеш с подробностите? — пита Алън, за да сложи край на закачките.

— Задръж си мисълта — казва заместник-директорът и се обръща към мен. — Помни какво ти казах. Дръж ме в течение.

— Да, сър.

Джоунс ми кима и ни оставя без повече празни приказки.

— Колата ни е ето там — казвам аз. — Да влезем в нея, да запалим парното и тогава ще ви запозная със случая.

Автомобилът е голям „Форд Краун Виктория“ — малко е очукан, но ще ни свърши чудесна работа. Алън сяда зад волана, а аз до него. Джеймс и Кали се разполагат на задната седалка.

— Топлина, моля — казва Кали, потрива ръце и потреперва артистично.

Алън пали колата и пуска парното на висока степен. Големият двигател изръмжава на празен ход и от парното ни връхлита полъх като вятър от входа на пещера.

— Така как е? — пита Алън.

— Хмм — измърква Кали. — Много по-добре.

Алън ми прави знак.

— Сцената е твоя.

* * *

Приключвам с разказа си и всички се умълчават, размишляват. Джеймс гледа през прозореца. Кали почуква предните си зъби с лакиран с червен лак нокът.

— Много театрално — казва тя след малко. — Да убие тази бедна жена във въздуха.

— Дори прекалено театрално — съгласява се Алън.

— Да — размишлявам на глас аз, — но е успял. Убил я е на самолета…

— Нея? — изпръхтява Алън.

Намръщвам се.

— Законово, да. На шофьорската ѝ книжка пише „Жена“. Какъв е проблемът?

Той вдига ръце, хваща волана от двете страни и го стиска силно. Въздиша звучно през устата си.

— Виж — отговаря накрая, — не харесвам транссексуални. Мисля, че е неестествено. — Колегата ми свива рамене. — Това ми е мнението, не мога да го променя. Работех над няколко убийства на трансове, когато бях в лосанджелиската полиция. Свърших си работата и съчувствах на семействата им — човекът си е човек — но това не променя истината. Те ме отвращават. Понякога просто ми се изплъзва.

Опулвам се срещу Алън шокирана. Направо съм сразена. Наистина ли чувам това от него? Извън стаята за разпити той е най-спокойният, най-честният и най-толерантният човек, когото познавам. Поне така си мислех до този момент.

— Божке, ти да видиш, къде си ги крил тез’ остри зъбки досега? — пита Кали, като дава глас на мислите ми.

— Той е хомофоб — намесва се Джеймс, а отровният му тон ме изненадва. — Не харесваш педали, нали, Алън?

Приятелят ми се обръща към колегата ни.

— Не съм почитател на целуващи се момчета, но също така не съм хомофоб. Не ми пука кой кого чука. Има голяма разлика между това и отрязването на гърдите или члена. — Алън се намръщва. — Това е моето мнение, ясно? Не казвам, че е правилно или че има някакъв смисъл, и честно казано, не ми се иска да слушам колко съм задръстен. Елейна вече ме подреди по темата, но дори тя не може да ме промени. Това няма да повлияе на работата ми.

— Кажи ни истината — подхваща Кали със загрижен тон. — Да не би да си срещнал някоя жена? Целували сте се цяла вечер, а когато си бръкнал там долу си намерил пръчка с боровинки?

Алън изръмжава.

— Майната ви. Не трябваше да казвам нищо.

— Прав си — съгласявам се аз. — Не трябваше да казваш нищо. Ако позволиш подобен коментар да се изплъзне пред семейството…

Алън кима трезво.

— Да. Съжалявам.

— Не си хомофоб, а? — пита Джеймс.

Поглеждам го изненадана. На лицето му е изписано. Няма намерение да се откаже от темата.

— Вече казах, че не съм.

— Глупости.

Алън като че ли е напът да се разгневи, но вместо това само въздиша.

— Добре. Като искаш, не ми вярвай. Но това не ме прави такъв.

Джеймс се втренчва в Алън. Намръщен е и целият се тресе. Нямам представа какво се случва тук.

— Наистина? Тогава ми кажи… — Млъква, поколебава се и започва да диша тежко. — Тогава ми кажи какво мислиш относно това, че аз съм гей.

В колата настъпва гробна тишина. Чувам как парното духа и дишането на всички.

— О, човече — казва Кали и се преструва, че яде пуканки. — Давай, не спирай точно сега, сладкишче.

Самата аз съм безмълвна.

Джеймс гей?

Не самото откровение ме шокира, а фактът, че въобще разкрива нещо. Просто е прекалено лично. Също толкова шокиращо щеше да е, ако ни кажеше кой е любимият му сладолед.

Донякъде съм изненадана колко добре е успявал да прикрива факта, че е гей. Имали сме си работа с такива жертви преди. Не е показвал по абсолютно никакъв начин, че е такъв.

Разбира се, същото се отнася и за Алън.

— Защо ни казваш това сега? — пита грамадата.

— Не знам! — излайва в отговор Джеймс. — Стига увърта. Отговори на шибания въпрос.

Алън му хвърля бърз поглед. На устните му заиграва лека усмивка.

— Бих отговорил… че все още не те харесвам.

Кали изпръхтява и започва да се смее. Звучи нелепо.

Част от гнева се оттича от лицето на Джеймс. Той оглежда внимателно Алън и търси някакъв издайнически знак, че се подиграва с него.

— Това ли е всичко, което имаш да кажеш?

— Да.

В следващия миг се случва нещо, което направо ме разтърсва. Алън се пресяга над седалката и слага ръка на рамото на Джеймс. Жестът му е нежен и окуражаващ. Онова, което ме шокира, е реакцията на Джеймс. Той не потръпва, не примига и не се отдръпва. Виждам следа от нещо друго, от един вид „Какво?“.

Облекчение, осъзнавам аз изумена. Голямо облекчение. Мнението на Алън е важно за него.

— Наистина, синко — казва грамадата с нежен като жеста си глас.

Моментът отминава. Джеймс маха ръката му.

— Добре — отговаря той и поглежда намръщен Кали ѝ мен. — Не искам да чувам нищо повече по темата, ясно?

Вдигам три пръста за „честна скаутска“. Кали кима, но се плъзга на седалката и се отдръпва колкото се може повече от него.

— Какво, по дяволите, правиш? — пита подозрително Джеймс.

— Не се тревожи, сладкишче — отвръща тя, — нямам проблем с това, че си гей, наистина нямам. Но скоро ще се женя, а се сещаш какво казват — ако стоиш прекалено дълго до някой обратен, самият ти ще станеш такъв. По-добре да внимавам, отколкото после да съжалявам.

Съумявам да не се усмихна. Джеймс я поглежда внимателно, преди да въздъхне и да заключи:

— Ти си идиотка.

Това още повече успокоява положението. Кали се отнася с него, както винаги, и това дразнене е истинско облекчение за Джеймс след откровението му.

Ами аз, питам се. Какво очаква от мен?

Поглеждам го, но той гледа през прозореца. Изглежда спокоен.

Осъзнавам, че не се е тревожел как ще реагирам аз. Знаел е, че ще го приема.

Това ме радва.

— Сега, след като преживяхме този момент ала Джери Спрингър[2] — казва Кали, — можем ли да се върнем към случая? Да не забравяме и основния приоритет: планирането на сватбата ми.

— Какво общо има настоящият случай със сватбата ти? — питам недоумяващо аз.

Кали завърта очи.

— Е, струва ми се, че преди нея трябва да хванем убиеца, така че се размърдайте.

Ухилвам ѝ се. Тя не се тревожи за сватбата си. Това е нейният начин; тя живее, за да прогонва лошото настроение и да озарява мрака.

— Да вървим към Вашингтон-Дълес — казвам аз. — Самолетът ни чака. Можем да говорим по пътя.

Алън подкарва колата и аз осъзнавам, че точно тази разлика между живота и смъртта е особено съществена. Животът е движение. Винаги нещо се случва, ходиш някъде, проправяш си път през пукнатините, независимо дали моментът го позволява, или не. Неочакваната ненавист на Алън към транссексуалните и изненадващото откровение на Джеймс, добри или лоши, и двете неща означават живот, а честото неудобство на живите винаги е за предпочитане пред спокойствието на мъртвите.

5.

Необходими са ни четиресет и пет минути, за да се доберем до летището. Там ни чака едно местно ченге, което прекарва колата ни през будката на охраната и ни посочва да продължим надясно. Минава полунощ, но като всички международни летища и Вашингтон-Дълес постоянно е оживено. Докато Алън шофира, виждам отлитащи самолети, които се гмурват от морето светлина в нощното небе.

Самолетът, на който е била убита Лиза, е преместен в ремонтен хангар. Той е голям, направен от метал и бетон, което означава, че вътре ще е студено. Температурата продължава да пада и осъзнавам, че наистина не съм облечена за това време.

Осветлението в хангара е пуснато. Късният час, помещението и студът създават усещане за усамотение.

— Предполагам, че трябва просто да влезем вътре — казва Алън и го прави.

— Коя е тази? — пита Кали, докато паркираме.

Посрещнати сме от руса жена, която не познавам. Тя изглежда на моята възраст, облечена е в черно яке, черни панталони и бяла риза. Просто облекло, но ѝ стои изключително добре. Не е нито висока, нито ниска, около метър и шейсет и пет, хубава, без да е красива. На лишеното ѝ от всякакво изражение лице греят две интелигентни сини очи.

— Мирише ми на чиновничка — промърморва Алън.

Тя се насочва право към мен, когато слизам от колата.

— Агент Барет?

— Да? А вие сте?

— Рейчъл Хинсън. Работя за директора.

— Добре.

— Разполагате със самолета за двайсет и четири часа — казва тя, като пропуска любезностите. — Никой няма да стъпи в хангара през това време. Няма да ви безпокоят. — Посочва към една количка наблизо. — Криминологичните принадлежности са тук, включително фотоапарати, торбички за улики и докладът, подготвен от полицията, преди да поемем случая. Аз ще ръководя парада.

Очаквах това да се случи.

— Не — отговарям аз, като се опитвам гласът ми да е спокоен и мил.

Хинсън ме поглежда намръщена.

— Моля?

— Казах „не“, агент Хинсън. Това е моят случай. Екипът ми и аз ще бъдем единствените на този самолет.

Тя се приближава до мен, даже прекалено много, за да използва височината си да ме сплаши. Умен ход, но старичък и въобще не ми действа.

— Опасявам се, че ще трябва да настоявам — казва Хинсън и ме гледа свирепо с тези нейни сини очи.

Признавам ѝ, че наистина изглежда заплашително.

— Обади се на директора — казвам ѝ аз.

— Защо?

— Защото той е човекът, който може да разреши този спор. Тук не става въпрос за мерене на нещо, Хинсън. Е, може би мъничко. Но честно казано, ти само ще ни се пречкаш в краката, а и мотивите ти да си тук ще ни разсейват. Нямаме нужда от някого, който да ни наднича над раменете точно сега.

Тя не отстъпва назад, а по-скоро премества тежестта на тялото си върху десния крак. Виждам я, че обмисля думите ми, че претегля заповедите, които са ѝ дадени, чуди се дали да ни се махне от главата, или да обезпокои директора. Определено не е притеснена. Хинсън е свикнала да се уповава на преценката си.

— Виж — казвам ѝ аз, за да ѝ помогна, — знаеш, че не съм тук само защото директорът ми заповяда да дойда.

— Функционално си.

— Функционално да, но не и в действителност. Тук съм, защото съпругата на конгресмена ме поиска.

Една много малка усмивка се появява на устните ѝ и омекотява празното ѝ като платно лице. Това е усмивка на уважение, на одобрение, че не съм споменала име.

— Добре, агент Барет — примирява се тя и този път наистина отстъпва назад. Бърка във вътрешния джоб на якето си и пред погледа ми се разкрива раменният ѝ кобур. Хинсън вади бяла визитка и ми я подава. На нея пише „Хинсън“ с черни букви, последвани от телефонен номер и имейл адрес. Нищо друго.

Поглеждам я.

— Падаме си малко лаконични, разбирам.

Тя свива рамене.

— Мога да преброя на пръстите на двете си ръце всичките пъти, в които съм давала визитката си. Моля те, обади ми се, ако имаш нужда от нещо. Можеш да ми звъниш денонощно.

Хинсън се обръща и си тръгва без повече приказки, ниските ѝ обувки тракат по сивия бетонен под на хангара.

Първият рунд е за мен, но си спомням предупреждението на заместник-директора и вече знам, че е бил прав да ми изчете онази лекция.

— Хмм — избоботва Алън. — Как би описала някоя като нея? Зловеща? Твърда? И двете?

— Бих я описала каквато е — промърморвам в отговор аз.

— А именно?

— Полезна. Полезността е най-голямото ѝ качество. А сега да отидем да разгледаме местопрестъплението.

* * *

— Досега не съм се качвала в напълно празен самолет — споделя Кали. — Странно е.

— Прекалено е тихо — отбелязва Алън.

Прави са. При нормални условия самолетите издават свои собствени звуци, подобно на мърмореща тълпа. Този тук е като гробница.

— Какъв е моделът, 727 ли? — пита Алън.

— 737-800 — отговаря Джеймс. — Среден по големина, тесен корпус, 162 места за пасажери, разделени в две класи. Четиресет метра дълъг и трийсет и четири метра широк от крило до крило. Тежи 41 тона празен и може да измине 5555 километра с максимум гориво. Развива скорост грубо около 0.7 маха.

Алън завърта очи.

— Благодаря ти, „Енциклопедия Браун“.

— Къде е седяла? — питам аз.

Алън поглежда доклада.

— 20F, мястото до прозореца.

Намръщвам се.

— Един въпрос: как си е осигурил да седне до нея? Това би изисквало предварително да е наясно къде е било нейното място. Трябва да разберем как си е запазила билет.

— Има прекалено много неизвестни тук — констатира Джеймс.

Поглеждам го.

— Какво имаш предвид?

— Начинът, по който я е убил, е изисквал тя да стои до прозореца. — Той грабва доклада от ръцете на Алън и изважда една снимка от него. — Оставил я е облегната върху прозореца и завита с одеяло, все едно спи. Нямало е как да направи това, ако е седяла на средно място, камо ли пък на външно.

— Е, и?

— Мисълта ми е, че има различни начини, по които е можел да разбере кое е мястото ѝ. Да подкупи някого или да хакне системата. След това е можел да запази мястото до нейното, да уговори човека, който го е запазил, да му го преотстъпи или нещо друго. Но след 11 септември на практика не е можел да гарантира, че тя ще седи до прозореца. Нямало е как да планира или уреди това.

Едва сега разбирам какво има предвид Джеймс.

— За него не е било задължително да я убие на самолета.

Той кима.

— Точно така.

Това не е нещо голямо, но както винаги, е част от целия пъзел, част от човека, който е извършил убийството.

Той е бил решен да убие Лиза Рийд, но не и да го стори на самолет. Дебнел я е, наблюдавал я е, събирал е информация за живота ѝ. Разбрал е, че ще пътува, научил е, че си е запазила място до прозореца, и едва тогава е планирал да я убие във въздуха. Ако нещата не се бяха наредили както трябва, щеше да я убие някъде другаде.

— Местоположението го е интересувало — промърморвам аз, — но то е било добавка, показност, „виж какво мога да направя“. Лиза е била най-важният фактор, а не местоположението. Тя е била ключът.

— Почакай — казва Кали. — Има още една възможност, нали?

— Каква?

— Да е било случайно убийство. Вероятно местоположението наистина е било ключов фактор за него. Запазил си е средно място и е бил решен да убие нещастника, който се озове до него — в случая това е била Лиза. Може да е имал проблем с авиолинията или с пътуването със самолет по принцип. Самата аз съм искала да убия някой дразнещ пасажер на два-три пъти.

— Възможно е и определено е доста обезпокоително — отвръщам аз, — но не ми се струва вероятно. Самият факт, че е била Лиза Рийд — транссексуален човек и дете на конгресмен? — Поклащам глава. — Тук не става въпрос за съвпадение. Той обича да планира и да контролира нещата. Изборът на жертва е неразделна част от процеса. Може и да греша, но… на мен не ми се струва случайно убийство.

Кали обмисля думите ми и кима.

— Права си.

Вървим по пътеката. Този 737-800 е с нормално разпределение на местата — редове от по три седалки от двете страни. Въздухът е хладен, но още не е студен. Самолетите успяват да задържат топлина. Стигаме до 20F.

— Какво са свършили криминолозите им, Кали? — питам аз.

Тя преглежда доклада.

— Направили са много снимки, преди и след като тялото е било преместено. Взели са багажа ѝ и са го отнесли долу в хангара. Това е всичко.

— Май са приключили много набързо — отбелязва Алън.

Оглеждам известно време наоколо. Няма нищо свръхестествено тук. Това е просто мястото, на което едно човешко същество е убило друго. Животът е бил отнет на тази седалка до прозореца. Аз вярвам в душата и точно тук есенцията на Лиза Рийд, същността ѝ е изчезнала завинаги.

Шокирана съм, както винаги, колко неподходящо място за смърт е това. Веднъж видях красива млада жена, убита в калта. Беше гола. И удушена. Езикът ѝ се подаваше от подутата ѝ пребита уста. Отворените ѝ очи се взираха в небето. Все още беше запазила част от красотата си, но я губеше бързо от прииждащата ентропия, която я дъвчеше по краищата. Дори мъртва в пръстта, мястото не изглеждаше подходящо за нея. Никоя гора, земя или небе не биха били. Не съществуваше подходящо кътче, на което да се сложи край на един живот; смъртта сама си създаваше рамки.

— Виждам кръв на мястото ѝ — отбелязва Кали и ме изважда от мислите ми. — Най-лесно ще е просто да вземем цялата възглавница. Нейната и неговата и да потърсим за отпечатъци. Това е добра следа. Едва ли е носил ръкавици, щеше да се стори странно на останалите пасажери. Ще минем с прахосмукачка всичко, за да видим дали ще открием нещо. В общи линии ще направим точно това.

— Мисля, че е взел нещо — намесва се Джеймс.

Обръщам се към него:

— Какво?

— Трофей. Оставил е предмет в нея — кръста. Пада си по символи. Трябвало е да вземе нещо.

Не всички серийни убийци вземат трофеи, но съм съгласна с Джеймс. Струва ми се правилно.

— Може да е било всичко — отбелязва Алън. — Бижу, нещо от дамската ѝ чанта, малко от косата ѝ. — Свива рамене. — Всичко.

— Ще претърсим нещата ѝ, за да проверим дали нещо очевидно липсва — казвам аз.

— Става все по-студено, така че ни кажи какъв е планът, сладкишче.

Кали е права. Започвам да го надушвам, но тук няма нищо друго, което да ми помогне.

— Двамата с Джеймс ще останете тук, за да довършите работата си. Обадете ми се, когато приключите. Алън, искам да ме закараш до жилището на Лиза. После ще се заемеш с разпитите на свидетелите. Стюардеси, пасажери, абсолютно всички. Разбери също така как нашият човек си е купил билета. Дали е използвал пари в брой? Кредитна карта? Ако е платил с кредитна карта, вероятно е използвал фалшива самоличност. Как е успял да го направи?

— Заемам се.

Кали също кима в знак на съгласие.

Поглеждам за последно прозореца, до който е умряла Лиза, и си тръгвам завинаги оттук. В един момент всичко ще избледнее, сигурна съм. Някой ден ще седна на мястото до прозореца и въобще няма да се сетя за Лиза Рийд.

Някой ден.

6.

Двамата с Алън пътуваме по магистралата към Александрия. Нямаме голяма компания на пътя, само още няколко нощни шофьори, които вероятно също като нас мечтаят вече да са в леглата си.

Колегата ми мълчи, докато шофира. Парното е пуснато на максимум, за да се справи със студа. Мракът е завладял всичко — навсякъде господстват тишината и спокойствието.

— Как така студът кара нещата да изглеждат по-спокойни? — чудя се на глас.

Алън ме поглежда и се усмихва.

— Нещата са по-спокойни. Ти си свикнала с Лос Анджелис. Там не става достатъчно студено и хората и животните не са принудени да се прибират. Тук е така.

Прав е. Преживявала съм го. Когато бях между шест и десет години, преди майка ми да почине от рак, си правехме семейни пътувания с кола. Мама и татко си вземаха отпуска по едно и също време и прекарвахме по две седмици в обикаляне на САЩ.

Помня трудните моменти от тези пътувания: безкрайната песен на гумите върху пътя и постоянно преминаващия покрай погледите ни свят. Това се превръщаше в една изключително болезнена скука. Също така помня, че играех разни игри с майка ми. Аз-шпионинът и броене на едноочки (коли, на които само един от фаровете работеше). Пеехме силно и фалшиво. Най-вече обаче помнех местата, на които ходехме.

За период от пет години видях едни от най-красивите забележителности на Съединените щати: националния парк „Роки Маунтин“, „Йелоустоун“, „Маунт Ръшмор“. Прекосихме Мисисипи на няколко места и ядохме супа от бамя в Ню Орлиънс. Рядко отсядахме в хотели, предпочитахме да лагеруваме.

Една година татко се амбицира и ни заведе в северната част на Ню Йорк през есента. Искаше да видим Катскил Маунтин, където се предполага, че е подремвал Рип ван Уинкъл[3]. Пътуването беше непоносимо дълго и когато пристигнахме, вече бяхме изключително изтощени и разнебитени. Отбихме в къмпинга и аз излязох от колата като светкавица.

Дърветата бяха невероятни — ниски и високи, млади и стари вечнозелени, които бяха започнали да пожълтяват. Беше студено, както е студено тук, студът щипеше бузите ми и дъхът ми излизаше на пара.

— Не само че трябва да пикая в гората — оплака се майка ми, — но и задникът ми ще трепери, докато го правя.

— Не мислиш ли, че е много красиво? — попита баща ми, изпълнен с изумление и глух за гнева ѝ.

Това беше едно от нещата, които обичах в него. Той беше вечно млад, що се отнасяше до начина, по който гледа на света. Майка ми беше по-предпазлива. Също като мен и тя имаше своята цинична страна. Беше здраво стъпила на земята, което е особено важно, а татко обичаше да лети в облаците и това също си имаше своя чар.

Помня как мама се обърна към него с намерението да продължи да се оплаква, но в крайна сметка не го стори, когато видя изписаната на лицето му радост. Прогони недоволството си и се огледа наоколо. Най-накрая видя онова, което и баща ми; зарази се от доброто му настроение и получи място в мечтата му.

— Така е — съгласи се мама. — Наистина е много красиво.

— Може ли да разгледам? — попитах аз.

— Разбира се, скъпа — отвърна баща ми. — Но не е се отдалечавай, стой наблизо.

— Добре, татко — съгласих се аз и хукнах към дърветата.

Удържах на думата си и останах наблизо. Нямаше нужда да ходя надалече, само след петдесет стъпки вече бях сама — по-сама, отколкото някога съм била. Спрях, за да осмисля положението си; не бях изплашена, а по-скоро ми беше интересно. Излязох на малко празно пространство, заобиколено от високи дървета, които също бяха започнали да пожълтяват, но все още не се бяха предали напълно. Протегнах ръце, наклоних глава назад, затворих очи и се заслушах в спокойствието и тишината.

Години по-късно намерих трупа на млада жена в горите на Анджелис Крест и си спомних това спокойствие и тишина. Зачудих се какво ли е усещането да те убият в средата на нищото, да получиш това усамотение като катедрала за писъците си.

Бях на десет години по време на това пътуване до Ню Йорк и то беше последното, преди мама да се разболее. Когато мисля за родителите си, винаги се сещам за тях тогава, на тази възраст — само на трийсет и трийсет и една, по-млади, отколкото съм аз сега. Когато мисля за детството си, се сещам за тези пътувания, за игрите на Аз-шпионинът, едноочки и „пристигнахме ли вече“ и за оплакванията на майка ми. Спомням си щастието на баща ми, колко много го обичаше мама, листата, дърветата и как тяхното спокойствие беше красиво, а не напомняше за смъртта.

* * *

Апартаментът на Лиза е ново строителство и е разположен близо до центъра на Александрия. Сградите са хубави, но не се вписват в обстановката.

— Сякаш Калифорния е дошла на гости на Вирджиния — отбелязва Алън, като облича в думи мислите ми.

Отвън апартаментът е от кафяво дърво и замазка, със своя малка алея. Все още никой не е влизал, няма опъната жълта полицейска лента на вратата. Спираме колата, излизаме от нея и отиваме до предната врата. Алън ще разгледа апартамента с мен, преди да се заеме със свидетелите.

Отбихме се до моргата, за да взема ключовете на Лиза. Разглеждам ги на слабата светлина от уличните лампи, за да намеря онзи, който ни трябва.

— Вероятно е този — сочи към един златист ключ Алън.

Вкарвам го в ключалката и успявам да отключа. Прибирам връзката с ключове в джоба и двамата вадим оръжията си.

— Път на дамите — казва Алън.

* * *

Апартаментът има две спални, едната от които също така се ползва като домашен офис. Проверяваме ги заедно с малката баня за гости и основната баня, преди да приберем оръжията си.

— Приятно местенце — отбелязва Алън.

— Аха.

Наоколо властват земните тонове — приглушени са, но не и безлични. Навсякъде има цветове — от малките кафяви възглавнички на дивана до белите памучни завеси със сини цветя по краищата. Всичко е чисто и не мирише лошо на домашни любимци, мръсно пране или оставена храна. Тя не е пушела. Дървената масичка за кафе пред дивана е покрита с приятен безпорядък от списания и книги. Лиза е била подредена, но не и прекалено подредена.

— Мога ли вече да тръгвам? — пита Алън.

Поглеждам си часовника. Часът е 5:00.

— Разбира се. Преди да се впуснеш в преследване на свидетели или в търсене на паричната следа, проучи за убийства, извършени по подобен начин.

— Имаш предвид кръста?

— Кръста или символите, които е оставил по него. Не мисля, че ще намерим някои стари случаи, но може да попаднем на нови.

Алън се намръщва.

— Смяташ, че е действал от известно време и едва сега е решил да се разкрие?

— Да.

— Лоша идея от негова страна.

— Да се надяваме, че наистина е такава.

* * *

Оставам сама. Не пускам лампите. Зората изгрява и на мен ми се иска да видя дневната, както я е виждала Лиза. Сядам на дивана, който е от кафяв микрофибър, диван като хиляди други, само дето този е бил нейният. Тя е седяла тук, отново и отново. Успявам да позная кое е било любимото ѝ място — една от възглавниците е по-износена от останалите.

Среден на големина плосък телевизор е разположен на нужното разстояние срещу дивана. Представям си я как е седяла тук на изключени лампи, а сенките са танцували по лицето ѝ. Виждам шишенце лак на масата и се усмихвам. Гледала е телевизия, докато си е лакирала ноктите. Намирам книга на страничната масичка, някакъв глупав любовен роман. Вероятно така е разпускала, четяла е, докато е чакала лакът да изсъхне.

Това място е било светилище, убежище, а аз смятам да го оскверня безнаказано. Осъзнавам, че в това отношение не се различавам много от убийците, които преследвам. Ще претърся този дом, ще отворя всяко чекмедже, ще прочета имейлите ѝ и ще надникна в аптечката. Ще прекося всякакви граници на личното пространство, докато не остане нищо за намиране.

Някога Лиза е можела да заключи вратата си и да запази тайните си скрити от света, но вече не. Убийците, които преследвам, се опияняват от тази концепция.

Моите мотиви са по-чисти, но преди много време осъзнах, че нямаше да оцелея, докато си върша работата, ако съм нечестна със себе си, а истината е, че аз също малко се опиянявам, когато претърсвам дома на някоя жертва, и изпитвам вълнение от това воайорство. Мога да погледна, където си искам, да докосна каквото си искам, и да отворя всяка една врата. Това може да ти замае главата и донякъде разбирам защо на психопатите им харесва толкова много.

Ставам и отивам в кухнята. Малка е, но в същото време е функционална и чиста. Плотовете са от кафяв гранит. Хладилникът е от неръждаема стомана с микровълнова, готварска печка и съдомиялна в същия цвят. Отварям няколко шкафа и надниквам в тях. Намирам бели сервизи, чинно подредени.

Хладилникът е почти празен. На вратата му е залепена бележка — списък за пазаруване. На нея пише: „Трябват ми бутилирана вода, кърпички, макарони и сирене“.

Вече не ти трябват, мисля си аз.

В чекмеджетата в кухнята няма нищо. Прибори, телефонен указател, химикали и листчета. Не съм изненадана. Лиза е човек, който е трябвало да се крие. Тя не би държала тайните си на място, на което някой гост случайно може да ги намери.

Отивам в спалнята. Тя не е много голяма, подът е покрит с лъскав бежов килим. Леглото е голямо и е завзело голяма част от пространството. Земните тонове продължават и тук. Лиза е намерила своята същност в обзавеждането — женствена, а не момичешка.

Прехвърлям се на онова безценно скривалище, в което жените най-често крият тайните си — нощното шкафче. Отварям най-горното чекмедже и не оставам разочарована. Вътре има торбичка с марихуана и листчета за цигари. Също така виждам бебешко олио и списания със снимки на мускулести голи мъже. Оглеждам се и забелязвам музикалната уредба.

Представям си как Лиза си пуска диск, запалва си цигара с трева и вдишва дима, докато разлиства страниците на списанието, за да намери нужната визуална искра. Успява, отпуска се в леглото, взема бебешкото олио…

Тук пътищата ни се разделят, Лиза.

Когато моите пръсти се спускат на пътешествие там долу, намират друго оборудване. Никога не съм имала пенис, не съм и искала, но съм ги държала в ръцете си. Знам какво е чувството, как миришат, какви са на вкус, но нямам представа какво е да имаш такъв и какво е чувството, когато го докосваш.

Това тревожило ли те е? Била си привлечена от мъжете и си искала да станеш жена. Странно ли ти е било, когато ръката ти е хващала пенис? Превръщала ли си го в нещо друго във фантазиите си?

Опитвам се да го постигна, да усетя онова, което е усещала Лиза, но не успявам.

Затварям горното чекмедже и отварям това под него. Вътре намирам само книги с меки корици.

Премествам се на дрешника ѝ и започвам да преглеждам чекмеджетата му. Все едно гледам моя. Тук вътре няма никакви мъжки вещи. Сутиени, бикини, тениски и дънки. В килера положението е същото — различни рокли, панталони и обувки. Имала е добър вкус, класен, с нюх към модата. Мирише ми на ментета, но няма следа откъде са закупени.

Излизам от стаята и влизам в банята до нея. Отново съм шокирана, че се озовавам в дамско местенце. Гримове, люфа, сапун с аромат на лавандула, кристали за вана, розови самобръсначки и лосион за ръце. Дори тоалетната седалка е спусната. Дали е уринирала седнала или права?

Аптечката е принадлежала на здрава жена. Вътре има аспирин, бинт, основните неща. Няма антидепресанти или болкоуспокояващи. Всъщност няма никакви лекарства, което ме изненадва, преди да осъзная истината. Взела ги е със себе си в Тексас.

В шкафчето под мивката няма тампони, за които да се пресегнеш, докато седиш на тоалетната чиния, а само парцал и препарат за почистване на бани.

На пода има дигитален кантар и по навик се качвам на него, все още се опитвам да бъда Лиза. Пренебрегвам лъжите му, както вероятно е правила и тя. Оглеждам се за последно и излизам от банята, за да проверя домашния ѝ офис.

Той е обзаведен в същите земни цветове като останалата част от апартамента. Бюрото е разположено под прозореца. Можела е да гледа през него, когато ѝ се прииска, но плоският ѝ компютърен монитор е бил защитен от светлината му. Самото бюро е направено от тъмно дърво, нито от масивно такова, нито от някакво леко, нещо по средата. Лиза е харесвала дърво, това е повече от очевидно. Виждам много малко метал в мебелите ѝ.

До бюрото ѝ има картотека. Висок метър и осемдесет рафт е разположен на насрещната стена. Той също е от тъмно дърво. Хвърлям поглед на заглавията на книгите. Почти всички са пътеводители с гей/лесбийска насоченост: „Гей пътуване в Италия“, „Мадрид — просто фантастично“ и подобни.

Правя проверка на картотеката, но не намирам нищо интересно. Ще я прегледаме щателно, но сега не съм тук за това. Търся нещо, каквото и да е, което може да ни насочи в правилната посока.

Разглеждам бюрото. Чисто е. На него има само подложка за чаша и химикал. Затварям очи и се опитвам да си представя сутрешния ѝ ритуал. Събувам си обувките, защото Лиза е ходила боса тук, върху тези плюшени килими.

Представям си я как се събужда сутрин, отива до кафе машината, налива си гореща чаша кафе и идва да седне, още сънена, пред компютъра…

Не, не ми се струва правилно.

Има една голяма разлика между Лиза и мен. Когато се събуждам сутринта, косата ми е истинска каша, очите ми са подпухнали и дори може да имам крещяща нужда да си оскубя мустака, но никога не съм се тревожила, че някой неочаквано ще почука на вратата ми и ще разбере, че не съм жена.

Лиза се е притеснявала постоянно за това. Затварям очи и започвам всичко отначало.

Представям си я как се събужда. Първата спирка е банята. Душ, бръснене на краката, ако е необходимо, миене на зъбите. Оправяне на косата. Гримиране — нищо екстравагантно, просто грим, който да я увери, че от огледалото я гледа женско лице. Всички донякъде сме роби на огледалата, но при Лиза положението е било още по-сериозно.

Дрехите са обикновени — тениска и анцуг, но лицето ѝ е гримирано, преди да седне да си пие кафето. Още със ставането се подготвя за вероятността да бъде видяна от някого.

Сега останалото ми се струва правилно: чашата кафе, ходенето боса в офиса.

Сядам в стола и пускам компютъра. Тапетът на десктопа ѝ е зашеметяваща снимка на египетските пирамиди на фона на безоблачно синьо небе.

Отварям браузъра и преглеждам историята, за да видя какви сайтове е посещавала. Те са смесица от бизнес и шопинг. Намирам нейния уебсайт — „Рейнбоу Травълс“. На първата страница има снимка. Лиза, усмихната, красива. Никога не бих разбрала, че това прекрасно създание не е започнало живота си като жена.

Снимки…

Ставам, излизам от домашния офис и се връщам първо в дневната, а после и в спалнята. Бях права — няма снимки по стените. Няма снимки на семейството ѝ — на Розарио и Дилън — нито пък на самата нея. Има плакат на Пикасо и черно-бяла фотография на Ансел Адамс, но нищо повече.

Тази странност ме учудва. Защо няма снимки? Дали е било болезнено за нея да вижда лицата на родителите си всеки ден? Или просто е продължила да ги предпазва от себе си и се е тревожела някой посетител в дома ѝ да не направи връзката между нея и тях?

Връщам се обратно в офиса и продължавам работата си на компютъра. Проверявам пощата ѝ. Намирам много бизнес кореспонденция, имейли, свързани с онлайн покупките, и отново се натъквам на същата странност — няма нищо лично. Това е киберпространствената версия на липсата на семейни снимки.

Започвам да си мисля, че Розарио не беше права, като каза, че Лиза е била щастлива. Апартаментът е чудесен, Лиза е ръководела свой собствен бизнес, имала си е плоския телевизор, тревата и бебешкото олио и всичко това е прекрасно, но мисля, че домът ѝ е бил място, изпълнено със самота и ежедневна рутина.

Не намирам никакви имейли от и до приятели, никакви посещения в сайтове за запознанства, въобще няма нищо, което да подсказва за социален живот.

Въздишам и се отпускам на стола. Не съм доволна. Къде е Лиза на това място? Къде е душата ѝ?

Кракът ми сритва нещо под бюрото. Намръщвам се, избутвам стола назад и се навеждам, за да го вдигна. Сърцето ми забива по-бързо, когато виждам какво е.

В ръцете си държа бележник с кафява кожена подвързия, на който със златни букви пише „Дневник“.

— Да си дойдем на думата — промърморвам аз.

Лиза е писала за първи път преди седмица. Почеркът ѝ е красив, четлив и със заврънкулки. Чета.

Нямам представа защо си водя дневници. Може би за да отразявам собствената си самота. Не знам. Предполагам, че ми помага от време на време просто да сядам и да пиша: „Аз съм самотна, аз съм самотна, ах, мамка му, колко съм самотна“.

Вчера четох „Коринтяни“ от Библията. Разплаках се. Плаках ли, плаках. Не можех да се спра. Ето какво пише там:

ЛЮБОВТА ДЪЛГО ТЪРПИ И Е МИЛОСТИВА; ЛЮБОВТА НЕ ЗАВИЖДА;

ЛЮБОВТА НЕ СЕ ПРЕВЪЗНАСЯ, НЕ СЕ ГОРДЕЕ, НЕ БЕЗОБРАЗНИЧИ, НЕ ТЪРСИ СВОЕТО, НЕ СЕ РАЗДРАЗНЯВА, НЕ ДЪРЖИ СМЕТКА ЗА ЗЛО, НЕ СЕ РАДВА НА НЕПРАВДАТА, А СЕ РАДВА ЗАЕДНО С ИСТИНАТА, ВСИЧКО ПРЕМЪЛЧАВА, НА ВСИЧКО ХВАЩА ВЯРА, НА ВСИЧКО СЕ НАДЯВА, ВСИЧКО ТЪРПИ.

ЛЮБОВТА НИКОГА НЕ ОТПАДА.[4]

За момент имах чувството, че не мога да дишам. Болеше ме толкова много, че си мислех, че ще се разпадна. Веднага ми хрумна един въпрос. Ще се появи ли човек, на когото някога да кажа тези думи? Ще се появи ли? Някой ще изпитва ли такива чувства към мен?

Съществува ли такъв мъж, който да ме целуне, да разбере каква съм, и да продължи да ме целува завинаги? Ако съществува, ще го разпозная ли, когато се появи?

Знам, знам, животът ми е пътешествие и то е по-скоро маратон, отколкото спринт. Но понякога се съмнявам. Съмнявам се в себе си, в решенията си. Срамувам се да си призная, че понякога се съмнявам дори в Бог.

Как е възможно да се съмнявам в Бог? Бог е единственият, който винаги ми е помагал.

Съжалявам, Боже.

Понякога просто съм прекалено самотна.

Довършвам последния ред от написаното в този ден и си прочиствам гърлото. Прехвърлям се на следващата бележка, написана два дни по-късно.

Баба е мъртва. Не съм изненадана, но въпреки това ме боли. Баба беше расистка. Тя нямаше да ме приеме такава, каквато съм сега, но въпреки това я обичах, просто няма как да променя това. В крайна сметка баба винаги е пазила тайната ми. МОЯТА тайна. Тя продължи да ме обича дори след като направих онова най-ужасно и най-срамно нещо, когато

Намръщвам се. Написаното свършва тук. Прокарвам пръст по вътрешността на страниците и откривам, че няколко листове от дневника са били скъсани. Прелиствам нататък.

Тогава го виждам.

И замръзвам.

Ръцете ми започват да треперят. Отварям дневника по-широко, за да се уверя, че не си въобразявам.

В горната част на една от страниците има нарисуван на ръка символ.

Череп и кръстосани кости.

Под него е написано:

Какво колекционирам? Това е въпросът и това е ключът. Намери отговора скоро или още ще умрат.

Изтървавам дневника на бюрото. Сърцето ми направо препуска.

Той. Бил е тук. Мъжът от самолета.

Мъжът, който е убил Лиза.

7.

Значи ни оставя следи — заявява Алън, но не е особено доволен от този факт.

— Също така ни е дал ултиматум. Хванете ме или ще убия отново.

В момента, в който със сигурност разбирам, че един убиец е сериен, всичко спира. Това е момент на пълна тишина, на затаен дъх. Земята престава да се върти и едно тихо жужене изпълва главата ми и започва да пулсира във вените ми.

Това е ужасен стопкадър, необходима минута, в която приемам бремето на професията си: докато не го хвана (него, нея или тях), убийствата ще продължат. Всеки, който умре от сега нататък, е моя отговорност.

Едно е да знаеш, че няма да се спрат, докато не ги заловиш. Съвсем друго е да ти заявят открито, че вече се подготвят за следващата си жертва. Напрежението е на съвсем друго ниво.

— Мамка му — ядосва се Алън. — Изморих се от тези хора. Не знаят ли, че хич не са оригинални?

— За тях това винаги е ново.

— Да. Какво искаш да направим?

Обадих се първо на Алън, без да се замисля особено много. Имах нужда да говоря с някого и да му споделя какво съм открила. Шокът от адреналина започва да отшумява.

— Какво разбра до момента? — питам аз.

— Използвал е кредитна карта, за да си купи билет за самолета. Картата е валидна. Оказа се, че е издадена преди няколко години. Имам адреса и съм тръгнал натам.

Сърцето ми се свива.

— Какво е името на картата?

— Ричард Амброуз.

— Истинският Амброуз, който и да е той, вече е мъртъв.

— Аха.

Ако нашият извършител беше създал тази самоличност, картата щеше да е издадена наскоро.

— Вероятно е намерил човек, който прилича на него — мисля на глас аз. — Това поне ще ни помогне донякъде.

— Искаш ли да продължа с настоящата си работа, или да дойда при теб?

— Отиди в дома на Амброуз. Аз съм си добре тук. Просто се шокирах.

— Двамата с Нед ще огледаме и след това ще ти се обадя.

Когато Алън го обучавали за отдел „Убийства“, менторът му казал, че бележникът е най-добрият приятел на детектива и този приятел трябва да си има име. Алън кръстил своя Нед. Така си остана и до ден-днешен. Виждала съм го да вади от вътрешния си джоб много превъплъщения на Нед. Той е верен приятел.

— Добре.

— Сигурна ли си, че си добре?

— Естествено. Продължавай с твоите си занимания.

* * *

— Ти да видиш — отвръща Кали, когато я запознавам със ситуацията. — Нашият ненормален Хензел ни оставя кървави трохи.

Джеймс беше прав, мисля си аз. Той взима по нещо от жертвите си. Каза ни, че го прави.

— Как върви при вас? — питам аз.

— Приключихме с прахосмученето. Нямам представа доколко това ще помогне, преди да го отнесем в лабораторията. Не намерих никакви отпечатъци, но забелязах няколко размазани участъка на подлакътниците, където вероятно е имало такива.

— Сигурно ги е избърсал.

— Не е глупав нашият Хензел, но в крайна сметка не сме очаквали да бъде.

— Това означава, че го има в системата.

— Защо?

— Той ни оставя следи, Кали. Иска да знаем, че е там и че трябва да го преследваме. Защо си е направил труда да си изтрие отпечатъците? Мисля, че е знаел, че ще ни отведат право при него.

— Хмм. Ако е така, това, макар и не особено полезно, ни осигурява нова информация. Той има криминално досие, държавен служител е или е бил в армията или службите на реда.

— Пак е нещо. Какво друго намерихте?

— Все още нищо. Тъкмо щяхме да махаме възглавниците на седалките. Остава да сваля отпечатъци от багажните отделения и сме готови.

— След това искам да дойдете тук. Трябва да обработим апартамента.

От другата страна на линията се разнася драматична изтормозена въздишка.

— Няма покой за бъдещата булка, а?

Ухилвам се.

— Спокойно. Мерилин все още се занимава с приготовленията, нали?

Мерилин е дъщерята на Кали.

— Не се тревожа за нея, а за помагачката ѝ.

Намръщвам се.

— Коя е тя?

— Кърби.

Повдигам вежда.

— Кърби като Зайченцето Кърби?

— Че има ли друга?

Кърби Мичъл е ексцентричната телохранителка, която наех преди известно време, за да ми помогне да защитим потенциална жертва. Тя е в началото на трийсетте си години, висока е метър и седемдесет, руса, нахакана и с остър език, какъвто може да се очаква от една калифорнийка. Истината за Кърби обаче е малко по-различна. Тя е бивш служител на ЦРУ или „нещо подобно“, както самата обича да казва. Носят се слухове, че е прекарала много време в Южна Америка като наемен убиец на американското правителство. Не изпитвам никакви съмнения за това. Кърби въпреки всичките си хилядакиловатови усмивки и „остроумни“ забележки е смъртоносно създание.

Също така е лоялна, забавна и успя да се впише в живота на хората от екипа ми.

— Защо си избрала Кърби?

— Защото за убийца има страхотен вкус, Смоуки. Много е изтънчена.

— Разбирам.

— Но се нуждае от наглеждане, нали се сещаш?

— О, да, разбира се, че се сещам.

Понякога Кърби е изключително твърдоглава и етичният ѝ компас има нужда от лека настройка.

Кали въздиша.

— О, добре, де, сигурна съм, че всичко ще бъде наред. Казах ѝ да не наранява никого прекалено много, ако се опита да ми вземе повече пари.

— „Прекалено много“? — учудвам се.

Сигурна съм, че в момента приятелката ми се усмихва.

— Каква е ползата да имаш убийца за помощница, ако не можеш малко да я насъскаш срещу доставчиците?

* * *

Обаждам се на Розарио Рийд и я запознавам с новите неща. Тя не проговаря известно време.

— Той… той е бил там? Мъжът, който е убил моята Лиза?

— Да.

Отново настъпва мълчание. Знам какво изпитва. Тъга, ярост, злоба. В безсилието си желае да нарани човека, който е направил това, защото той не само ѝ е отнел детето, но и безсрамно е влязъл в апартамента и в живота му.

— Розарио, трябва да те питам: имаш ли представа за какво говори дъщеря ти в дневника си? Голямата тайна, която споменава?

— Идея си нямам наистина.

Така ли е? Или ме лъжеш?

Засега оставям нещата.

Тя въздиша.

— Какво смяташ да правиш?

— Когато екипът ми приключи със самолета, ще дойдат тук. Ще изследват всеки милиметър от апартамента.

— Разбирам. — Отново настъпва тишина. — Благодаря ти, че ме държиш в течение, Смоуки. Моля те, обади ми се, ако имаш нужда от нещо.

Розарио затваря и в този момент осъзнавам, че не ме попита какво друго пише в дневника на Лиза.

Май в крайна сметка ще се окаже, че лъжата не ти е непозната. Може би си знаела, че Лиза не е била толкова щастлива, колкото ти си мислела.

Не мога да я виня за това. Аз също искам да си спомням една перфектна Алекса.

Телефонът ми иззвънява. Алън е.

— Не само че Ричард Амброуз е мъртъв — съобщава ми направо той, — но и тялото му още е тук.

Проклинам се. Това излиза извън контрол.

— Дай ми адреса. Ще си хвана такси и ще дойда при теб.

8.

Наближава десет часът и липсата на сън започва да ми личи. Очите ми са сухи, имам лош дъх и изпитвам болки, които обикновено не ми правят впечатление.

Съсредоточавам се върху времето и небето, за да се поразбудя. Благодарение на студа въздухът е свеж, а небето е невероятно синьо. Слизам от таксито и вятърът веднага ме захапва, но усещането не е неприятно. Слънцето въобще не топли, то не е нищо повече от източник на светлина.

Ричард Амброуз живее в неголяма стара къща. Покривът ѝ е наклонен — характерна черта за къщите на местата, на които вали сняг. Отвън е почти изцяло от сив камък със сини и бели первази. Намира се в голям двор, покрит с есенни листа.

Кварталът е тих и много очарователен. Представям си топъл ябълков сайдер на Хелоуин и как децата събират листата на купчини, за да могат да скачат върху тях. Не съм от онези калифорнийци, които смятат, че Калифорния е най-хубавото място за живеене в света. Виждам очарованието на кътче като това и преимуществата му. Дори бих дошла да живея тук, ако не беше снегът.

Не обичам сняг.

Плащам на таксито и то продължава по пътя си. Тръгвам през листата, докато не стигам до бетонната веранда. Забелязвам, че един от съседите наднича през завесата си. Предната врата е открехната. Отварям я широко и веднага съм връхлетяна от сладко-киселата миризма на смъртта.

— Господи — промърморвам си под носа и преглъщам, за да потисна нещо влажно и лепкаво, което се опитва да се качи в гърлото ми.

Влизам и затварям вратата след себе си.

Вътре е топло — по-топло, отколкото трябва да бъде, сякаш парното е развалено.

Нима си ни подготвил малък подарък? Превърнал си къщата в сауна, за да може тялото да омекне и да завони?

Вдишвам дълбоко през ноздрите си и се боря с желанието си да повърна. Нямам маска, която да си сложа, или ментол, който да намажа под носа си. Това е поредният номер: вдишай дълбоко от вонята и залъжи обонянието си. Нищо обаче не върши толкова добра работа, колкото един противогаз. Вонята на смъртта е прекалено силна.

Къщата на Амброуз има старинен вид и отвътре. Подовете са от тъмно дърво и макар да са лъснати до блясък, изглеждат стари и изтъркани, което им придава автентичен вид. Стените са на мазилка, а лампите са стари и се връзват чудесно с обстановката.

— Алън? — провиквам се аз.

— Горе съм.

Стълбите към втория етаж са точно пред предната врата. Те са тесни и оградени със стени от двете страни. Докато ги изкачвам, се чува тракане и скърцане; те също са от старо дърво. Вонята на разложение става все по-силна.

Стигам до площадката на стълбите и се изправям пред друга стена. Вляво и вдясно има коридори.

— Къде си? — питам аз.

— В спалнята — провиква се в отговор Алън, а гласът му се носи отляво.

Тръгвам натам под протестите на дървото, върху което стъпвам. Звучи като раздразнителен дъртак или скастряща те майка. Минавам покрай един плакат, който представлява скица на Пикасо — Дон Кихот на коня си.

Най-накрая стигам до спалнята.

— Уха — намръщвам се аз.

Алън стои в долната част на леглото и гледа нещо, което някога е било живо същество.

Амброуз лежи по гръб, а ръцете му са прибрани до тялото. Отдавна е спрял да се подува. Кожата му е сметаново бяла на места и черна на други. От двете страни на матрака са текли телесни течности и са капали по пода. Вонята тук е направо премазваща. Устата ми се пълни със слюнка. Алън като че ли не се влияе от обстановката.

— Според степента му на разложение смятам, че е мъртъв от десет до двайсет дни — отбелязва той.

Кимам.

— Също така е сам — констатирам аз. — Няма никакви насекоми, което подсказва, че къщата е била затворена. Разбра ли причината за смъртта?

Алън поклаща глава.

— Не виждам никакви дупки от куршуми, а разложението е прекалено сериозно, за да разбера дали е бил удушен, или гърлото му е било прерязано.

— Това тук е извършено по чисто функционални причини — промърморвам аз. — Няма радост. Убиецът се е нуждаел от самоличността му, това е всичко.

— Като стана въпрос, ела да видиш нещо.

Алън ми подава снимка в рамка 20x25 см. На нея е приятен на външен вид мъж в средата на четиресетте си години, с тъмна коса и чаровна усмивка. Амброуз не е бил красив като филмова звезда, но се съмнявам да е имал някакви проблеми с жените. Най-интересното е, че е поддържал мустак и брада. Връщам снимката обратно на Алън.

— Избрал е Амброуз, защото са били на сходна възраст, височина и външен вид — констатирам аз. — Знаел е, че ще бъде на самолет, в затворена среда. Не е можел да си позволи прекалено натруфена или сложна дегизировка. Обзалагам се, че е отишъл гладко избръснат на летището и е използвал шофьорската книжка на Амброуз. Казал е на служителите, че тъкмо е избръснал мустака и брадата си. — Свивам рамене. — Ако е бил уверен, достатъчно чаровен и основните физически прилики са били налице, едва ли е имал някакви проблеми.

— Не знам. Струва ми се доста рисковано. Ами ако беше попаднал на някой доста мнителен служител, който да направи по-сериозна проверка?

— Нашият човек е убил в самолет във въздуха. Не мисля, че рисковете са му проблем.

— Права си.

— Освен това, ако трябва да бъдем честни, с малко адекватно социално инженерство всичко става доста лесно.

Проблемът на честните хора е, че са честни хора. Те очакват останалите също да бъдат такива. Ако някой им каже, че е водопроводчик и е облечен в работните дрехи на водопроводчик, значи е такъв, а не предрешен сериен убиец. Тед Бънди носел гипс на ръката си и помолил някакво младо момиче да му помогне да качат един фотьойл във вана му. Бил красив и очарователен, а тя била честен човек и му помогнала, без дори да се замисли. Той от своя страна, понеже бил зъл, я убил също без дори да се замисли. Сигурна съм, че момичето не е можело да повярва на случилото се.

За съжаление, хората смятат, че сега сме много по-внимателни и че номерът със счупената ръка на Бънди няма да мине. Грешат. Не само че ще сработи днес, но ще сработи и след сто години. Просто така са устроени човешките същества.

— Какъв е планът? — пита Алън.

Въздишам.

— Нещата започват да стават много сложни. Вече имаме три места, които трябва да обработим — самолета, апартамента на Лиза, а сега и тази къща. Кали и Джеймс няма да се справят с всичко. — Поклащам глава. — Ще се обадя на заместник-директора.

* * *

— Време е да започнем да играем по правилата, сър — казвам му аз. — Вече имаме три местопрестъпления. Ако трябва да следваме буквата на закона, убийството на Амброуз е отговорност на местните. Ако се заема с него, не само навлизам в чужда територия, но и слагам конфиденциалността пред бързото разрешаване на случая. Не мога да го направя.

Разследването на едно убийство винаги е придружено от сериозно медийно отразяване. То е като бомбардировка, няма никакъв финес в него. Влагаш всички налични ресурси в разследването, защото, ако не откриеш нещо в първите четиресет и осем до седемдесет и два часа, не е много вероятно да откриеш каквото и да било след това. Това изплува в главата ми, докато гледах разлагащия се труп на Ричард Амброуз и осъзнах, че решавам нечий чужд проблем. Както вече казах на Розарио — аз работя за жертвите. Не за нея, не за съпруга ѝ и определено не за политическото благо.

Заместник-директорът въздиша.

— Има ли някакъв друг начин?

— Не и етичен, сър. Тук имаме доста сериозно местопрестъпление. Цялата къща трябва да бъде изследвана. Става въпрос за кражба на самоличност, трябва да разпитаме пасажерите на самолета и служителите на летището и в самолета. Освен това е напълно възможно да започнат да се появяват стари жертви и да изпълни обещанието си за нови убийства, докато го хванем. Ако искаме да свършим добра работа с този случай, трябва да намесим и местните служби на реда.

Следва дълга пауза.

— Съгласен съм, но ние ще работим над убийството на Лиза Рийд. Законово това е наше право. Не искам никой друг да припарва до апартамента ѝ — и докладът на съдебния лекар не трябва да бъде разпространяван. Няма да е много благоприятно за разследването ти, ако информацията за кръста изтече.

— Така е.

— Преди да се обадиш на кавалерията, искам да ни осигуриш малко въздушно прикритие, Смоуки.

— Какво по-точно?

— Обади се на Розарио Рийд. Обясни ѝ, че вече не е практично и дори възможно да държим този случай под капак. Накарай я да разбере, че така само ще сме възпрепятствани да намерим убиеца на Лиза. Помоли я като майка и съпруга на политик. Аз ще се оправям с директора.

— Да, сър.

— Решението ти е правилно, Смоуки.

* * *

Намирам се в предния двор. В краката ми летят листа, а студеният и свеж вятър щипе бузите и ръцете ми. Засега е добре дошъл, тъй като прочиства миризмата на смърт от ноздрите ми.

— Доверявам се на преценката ти, Смоуки — казва ми Розарио. — Наистина мисля онова, което ти казах в колата: Лиза е твоят приоритет.

— Оценявам го. Просто исках да те предупредя. Също така… — поколебавам се.

— Да?

— Ако трябва да бъда честна, няма да е лошо да убедиш директора, че вярваш в решенията ми.

— Ще разговарям лично с него.

— Благодаря ти. Натъкнах се на асистентката му и тя малко ме поизнерви. Не съм свикнала да играя на това игрище.

— Рейчъл Хинсън ли? — Розарио като че ли се развеселява. — Тя изглежда страшна, да, но и аз съм такава. А и съм с десет години по-голяма от нея. Направи каквото е необходимо.

— Слушам.

Розарио затваря. Обръщам се към Алън, който ме чака на верандата с ръце в джобовете на якето си. Кимам.

— Обади се на местните.

9.

Връщам се в апартамента на Лиза, като този път съм с Кали и Джеймс. Алън разговаря с местните власти в къщата на Амброуз. Няма нужда да бъда там. Амброуз е бил използван и захвърлен. Той не е бил важен за убиеца. Колкото и грубо да звучи, това означава, че не е важен и за мен.

Джеймс оглежда апартамента. Навярно прави същото като мен, потапя се в личността на Лиза. Тя е била важна за нашия ненормалник. Опознаеш ли жертвата, ще опознаеш и убиеца ѝ.

Кали изглежда изморена. Виждам я как изважда шишенце с викодин и лапа едно хапче на сухо.

— Вкусотийка — казва тя, завърта очи от престорено удоволствие и разтрива корема си с артистични движения.

— Как се справяш с това?

— Все още съм пристрастена — отговаря Кали. — Но знам, че ще ми помогнеш да се откажа преди сватбата. Двете с теб ще се заключим в някоя стая и ще си прекараме чудесно, плувнали в пот и повръщано.

— Звучи ми забавно.

— Ще е страшна веселба. Е… какво искаш да направя? Разказвам ѝ за дневника и за откритията си.

— Той е бил тук, Кали. Мисля, че е откраднал няколко от страниците. Искам двамата с Джеймс да излижете това място.

— Мислиш ли, че ще намерим нещо?

Поколебавам се и накрая свивам рамене.

— Не знам. Може би. Искал е да знаем, че е бил тук, и е оставил кръста в тялото на Лиза като следа. Води ни по някаква пътека, но прикрива добре стъпките си… — Поклащам глава. — Не мога да го усетя. Все още нямам достатъчно информация.

Джеймс се появява. Слушал ни е.

— Съгласен съм — казва той. — Единственото, което мога да кажа за него засега, е, че не е млад. Изглежда организиран, добре подготвен и безстрашен, без да е луд, що се отнася до рисковете, които поема. Също така иска да знаем за съществуването му.

И че съвсем скоро ще убие отново, не добавям аз.

— Намерихте ли нещо друго в самолета? — питам аз.

— Не — отговаря Кали. — Тепърва ще изследваме съдържанието на прахосмукачката и кървавите възглавници, но това е всичко.

— Най-сериозното доказателство до момента продължава да е фактът — казва Джеймс, — че е изтрил отпечатъците си. Това означава, че се намира в някоя база данни.

— Да. Този факт и поведението му са най-добрите улики, с които разполагаме. — Въздишам. — Което не е много.

— Пфу — изумява се Кали. — Минали са само двайсет и четири часа, а той допусна най-голямата си грешка — привлече вниманието ни.

Джеймс поклаща глава.

— Така е, но не мисля, че ще го заловим, преди да убие отново.

Кали свива рамене.

— Това не е под наш контрол. За разлика от това тук. Така че да се захващаме за работа.

Напът съм да се съглася с нея, но телефонът ми иззвънява. Алън.

— Лоши новини — казва той.

— Какви?

— Помниш ли, че ме накара да потърся подобни престъпления?

Сърцето ми се свива.

— Аха.

— Направих го, преди да отида в къщата на Амброуз. Вече имаме съвпадение. Дръж се здраво — престъплението е скорошно. Извършено е преди десет дни.

— Бъзикаш ли се с мен?

— За съжаление, не. Нашият човек е в стихията си. И има план.

Затварям очи и разтривам чело. Тези лоши новини като че ли се обединяват с изтощението ми и се стоварват изведнъж отгоре ми.

— Запознай ме с подробностите — нареждам аз.

10.

Интерлюдия: Смъртта на Розмари Зоненфелд

Розмари се събужда в шест и трийсет от пронизителния писък на алармата си. Изпитва огромно желание да я изключи и да продължи да спи. В крайна сметка е събота. Мисълта я изкушава, но тя веднага се порицава.

Не, не може така. Ти не можеш да правиш така. Дисциплина — всеки ден, до самия край. Това е единственият начин.

Розмари с усилие се изправя до седнало положение и краката ѝ увисват от леглото. Едното ѝ стъпало колебливо докосва студения дървен под и инстинктивно го отдръпва от него.

Кафе. Нуждая се от кафе.

Тя се протяга и се чуди как е възможно да е толкова схваната и мудна. Все пак е едва на трийсет и четири. От четири години вече е в правия път.

Това е цената, която плащаш за греховете си.

Поглежда през прозореца на апартамента си. От четири години живее в Сими Вали, Калифорния. Дойде тук, за да започне живота си отначало. Жилището ѝ е приятно, с две спални и обзавеждане, което ѝ действа успокоително. Бежови килими, светлокремави стени, дървени подове в спалнята и кухнята, все неща, които я правят щастлива.

Сутрешният въздух е доста хладен, което не е характерно за септември. Розмари е гола и потреперва. Зърната на гърдите ѝ се втвърдяват.

Тя става и тръгва към банята. Изскимтява, когато сяда на тоалетната чиния. Има чувството, че под задника ѝ има лед. Уринира със събрани колене, избърсва се, става, пуска водата. Преди да излезе от банята, се поглежда в огледалото.

Изглеждаш добре, както винаги. За съжаление, това никога не ти е помагало.

Розмари отбелязва, че гърдите ѝ все още са стегнати и перфектни. Коремът ѝ е плосък, без никакви стрии или белези. Висока е метър и шейсет и пет и не е нито слаба, нито дебела. Бедрата ѝ са мускулести, а задникът стегнат. Космите на слабините ѝ са кафяви също като дългата ѝ до кръста коса. Вече не се бръсне там долу.

Перфектно тяло, но защо да не е такова? Винаги правех аборти, когато забременеех, нали? Осем пъти, да, сър. Утробата ми е толкова износена, че едва ли ще мога да имам деца. Но това вероятно е хубаво. Децата заслужават нещо по-добро от мен.

Розмари се извръща от огледалото и мислите си и отива обратно в спалнята. Взема малкото синджирче със сребърен кръст и го слага на врата си. Коленичи до леглото на твърдия и студен дървен под, навежда глава напред, затваря очи и се моли, както прави всяка сутрин.

— Господи, благодаря ти за поредния прекрасен ден, далеч от греховния живот, който някога водих. Благодаря ти, че ми даде сила и воля да стоя далеч от изкушенията и копнежите, които все още ме измъчват. Вече не са така силни, Господи, но все още ме тревожат. Понякога мисля за наркотици и чукане и просто ми се иска да изляза, да се надрусам, да се напия и да лапна някой хубав голям кур. Даже докато изричам това, путката ми леко се подмокря. Но с твоята помощ съумявам да се боря всеки ден. Извърнах се от тези изкушения. Благодаря ти, Господи, че ми даде сила да го направя.

Когато преди години започна да се моли, Розмари не използваше подобен език. Думите ѝ бяха много по-мили, опитваше се да бъде чиста. Но това не беше особено задоволително. Говори с отец Йейтс по темата.

Отец Йейтс беше над петдесет години, но определено беше точен. Той даваше шанс на всички — бивши проститутки, възстановяващи се наркомани, докато намеренията им бяха искрени, беше до тях. Като че ли нищо не можеше да го обезпокои.

— Розмари, разкажи ми за онези нечестиви копнежи, които те спохождат и за които искаш да разкажеш на Бог. Какво чувстваш в тези моменти?

— Те са като пориви, отче. Когато се нуждая от питие или изчукване — извинявай, отче — когато се нуждая изключително много от тези неща, имам чувството, че ме връхлитат черни вълни една след друга. Ако ги задържа вътре в себе си, тези пориви само стават по-силни. Но ако говоря за тях, ако ги облека в думи, изпитвам известно облекчение.

— Дай ми пример.

Розмари се опули насреща му.

— Искате да ви кажа каквото мисля?

— Точно така.

— Не знам, отче. Става въпрос за някои доста мръснишки неща.

Отец Йейтс се усмихна.

— Розмари, чувал съм всяка неприлична дума, която съществува на този свят. Чувал съм такива неща по време на изповед, които ще те накарат да настръхнеш цялата — бруталности, фантазиите на педофили. Уверявам те, че мога да се справя с онова, което ще ми кажеш.

Тогава Розмари го погледна и повярва на думите му, но въпреки това ѝ беше трудно. Чувствата, които изпитваше, и думите, необходими за описването им, бяха нейната тайна. Имаше времена, когато изживяваше тези думи и ги изричаше без никакви проблеми. Но това се беше променило.

От друга страна…

Розмари усещаше, че може да получи известна доза облекчение, като изрази с думи мрачните пориви, които се надигаха в нея.

Ами ако…

Това беше най-голямото опасение от всички, проблемът, който ни пречеше да си признаем греховете.

— Отче, ако… ако аз си… — Тя прехапа треперещата си устна. — Обещавате ли да ме харесвате и след това?

Срамуваше се от него и наведе глава. Отец Йейтс я хвана за брадичката и я накара да го погледне в очите. Видя такава добротата в тях, че ѝ се прииска да изкрещи от облекчение.

— Обещавам ти, Розмари, Бог ми е свидетел.

Тя си поплака малко и свещеникът ѝ даде необходимото време. След това си избърса очите и започна да му разкрива тайните си. Думите прииждаха като потоп — мрачни и отвратителни, но трябваше да бъдат изречени.

— Понякога, отче, просто искам да се чукам, нали ме разбирате? Не искам да се натискам, да правя любов или нещо подобно. Искам кур в устата и в путката си и го искам, когато съм се натряскала и съм изсмъркала всичката кока, до която съм успяла да се добера. Искам го и докато се боря с това си желание, го искам още повече, нали се сещате? Винаги е било така. Хората смятат, че момичетата като мен са жертви, и някои навярно наистина са. Но аз така и не мога да се наситя. Никога. Колкото по-мръснишко, толкова по-добре. Плюй ме, уринирай върху лицето ми, дръж се с мен като с курва и аз ще стигна до много силен и приятен оргазъм. Искам да ме чукат с дни, със седмици, докато дишам.

Думите се лееха от устата ѝ без никакви задръжки, докато най-накрая не пресъхнаха. Тя се престраши да погледне отец Йейтс и изпита облекчение, когато не намери шок или обвинение на лицето му. Вероятно най-хубавото, най-важното от всичко беше, че не видя никакъв копнеж там. Никакъв намек за воайорско удоволствие.

— Благодаря ти, Розмари. Как се чувстваш, след като сподели всичко това?

— По-добре — отговори тя, без да се замисли. — Желанието като че ли изчезна. Сякаш… — Потърси някаква метафора. — Сякаш си изстисках голяма гнойна пъпка. Боли, докато го правиш, но е голямо облекчение, когато излезе, нали се сещате?

Отец Йейтс се усмихна и кимна.

— Да, сещам се. — Той стана сериозен и я хвана за рамото. — Розмари, мисля, че е по-добре да изричаш тези неща, отколкото да ги правиш, не си ли съгласна?

Тя запримигва насреща му, изненадана от идеята.

Дали наистина беше по-добре? Не ѝ се струваше много удачно предвид обществото, в което живееха. Ако кажеш на обществено място „искам да лапна някой кур“ и не след дълго вече ще си лапнала такъв, нали се сещаш?

Въпреки това… имаше огромна разлика между говоренето за пиене и чукане и събуждането след припадък със спермата на някакъв непознат в задника ти.

— Предполагам, че сте прав, отче. Да.

— В такъв случай съветът ми е по време на молитва да казваш каквото е необходимо да бъде изречено. Не се тревожи. Бог може да се справи с това.

Съветът ѝ се стори малко странен и ако трябваше да бъде честна, ѝ беше трудно да го изпълни, но не се отказа. За някои можеше и да е богохулство, но те спокойно можеха да вървят да си го начукат — и те, и превземките им. В интерес на истината, това сработи. Разговаряше с Господ без цензура и в резултат вече почти пет години следваше правия път.

Розмари смяташе, че Бог знае какво ѝ е. Бог знаеше, че любовта ѝ към него нарастваше всеки ден, в който не пиеше, не се друсаше и не се чукаше.

Вярваше, че Бог я беше гледал, докато правеше номера на седемнайсет и започна да снима порнофилми на осемнайсет. Вярваше, че беше станал свидетел на груповото чукане с чернокожи (големи черни курове в тясна бяла дупка!, така пишеше на обложката на филма) и забежката ѝ към секс с кучета за черния пазар. Бог я беше гледал и към края. Например когато беше на колене в онази гротескова хотелска стая и някакъв дебел шибаняк я плюеше по лицето и я наричаше „кукла от месо“, а тя се усмихваше и съгласяваше, защото имаше нужда от пари за дрога, а и защото я възбуждаше.

Бог беше там и в Деня, когато всичко се промени, сигурна беше. Лежеше на леглото в друга мизерна стая. Беше хванала грип, втрисаше я и се потеше, но на онзи, който я чукаше, не му пукаше. Той плати повече, за да я чука без презерватив. Имаше някакви рани на пишката, но на Розмари хич не ѝ дремеше, тя отдавна се беше примирила, че е тръгнала към отвъдното.

Онзи се клатеше отгоре ѝ буквално с изплезен език и пъшкаше като куче. Изведнъж физиономията му се промени. Облада го чиста омраза. Вдигна юмрук и започна да я удря.

Не спря, докато не ѝ счупи носа на три места, челюстта, изби ѝ два зъба, насини ѝ дотолкова очите, че почти се затвориха, счупи ѝ лявата ръка и ѝ спука няколко ребра. След това я чука отново и тя припадна.

Събуди се в болницата, а отец Йейтс седеше до леглото ѝ. Не каза нищо. Само се приближи още повече до нея, взе ръката ѝ в своята и я погледна с изключително нежните си очи.

Тогава Розмари се разплака. Не можа да се спре с дни. Отец Йейтс и други от църквата не се отделяха от леглото ѝ, докато не дойде време да я изпишат. Никой не я кори или съди, дори дума не обелиха за случилото се. Просто бяха там, когато имаше нужда от тях.

Тя разбра, че Бог я гледа в добро и в лошо и че не беше жесток, а просто знаеше, че да си добър, е избор. Да си праведен, е избор. Свободната воля беше пътят към изкуплението и Бог нямаше да те накара да постъпиш правилно. Работата на Бог беше просто да съществува, ако решиш да го избереш, а и ако не решиш.

Отец Йейтс и църквата ѝ помогнаха да си стъпи на краката. Помогнаха ѝ да се изчисти и да си намери апартамент и работа. Бяха до нея в началото, когато се отклонеше от пътя — на два пъти.

Сега си спомня всички тези неща, както често ѝ се случва, и добавя още няколко последни думи към молитвата си.

— Благодаря ти, Господи, че ми помогна, че ме изслушваш всеки път, когато отворя голямата си шибана уста, за да споделя мръсните си мисли, и че ми позволяваш да казвам каквото ми е натежало, за да мога да остана на правия път. Амин.

Мръсните думи и злите мисли бяха нейните малки тайни, а човек не можеше да остане чист, ако продължаваше да пази такива, така че Господ ѝ позволи да излее жлъчта си и никога не се оплака, колкото и мръснишки да ставаха нещата.

Розмари става и отива да се изкъпе. Днес не е работен ден, но дисциплината е ключът към новия ѝ живот. Буди се всяка сутрин по едно и също време, не си позволява да се излежава и да мързелува. От неделя до петък бяга по километър и половина. В събота си почива от бягането, но въпреки това става, пие кафе и след това работи като доброволка в църквата.

Всичко това, мисли си Розмари, ѝ помага да държи истинската тайна, истинската мръсотия скрита. Онова отвратително нещо, когато тя…

Някой почуква на вратата и я изважда от мислите ѝ. Намръщва се.

Кой, по дяволите, е това?

Взима един халат и се поглежда в огледалото, като бързо се смъмря за суетността, но знае, че този навик никога няма да бъде изкоренен.

Отваря вратата, без да надникне през шпионката. Събота сутринта е, а и това е Сими Вали. Един от най-безопасните градове в страната.

Мъжът има пистолет и усмивка. Насочва оръжието в лицето ѝ и тръгва напред. Тя отстъпва.

— Изпищи и ще те застрелям — отбелязва спокойно, хладнокръвно и въздържано той и затваря вратата на апартамента.

— Кой, да ти го начукам, си ти? — пита Розмари с треперещ глас.

Онзи слага пръст на устните си.

— Шшшшшшшт… имам нещо за теб, Розмари.

Непознатият бърка в джоба си и изважда оттам торбичка. Тя веднага я разпознава, разбира се.

Кокаин, сладък, прекрасен, вкусен кокаин.

— Всичко е наред, Розмари. Бог ще ти прости за това, стига да му се отдадеш, преди да те убия. Помни: Бог е любов.

Тя усеща как добре познатият стар демон се надига вътре в нея дори сега, дори след всичките тези години, дори с пистолет, насочен към главата ѝ. Усеща истината, върху която много често размишлява: родена е безсрамница, а не е станала с времето такава.

Мили Боже, изплашена съм, адски съм изплашена, но въпреки това изключително много искам тази кока и (не може да лъже Бог нито сега, нито никога) няма да е точно моя вината, защото той ме принуждава да го направя. Това е един вид облекчение, защото ме оправдава, нали се сещаш? Прости ми.

В следващия миг я напада изумление:

Откъде знае, че съм зависима от кокаин?

Розмари се опитва да си спомни дали е виждала лицето му на срещите на Анонимните наркозависими или в църквата.

Не, мисли си тя. Щях да си спомня тези очи. Тези отвратителни очи.

— Ела, Розмари — казва с почти нежен глас мъжът. — Трябва да се захващаме за работа.

Има ли някакво значение, Господи? Има ли някакво значение, че не бих взела тази дрога сама? Макар наистина да ми се иска да се дрогирам, има ли значение, че не съм я потърсила сама?

Розмари винаги е усещала присъствието на Бог, докато се моли, но никога не е чувала гласа му. И този път не е по-различно. Бог не ѝ проговаря, но както винаги, е там.

Той е там, когато изсмърква кокаина под дулото на пистолета, там е дори когато настъпва краят и всичко потъва в мрак.

Бог никога не говори, но е там и това е достатъчно. Розмари знае, че е чул последната ѝ мисъл, последното ѝ откровение.

Да, има разлика. Наистина има разлика. В интерес на истината, точно ТОВА е разликата. Отче наш, който си на небесата, Господи, о, Боже мили, толкова много те обичам.

Розмари щеше да умре с усмивка на лице, ако не я болеше толкова много.

11.

Малко след обяд е и аз разговарям по телефона със заместник-директора Джоунс.

— Подобно престъпление? — пита той. — Тук?

Не изсумтява, но знам, че иска да го направи, защото аз се чувствам по същия начин.

Убиец, който прескача от един глад в друг, е напълно ново чудовище. Той е човек, отдаден на изкуството си, пътешественик, който оставя останките от работата си в различни юрисдикции. Това създава много проблеми. Един от тях е с местните, които не искат да си играем в техния пясъчник. Рискът от некомпетентност от страна на криминолози и патолози се увеличава заради участието на повече служби на реда. Освен това ще има и жертви, които ще минат между капките. VICAP, програмата за оценяване на криминалните случаи с повишено ниво на насилие, осигурява база с данни за жестоки престъпления, в която може да се влиза от цялата страна, но тя е доброволна. Ако някое местно ченге не пожелае да вкара някое убийство в нея, няма как после то да бъде намерено.

— Голямо главоболие е — съгласявам се аз.

— Какво искаш да направиш?

Обмислям въпроса на заместник-директора. Истината е, че съм изморена, екипът ми също, и няма как още дълго време да продължим да работим със същата експедитивност, както досега.

Но…

Най-голям шанс нашият човек да сгреши съществува при извършването на ново престъпление. Колкото по-дълго отлага, толкова повече време има да прикрие следите си и което е още по-лошо — да подобри техниката си. В повечето случаи първото убийство е най-немарливо.

Но това не е първото му, нали? Не е дори десетото му, а може би дори стотното.

Въздишам.

— Ще продължим да работим на пълни обороти, сър. Ще се кача на самолета и ще се върна да огледам убийството на Зоненфелд. Другите от екипа ми ще останат тук.

— Какво е разпределението на задачите?

— Кали и Джеймс излизват лично апартамента на Лиза. Алън работи заедно с местните върху къщата на Амброуз.

— Трябва ли да е там?

Обмислям въпроса му.

— Вероятно не. Смятах да го пратя да разпита пасажерите, но местните могат да се заемат с това. Сигурна съм, че криминолозите в Западна Вирджиния ще се справят доста прилично, а и си мисля, че Амброуз не е важен.

— Сериозно твърдение.

— Ако Лиза не е била случайна жертва, в което съм повече от сигурна, Амброуз е бил просто средство да се добере до нея, а не основна цел. — Отново изпускам дълга въздишка. — Той е несъществен. Няма да получа необходимото „вдъхновение“ от него.

— Тогава вземи Алън със себе си. Нека остави Амброуз и разпитите на пасажерите на местните. — Заместник-директорът млъква за миг. — Искам да имаш партньор до себе си, когато това е възможно, Смоуки. Изглежда, този тип би направил всичко, за да въвлече службите на реда. Това означава, че наблюдава.

Вече съм мислила по темата, но след като и Джоунс го казва на глас, по гърба ми преминават студени тръпки. В поне три случая мъжете, които преследвам, са проявявали личен интерес към мен и екипа ми и макар все още да сме живи, никой от нас не се е измъквал невредим.

— Разбрано, сър.

— Дръж ме в течение.

Заместник-директорът затваря, без да каже чао. Набирам Алън.

— Нека позная — казва направо той. — Връщаме се в Ел Ей.

— Ти си бил истински телепат.

— Мне. Ако не ме беше помолила да дойда, щях сам да настоявам.

— Ще дойда да те взема. Чао.

Стоя пред вратата на апартамента на Лиза, докато провеждам телефонните разговори. Надниквам вътре.

— Кали!

Тя излиза от спалнята. В облечените си в ръкавици ръце държи цифров фотоапарат.

— Какво става, сладкишче?

Запознавам я със случилото се с Розмари Зоненфелд. Тя повдига вежда.

— Заето момче.

— Да. Двамата с Алън ще се приберем у дома и ще проверим за какво става въпрос. Искам с Джеймс да продължите работата си тук. Съберете всичко, което можете да намерите. Качете се на самолета, когато приключите, и донесете всичко у дома.

— Може ли да се наспим след това?

— Ако не може, поничките ще са от мен.

Кали е пристрастена към миниатюрните шоколадови сладкиши. Буквално е влюбена в тях. Връзката им е много страстна.

— Честна сделка — съгласява се тя. — Приемам.

— Ще се видим скоро.

— О, Смоуки? Поздрави мъжа ми, ако го видиш. Кажи му, че очаквам секс, когато се върна. Много секс.

— Сигурна съм, че ще се радва да го чуе.

Кали замята косата си и се усмихва.

— Просто искам да му дам достатъчно време за подготовка преди предстоящата буря.

* * *

Двамата с Алън седим в колата и чакаме самолетът да пристигне. Той поглежда часовника си.

— Трябва да стигнем около шест. Вече говорих с ченгетата от Сими Вали и ги уведомих, че ще отидем. Някакъв тип на име Аткинс води случая.

— Докъде са стигнали?

— Криминологичната работа е свършена, включително и аутопсията. Не са намерили нищо съществено.

— Освободили ли са апартамента?

— Да.

— Проклятие.

Няма да получа същата възможност като при Лиза Рийд.

— Какво искаш да направим?

— Ще се срещнем с Аткинс, ще разберем всичко възможно за Розмари Зоненфелд — коя е била и как е умряла — и ще видим дали това ще ни отведе някъде.

— Ти какво мислиш?

Поглеждам своя приятел и колега и свивам рамене.

— Че ще бъдем отведени някъде. Надявам се само да не е в задънена улица.

Алън извръща поглед и кима. Чудя се дали и той го чува — бученето в тишината. Три нови трупа и още печащи се във фурната. Стомахът ми е свит от притеснение и ужас и имам чувството, че във вените ми жужат цикади.

* * *

— Ще се прибираш ли у дома тази вечер?

Вече сме в самолета и летим към вкъщи. Говоря с Бони от телефона в него.

— Надявам се, миличка. Липсваш ми.

— И ти ми липсваш, но всичко е наред. Нямам нищо против да работиш.

— Благодаря ти, скъпа, но наистина ще се опитам.

Настъпва моментно мълчание.

— Смоуки?

— Да?

— Знам, че си заета, но искам много скоро да поговорим за нещо.

Веднага наострям уши. Не си спомням някога Бони да ми е отправяла подобна молба. Какво ли не ми минава през ума — хубаво, лошо, банално. Предимно лошо. Опитвам се да говоря спокойно.

— Какво има, миличка?

Следва нова пауза, което също не е характерно за нея.

— Ами, мислех си над нещо. Знаеш, че обичам Елейна. И наистина трябваше да ме учи тя, докато се възстановявах, но…

— Но? — приканвам я аз.

Бони въздиша и сърцето ми се свива. Това е въздишката на малко момиченце, което носи голяма тежест.

— Мисля, че е време да тръгна на нормално училище. С други деца и всичко останало.

Сега е мой ред да млъкна.

— Хмм — съумявам да изрека накрая аз.

— Не те карам веднага да вземеш решение, мамче Смоуки. Просто исках да ти кажа, че искам да поговорим за това.

Прочиствам си гърлото и се опитвам да звуча уверено и с разбиране.

— Естествено, скъпа. Естествено.

— Добре. Благодаря ти. — Усещам облекчението в гласа ѝ.

От какво се е тревожила? От мен? Ако е така, не е на хубаво.

Продължавам със същите онези увереност и разбиране въпреки вътрешната ми борба. Някои родителски методи никога не се забравят. Трябва да излъчваш спокойствие и усмивки, докато вътрешно бушуваш? Няма проблем, като карането на колело е.

— Ще говорим по-късно, скъпа. Изключително много.

— А аз още повече — отговаря Бони.

Двете прекарваме много време заедно, но също така много време сме разделени заради работата ми. Разработихме си емоционални съкращения, които вършат чудеса. „Изключително много“ е една от нашите фрази, отговор на неизречения въпрос: „Колко много те обичам?“ Звучи глупаво, но е много полезно.

Господи, обичам това момиченце.

— Чао, миличка — промърморвам аз.

— Чао.

Затварям и поглеждам през малкия прозорец към прелитащите покрай нас облаци. Опитвам се да съм спокойна, но имам проблем с това. Страхът е най-старият ми приятел, който веднага се възползва от ситуацията, за да се доближи повече до мен.

— Нещо не е наред ли? — пита Алън и ме изважда от унеса.

Свивам рамене.

— Бони. Иска да поговорим относно изпращането ѝ в нормално училище.

Алън вдига вежди изумен.

— Уха.

— Аха. Уха!

— Това те плаши, а?

Очите му са мили, търпеливи, нежни. Той ме познава много добре и до голяма степен това се дължи на огромното доверие, което му имам.

Въздишам.

— Направо ме ужасява. Да, разбирам я. Тя е на дванайсет. Наясно съм, че не мога да я държа в пашкул до края на живота ѝ. Но се побърквам само като си помисля, че ще излезе… някъде там навън.

Алън кима.

— Това не ме изненадва. Бони преживя доста неприятни неща. Както и ти.

— Точно в това е проблемът. Всеки родител се страхува да пусне детето си само навън. Но не всеки родител е виждал нещата, които съм виждала аз. При мен рисковете не са само теоретични.

— Така е — съгласява се Алън. — Обичам много Бони, знаеш го, Смоуки. Само като си я представя навън, и се плаша. Не само за нея — макар че тя е най-важната, но също за Елейна и за теб. Бони е вторият ти шанс да бъдеш майка, и вероятно единственият за Елейна да изпита какво е чувството да имаш дете. Ти и съпругата ми сте двете най-важни жени в живота ми и ако нещо се случи на Бони… Просто не знам. Не мисля, че някоя от вас би се съвзела след това. — Алън се усмихва тъжно. — От друга страна обаче, се радвам. Защото това означава, че малкото ни момиченце наистина е добре. — Поглежда ме с настоятелен поглед. — Нали разбираш? То не се страхува да излезе отново навън. Това си е напредък, Смоуки. Означава, че сме се справили добре с него. И това е много хубаво.

Усмихвам се на приятеля си, който не успява да изгони страха ми, но поне малко го потушава. Защото думите му са самата истина. Бони почти беше изгубила връзката си със света след посещението на едно чудовище. Светлата ѝ душа беше позагаснала и се беше превърнала в малка свещ в дъждовна буря. Същността ѝ почти беше унищожена.

Сега ми казваше, че е достатъчно силна, за да започне да гради нов живот, в който иска да участват и други хора освен мен. Това ме ужасява, може би дори малко завиждам, но в същото време е много хубаво.

— Благодаря ти, Алън. Това наистина ми помогна.

— Няма проблем. Само не очаквай да съм също толкова мъдър и разумен, когато започне да ходи по срещи.

Ухилвам му се.

— Да ходи по срещи? Няма да има никакви срещи.

Той ми се ухилва в отговор.

— Амин.

12.

Сими Вали, също като по-голямата част от окръг Вентура, е много по-хубав от Централен Лос Анджелис. По-млад, по-малък и по-безопасен град. Магистрала 118 свързва Сими Вали със Сан Фернандо Вали, но пътят между двата града минава покрай незастроени територии, хълмове и малки планини.

Най-източната част на Сими Вали е и най-старата. Там има къщи, които датират от шейсетте години. Като повечето неща в САЩ, колкото по на запад отиваш, толкова по-нови са те.

Според мен такава е била Калифорния. Чист въздух, безкрайно слънце през пролетта и лятото и хоризонт, който можеш да видиш. Сими е голям град, но липсват задръстванията и натовареният трафик, които са сериозен проблем в Лос Анджелис от доста дълго време насам.

Тук трафикът също не е малък, но поне се движим през цялото време и пристигаме в полицейския участък около седем вечерта.

— Това трябва да е Аткинс — казва Алън.

Един мъж на средна възраст и с оплешивяваща кестенява коса се е облегнал на колата си на паркинга на участъка. Облечен е във въгленово сив костюм, който не е никак лош, но не е и „Армани“. Той ни забелязва и идва да ни посрещне.

— Ти трябва да си агент Уошингтън — казва Аткинс и подава ръка на Алън с усмивка. — Не се обиждай, но е трудно да не те забележи човек.

— Често ми го казват.

— Не се съмнявам. — Аткинс се обръща към мен. — А ти си агент Барет.

Погледът му обхожда белезите ми. Отдавна съм свикнала с това. Нямам нищо против определени подгрупи от населението да изучават лицето ми. Ченгетата от отдел „Убийства“ като Аткинс например. Интересът му е искрен и повърхностен. Той ме поглежда и толкова, не се отвращава, нито ужасява. Като повечето лекари. Малките деца могат да ти кажат неща от рода на „Това истинското ти лице ли е?“ или, в случая с повечето деветгодишни момчета, „Уха, яко!“.

— Благодаря ти, че се съгласи да се срещнеш с нас толкова късно — казвам аз и се ръкувам с него.

— Бих направил всичко, което би ми помогнало да реша случая. — В погледа му се появява безпокойство. — Този ме тревожи.

Не се обяснява. Няма нужда да го прави. В нашата работа виждаме много мъртви хора. Няма добър случай в това отношение, но много от труповете се превръщат в призраци.

— Разкажи ни — приканва го Алън.

Аткинс накланя глава на една страна.

— Мога да ви запозная със смъртта ѝ и ще го направя, но първо си помислих, че мога да ви заведа при един човек, който може да ви разкаже за живота ѝ.

— Кой? — питам аз.

— Отец Йейтс. Католически свещеник в Сими Вали, който буквално извади Розмари от канавката.

Алън ме поглежда и повдига въпросително вежда.

— Така и така сме били път дотук — измърморвам шеговито аз, за да прогоня натрупалата се умора, и посочвам колата на Аткинс. — Ти ще караш. Можеш да ни запознаеш със случая по пътя.

* * *

Хрумва ми, че американските производители на автомобили няма да останат без работа, докато съществуват полицейските служби. Колата е тунингован „Форд Краун Виктория“, който вече не е в черно и бяло, а само в лъскаво черно, и двигателят под капака му ръмжи сериозно.

Навън е тъмно, луната е изгряла и ние отново пътуваме по магистрала 118. Трафикът не е много тежък; има други автомобили около нас, но разстоянието и поддържаната скорост са добри. В небето няма облаци и луната е пълна. Сребриста е, а не жълта. Светлината ѝ кара някои от скалистите върхове да изглеждат като затрупани със сняг.

Пътувам на предната седалка до Аткинс, а Алън е отзад.

— Розмари Зоненфелд. Неомъжена бяла жена на трийсет и две години, висока метър и шейсет и пет, около петдесет и пет килограма, в добра физическа форма. Намерена е мъртва в апартамента си с торбичка кокаин на нощното ѝ шкафче. На пръв поглед изглежда, че Розмари се е завърнала към старите си навици. Била е проститутка, порноактриса, наркозависима и нимфоманка. Помислих си, че просто е решила да се надруса, и тъй като отдавна не го е правила, просто е взела свръхдоза.

— Има логика — констатира Алън. — Какво те накара да си промениш мнението?

— По-щателната проверка. Токсикологичната картина показа, че в тялото ѝ е имало достатъчно кока да убие кон, но също така е била намушкана от едната страна.

— Интересно — отвръщам аз. Все още не съм готова да споделя информация от случая на Лиза Рийд.

— Да. Също така намерихме кръст. Сребърен кръст, около пет сантиметра дълъг и два сантиметра и половина широк. В задната си част беше гравиран с череп и кръстосани кости и числото 142. Беше вкаран вътре в тялото ѝ.

Също като при Лиза Рийд, мисля си аз. 142? Лиза беше 143.

— Ако всичко това ви се струва недостатъчно, за да се заеме отдел „Убийства“ със случая — продължава Аткинс, — черешката на тортата е, че кръстът е бил вкаран в тялото посмъртно.

— Да, това е доста основателна причина — казва Алън.

— От друга страна, отец Йейтс.

— Какво имаш предвид? — питам аз.

— Йейтс е свещеник, който върши много добра работа с хората, но не е глупак. Караше Розмари да дава урина в една от местните клиники веднъж месечно.

— Наистина? — учудвам се аз. — Звучи ми като доста недоверчив свещеник.

Аткинс се усмихва.

— Отец Йейтс е реалист. Той е истински вярващ и се труди неуморно, но има едно стриктно правило. Ако те приеме и ти помогне да се изчистиш, получаваш три шанса и след това те прогонва.

— Предполагам, това означава, че Розмари е останала чиста.

— За повече от четири години. Проверих досието ѝ. Няма нищо през този период. Имала е постоянна работа, помагала е в църквата всяка седмица. Всичко показва, че наистина се е поправила и е тръгнала по правия път.

— Сега разбирам защо този случай те е докоснал — казвам аз.

Повечето хора смятат, че ченгетата са циници. В някои случаи са прави. Ние виждаме най-лошото, на което са способни хората. Това ни кара да сме… нащрек. Но ние също сме хора. Повечето от онези, които познавам в службите на реда, колкото и закоравели да са, все още искат да вярват, че хората могат да се променят. Искат да вярват, че някой лош човек може да се събуди една сутрин и да реши да стане добър човек. Всичко е просто едно голямо „може би“, но то никога не угасва. Никой не може да живее с мисълта, че човек е зъл, и да бъде щастлив.

— Аха — отговаря Аткинс. — Както и да е. Случаят си е за „Убийства“, но всичко води до задънена улица. Криминолозите не намериха нищо. Не открихме някакви стари приятели или познати, които все още да са живи. Десет дни по-късно не разполагаме с никакви заподозрени. — Той поклаща раздразнен глава. — От доста време съм на тази работа, агент Барет. Наясно съм кога един случай ще се превърне в студено досие. Имах такова чувство и за този, докато агент Уошингтън не се обади.

— Има ли някакви следи от сексуално насилие? Еякулация близо до тялото?

— Не.

— Как беше разположен трупът ѝ? Краката ѝ събрани ли бяха, или разтворени?

— Събрани. Ръцете ѝ бяха скръстени на гърдите ѝ.

— Интересно — промърморвам аз.

— Защо? — пита Аткинс.

— Другата ни жертва е транссексуален. Розмари е била порноактриса и нимфоманка. Предвид жертвите ни, очаквах някакъв сексуален момент в тези престъпления, но такъв липсва и в двата случая. Единственото общо нещо е кръстът. Странно.

— Какво искаш да кажеш? — приканва ме да обясня Алън.

Поклащам глава.

— Все още не знам. Да видим какво ще ни каже свещеникът.

* * *

— Розмари беше един от любимите ми успехи. Една като нея може да оправдае десет провала. Разбирате ли ме?

Отец Йейтс е доста добре изглеждащ мъж, макар и преминал петдесетте години. Чертите на лицето му са груби, но красиви, косата му е сива и късо подстригана, а очите му са тъмни и интелигентни. Те са точно онова, което някога наричах „свещенически очи“. Прекалено са мили, за да ги излъжеш, и изпълнени с разбиране, за да скриеш какъвто и да било грях от тях. Отгледана съм като католичка и макар че отдавна се отказах от религията, разпознавам типа свещеник, към който принадлежи Йейтс: винаги готов да помогне, отзивчив и отдаден на вярата си, без да се откъсва от реалността.

Навярно ако повечето свещеници бяха като него, нямаше да се откажа от религията.

Той е висок мъж, около метър и деветдесет и пет, слаб е, но не е кльощав. Облечен е в риза с къси ръкави, с бялата якичка около врата. Ръцете му са неспокойни. Този свещеник е енергичен човек, който обича действието. Да работи за Бог, при него наистина означава да работи за Бог.

Харесвам го.

— Разбирам, отче. Понякога ние също постигаме подобни победи, които да се реваншират за провалите. В повечето случаи.

Очите на свещеника срещат моите и отново изпитвам онова старо и добре познато чувство на вина. Той знае, той знае. Знае, че понякога мастурбирам с помощта на вибратор. Знае, че ми доставя тайно удоволствие да позволявам на мъжете да свършват в устата ми.

Мили Боже — ето ти тебе богохулство — мислех си, че отдавна съм загърбила тези неща!

Наясно съм, че всичко е само в главата ми. Отец Йейтс не може да чете мисли. Дори разбирам подобен феномен — ако затворя някой цивилен в стаята за разпити с мен, той ще се чувства по абсолютно същия начин.

— Да — съгласява се свещеникът и кима. — Предполагам, че съществуват много паралели между моята и вашата работа.

— Със сигурност — кимам аз. — И двамата познаваме тъмната страна на хората. Вероятно сте чували за повечето престъпления, които съм виждала.

Свещеникът маха с ръка.

— Чувал съм какво ли не по време на изповед. Педофилия. Кръвосмешения. Изнасилвания. Убийства. Разликата е единствено в методите ни.

— Аз ги вкарвам в затвора, а вие се опитвате да ги опростите.

Думите ми звучат малко саркастично. Нямах подобно намерение.

Отец Йейтс се усмихва едва.

— Според вас кой от двата метода е по-ефективен?

Разпервам ръце.

— Могат да открият Бог и в затвора, отче, но поне там не могат да наранят никого другиго.

Свещеникът се усмихва.

— Предавам се, агент Барет. Нямам намерение да споря по темата. Вярвам, че истината за един човек може да бъде открита в действията му. Не е особено честно спрямо Църквата да го казвам, но за мен е по-важно как едно човешко същество живее живота си, а не колко често идва на службите. — Изражението му става много сериозно. — Запознат съм с историята ви и с някои от мъжете, които сте отстранили. Според мен вършите добри дела.

Засмивам се. Не се обиждам от иронията в гласа му, защото разбирам, че се шегува за моя сметка.

— Оценявам мнението ви, отче.

Алън и Аткинс са седнали няколко пейки зад нас. Те мълчат и се опитват да бъдат невидими. Това е разговор, а не разпит. Най-важното е обстановката да е задушевна.

— Разкажете ми за Розмари — настоявам аз.

— Пастор съм в „Спасителят“ от двайсет години, агент Барет. Мисля, че сте наясно, че Лос Анджелис е доста темпераментен град, пълен с противоположности. В радиус от пет пресечки ще намерите почтени семейства от средната класа, непълнолетни проститутки, ученици с отличен успех и членове на банди — всички те делят едно и също пространство.

— Така е.

— Когато бях призован от Бог, знаех, че трябва да запретна ръкави и да бъда свещеник на делата, а не на думите. Не съм особено добър в изнасянето на литургии. Не че не го правя, но не съм великолепен говорител. Бог беше наясно какво можех да предложа: способността ми да виждам злото в другите, без да изгубя вяра, че могат да намерят изкупление. — Свещеникът се усмихва накриво. — Наясно беше също така, че съм благословен с голяма уста и подлагам на съмнение всичко. Не ме разбирайте погрешно. Стоя зад Църквата с цялото си сърце, но ми липсва политическата съобразителност. Ако мисля, че някой църковен закон трябва да бъде променен, повдигам въпроса.

— Разбирам — отговарям леко развеселена.

Интересно ми е да науча, че дори в границите на Църквата има разделение между „костюмарите“ и хората на бойното поле, между офицерите и сержантите.

— Бях разпределен в тази малка църква, защото трябваше да ме пратят някъде. Знаеха, че ще допуснат грешка, ако не го сторят — Църквата невинаги е сляпа за разлика от онова, което се говори за нея — но също така не ме искаха под светлините на прожекторите. — Отец Йейтс се усмихва и аз виждам онзи жизнен млад мъж с бунтарски дух, какъвто е бил преди двайсет години. — Направо ликувах. Това е и винаги е било мястото, на което искам да бъда.

Хрумва ми един въпрос.

— Отче, ако ми позволите да ви попитам, с какво се занимавахте, преди да станете свещеник?

Йейтс кима одобрително.

— Много уместен въпрос, агент Барет. Преди да стана свещеник, бях доста буен младеж. Прекарах известно време в поправително училище заради дребна кражба, имах доста мимолетни връзки с жени, пиех и често се биех.

Изрича всичко това с такава лекота и дори без най-малкия намек за срам. Личи, че не се гордее с миналото си, но също така не се извинява заради него.

— Какво се промени? — питам аз.

— Срещнах един много силен възрастен свещеник на име отец Монтгомъри. Той ме сграбчи здраво за яката и ме вкара в правия път. Вдъхнови ме. Отец Монтгомъри беше божи човек — професия, която смятах, че е отредена само за лигльовците, но той не мигваше при вида на кръв и не си вирваше носа, когато някое младо момиче идваше да се моли, облечено в кожена миниполичка и обувки на платформи. Даваше му причастие, макар да беше наясно, че когато напусне владенията на църквата, ще отиде да си продава тялото. Отец Монтгомъри обичаше да казва: „Оставете ножовете си на входа и сте добре дошли да влезете тук“.

— Къде се случи това?

— В Детройт. — Свещеникът свива рамене. — Той ме промени. Призоваха ме и както вече казах, Бог искаше от мен да подражавам на отец Монтгомъри. Опитах се.

— Розмари — приканвам го да се върне на темата.

— Розмари беше много затънала млада жена. Историята ѝ не е никак оригинална. Трудно детство, завършило с вземането на наркотици и проституция. Онова, което я различаваше от останалите, което я правеше по-трудна, бяха зависимостите ѝ. Тя изключително много се наслаждаваше на комбинацията от употреба на наркотици и развратен секс. Не казвам, че е смятала, че е правилно или хубаво, но това ѝ доставяше огромно удоволствие. Сама си го търсеше. Розмари не беше невинна жертва на някой убедителен сводник. В семейството ѝ е нямало тормоз. — Отец Йейтс поклаща глава при появилия се в главата му спомен. — Веднъж ми каза, че просто се е родила лоша. Една медицинска сестра от моето паство ми съобщи за приемането ѝ в спешното отделение. Ще ви цитирам точните думи на сестрата: „Това момиче е ударило дъното, отче. То трябва да влезе в правия път или ще умре“.

— Наистина ли беше стигнала дъното?

— О, да. Някакъв мъж я беше пребил почти до смърт, докато била надрусана с кокаин. Също така имаше хламидия, сифилис, гонорея и грип.

— Уха.

— Да. По чудо не хвана СПИН, благодаря на Бога, и наскоро се излекува от сифилиса. Явно Светият Дух бдеше над Розмари.

Смятам, че може да се поспори по темата, но не възразявам.

— Моля, продължете, отче.

— Бях там, когато се събуди. Не можеше да спре да плаче. Зададох ѝ въпроса, който винаги задавам: „Готова ли си за помощта ми?“. Розмари отговори, че е готова. Намерих ѝ място, на което да отседне. Хора от църквата ми ѝ помогнаха да се изчисти и всички заедно се молехме. — Очите му се натъжават. — Много се молехме. — Поглежда ме. — Трябва да разберете нещо много важно за Розмари, агент Барет. Не става въпрос за самото ѝ възстановяване или дори за греховете ѝ. Някак си отнякъде това безнадеждно момиче намери в себе си невероятна сила. Нито за миг не му беше лесно. Розмари ми сподели, че почти всеки ден си мисли за наркотици и секс. Копнежите ѝ станаха по-далечни, но така и не изчезнаха. Въпреки това тя продължи напред. — Свещеникът свива раздразнен юмруци. — През последните пет години се беше отдала на Бог. Без наркотици, без забежки към предишните си привички. Не обичам да използвам тази дума, но не мога да отрека, че е напълно подходяща в нейния случай — Розмари беше спасена.

— Разбирам. — Не съм убедена, но съм склонна да приема, че е започнала да се променя. В крайна сметка отец Йейтс не е кон с капаци.

— Също така имаше нещо, което… — Поколебава се.

— Какво?

— Хората ми се изповядват, знаете, но не мога да ви разкрия какво ми сподели. Мога да кажа само едно: тя ми довери най-големите си тайни. Не скри нищо.

Интересът ми е привлечен. Направо изгарям от любопитство, но съм наясно, че този човек никога няма да ми разкрие тайните на Розмари. Намирам неочаквана утеха в този факт.

Корените на католическото дърво са дълбоки, мисля си аз.

— Има ли още нещо, което можете да ми кажете, отче? Нещо, което мислите, че може да ни помогне?

— Съжалявам, агент Барет. Опасявам се, че единственото, което мога да ви разкажа, са спомени от най-лошите и най-добрите моменти от живота на Розмари.

Изваждам визитка от дамската си чанта и му я подавам.

— Обадете ми се, ако се сетите за нещо, отче.

— Обещавам да го направя. — Погледите ни се срещат за миг. — Какво мислите за моленето, агент Барет?

Опулвам се насреща му, хваната неподготвена.

— В лично отношения открих, че е много надценено, а резултатите от него — незадоволителни.

Думите ми плющят като камшик, лишени от всякакви задръжки. Съжалявам, че съм толкова жестока, и свивам рамене в знак на извинение.

— Простете.

— Няма за какво. Ако сте бясна на Господ, това означава, че все още вярвате в съществуването му. Това ми е достатъчно засега.

Нямам представа какво да отговоря, затова само промърморвам „Благодаря ви, отче!“ като някакво шестгодишно и се насочвам към изхода на църквата. Алън и Аткинс стават и тръгват след мен.

Проклети да са тези негови очи. Понякога религията наистина много ме дразни.

13.

Минава 20:30 часът. Алън, Аткинс и аз сме седнали в сепаре в задната част на „При Дени“. Няма много посетители, но сервитьорката ни е изморена. Дарява ни с половинчата усмивка, докато ни налива кафе в чашите, но не се опитва да подхваща разговор с нас. Предполагам, че е свикнала да сервира на ченгета.

Винилови сепарета и дървени маси. Има ли нещо по-американско?

Аткинс ни осигури екземпляр от файла по случая, в който е пълно със снимки от местопрестъплението. Изчаквам сервитьорката да се отдалечи на безопасно разстояние, и отварям папката, за да ги разгледам.

— Грозна работа — казвам аз.

— Но спретната — отбелязва Аткинс.

Коментарът му е доста намясто. Прав е. Гледам една от снимките на Розмари. Била е красива жена. На снимката е гола и лежи по гръб на леглото си. Краката ѝ са затворени. Главата ѝ е извита назад и очите ѝ са ококорени. Една ивица засъхнала кръв започва от дясната ѝ ноздра, продължава под ъгъл по бузата ѝ до челюстта. Неприятна гледка, но може да е още по-лоша. Няма никакви следи от сексуално насилие. Освен кръвта от носа, прободната рана и синината от дясната ѝ страна тялото на Розмари е непокътнато.

— Няма гняв — отбелязва Алън.

— Да — съгласявам се аз.

Сексуалната психопатия не е просто проява на обикновен гняв. Тя е проява на ярост от страна на жесток и умопобъркан човек. Проникването не е достатъчно, изисква се разрушение. Не виждам нищо от това на тези снимки. Сексът не е мотивът тук. Затварям папката и отпивам от кафето си.

— Криминолозите не намериха нищо — казва Аткинс.

— Не съм изненадана. Този извършител е много добре организиран и опитен. За него това е работа, която трябва да свърши, и той я върши безцеремонно. От начало до край. В подобни случаи няма много за намиране.

— Тогава как ги хващате?

Понякога не успяваме, жужат цикадите.

— Като разберем защо прави това. И като се надяваме, че е времето ще се подхлъзне и ще ни остави следа.

— Това не е много успокоително.

Дарявам го с най-мрачната си усмивка.

— Няма нищо успокоително в работата ни, Аткинс, наясно си с това.

Усмивката му отново се завръща, макар и мрачна като моята, и той вдига тост с чашата си кафе.

* * *

Двамата с Алън пак сме на магистралата и пътуваме към дома. Той кара. С Аткинс се разделихме с обещания, но с нищо конкретно.

— Искаш ли да отидем у нас, за да вземеш Бони?

Поглеждам часовника си. Почти 22:30 часът е.

— Не. Остави ме пред нас. Ще дойда да я прибера утре. Обмислям да се обадя на Кали и Джеймс, но се сещам, че при тях минава един часът. Не искам да ги будя, в случай че са успели да заспят.

— Последните няколко дни бяха много щури — отбелязва Алън.

— Определено.

Поглежда ме.

— Вече получи ли някакви прозрения?

Поклащам глава.

— Не. Имам нужда от малко сън и време да премисля всичко. Много неща ме тревожат в този случай.

— Като например?

— Мисля, че този извършител убива от много време и е станал доста добър в работата си. Смятам, че е методичен и организиран и че няма да се подхлъзне скоро.

— Вече го направи. Разкри съществуването си пред нас.

— Така е, но това беше с цел. Все още си играем на котка и мишка.

Алън се усмихва едва.

— Винаги се държиш цинично в началото на случай. В крайна сметка ще заловим нашия човек.

— Тогава ми позволи да бъда песимистично настроена засега.

Той се засмива. Мобилният ми телефон иззвънява. Духът ми веднага се повдига, когато виждам кой е.

Томи Агилера ми е гадже от малко повече от две години. Той е бивш агент от тайните служби, който в момента работи като частен охранител и детектив. Запознахме се, докато още беше на старата си длъжност. Бяха го назначили да пази един младеж, който се оказа сериен убиец. Наложи се Томи да го застреля и в последвалата политическа буря моите показания бяха единственото, което му помогна да излезе сух от цялата работа. Тогава ми каза, че ако някога имам нужда от каквото и да е, да му се обадя.

Няколко години по-късно напусна тайните служби. Все още не знам защо. Вероятно ще ми каже, ако го попитам, но никога не съм го правила и той не е предлагал да си разкрие душата. Томи не е от онези студени хора, просто е лаконичен до безобразие.

Възползвах се от предложението му да ми помогне по време на един от случаите ми. Дойде в дома ми, за да го провери за бръмбари (каквито, в интерес на истината, намери заедно с GPS тракер на колата ми). Не беше планирано, но го целунах и изненадващо той също ми отвърна.

Съпругът ми беше мъртъв само от шест месеца, тялото ми беше белязано, чувствах се грозна отвън и отвътре и много ме болеше. Томи ме взе в обятията си и ме накара да се почувствам отново желана. Това беше задоволително както в духовно, така и във физическо отношение. Томи е прекрасен човек, а и е страшно парче.

Той е с латински произход, със задължителната черна коса, мургава кожа и дълбоки очи. Не е някое красиво мамино синче — има белег на лявото слепоочие и издадена челюст. Ръцете му са груби като на строителен работник, а тялото му е като на танцьор. Томи е много привлекателна гледка, когато е без дрехи. Сексът с него може да бъде груб, нежен и по средата. Той е истинска наслада под завивките.

— Здрасти — вдигам аз.

— Здрасти. Все още ли си извън града?

— Не. В момента пътувам към нас.

— Искаш ли компания?

— Да, моля. Навит ли си да ми разтриеш краката? Трябва да разпусна малко.

— Разбира се. След малко ще се видим.

Затварям и без да се усетя, съм започнала да си тананикам. Спирам се засрамена и поглеждам скришом към Алън. За него сякаш съществува само пътят отпред, но след малко проговаря:

— Струва ми се, че този човек те прави щастлива.

— Нищо му няма — отговарям аз.

— Хмм.

Поглеждам приятеля си.

— Какво „хмм“?

— Не ми е работа, Смоуки, но ми се струва, че трябва да бъдеш по-открита в това отношение. Заслужаваш да бъдеш щастлива, а той вероятно заслужава да узнае, че те кара да се чувстваш по този начин.

Изненадана съм от неочакваното раздразнение, което се надига в мен. На езика ми вече се появява хаплив отговор, но съумявам да го сподавя.

— Ще го обмисля — промърморвам.

— Хей — смъмря ме нежно Алън, сякаш слага приятелска ръка под брадичката ми и ме кара с неохота да го погледна в очите. — Просто си говорим. Харесва ми да те виждам усмихната заради мъж, това е всичко.

Раздразнението се изпарява. Въздишам.

— Мисля, че и на мен ми харесва.

14.

Натискам дръжката на вратата, отварям я и намирам очакваните спокойствие и тишина на празната ми къща.

Това е домът, който двамата с Мат купихме. Това е домът, в който се научих да бъда съпруга и майка и в който загубих всичко. Това е домът, в който бях унищожена и се съвзех отново.

Минаха три години, откакто изгубих моите Мат и Алекса. Вече не се събуждам с писъци, не се взирам в пистолета си посред нощ с мисълта дали ще боли, когато куршумът ми отнесе главата, и вече не живея като призрак. Сега имам Бони и Томи, както и екипа ми. Научих се отново да се наслаждавам на живота. Циничката в мен се колебае дали да признае, че животът е хубав, но с ръка на сърцето мога да кажа, че животът е по-добър.

Въпреки това подобна загуба не може да бъде преодоляна. Различията са тези, които все още продължават да ме тормозят.

Мат беше перфектен за мен, за нас, за живота, който водехме. Не беше нещо необичайно да се прибера в девет вечерта от работа, изтощена до безобразие и миришеща на смърт. Тогава също се поколебавах, преди да отворя вратата. Спирах се с ключ в ключалката и се опитвах да прогоня мрака, за да не го доведа в светлината и любовта, които царяха в дома ми. Невинаги сработваше, но това не ме спираше да опитвам всеки път.

Отварях вратата и всички лампи бяха светнати, защото Мат обичаше да е светло. Обикновено беше пуснал телевизора или стереоуредбата. Фоновият шум го успокояваше. Във въздуха се носеше ароматът на нещо вкусно. Мат беше чудесен готвач. Можеше да сготви всяко ястие.

Винаги идваше да ме посрещне, когато се прибирах у дома. Това не се промени дори след толкова много години брак. Нямаше значение дали в дадения момент се карахме, или се обичахме.

— Добре дошла, пътнице — посрещаше ме той. Това беше нашата фраза и тя беше необходима и естествена като слънцето и дъжда.

Преди Алекса да се роди, постоянно ми готвеше вкусна храна, сипваше ми чаша вино и ме слушаше да хленча и да се оплаквам от деня си или аз го слушах да хленчи и да се оплаква от своя ден, след което понякога гледахме телевизия. Обикновено правехме секс, преди да заспим; правехме много секс тогава. Хубав секс, добър секс, дори лош секс (макар че Мат обичаше да казва, че няма такова нещо като лош оргазъм).

С течение на времето сексът ни се разреди, но хубавото в това да съм женена за Мат, беше, че бракът ни постоянно се развиваше, а не беше зациклил. Вече не бяхме толкова интересни един на друг, но не загубихме тръпката.

След това се роди Алекса и аз вече се прибирах у дома с още по-голямо желание. Когато беше малка, ходех при нея, а когато порасна, тя започна да идва при мен. Повтаряше фразата на баща си и често я чувах в стерео.

Добре дошла, пътнице, събуй си ботушите, навън времето може да е калпаво, но тук вътре е слънчево непрекъснато.

Клишето се превръща в клише, защото е истина и се повтаря постоянно: има голяма разлика между къща и дом.

Нещата вече не са същите. Когато влизам в къщата, лампите са изгасени. Студено е. Никакви аромати на сготвено не танцуват из въздуха. Не се чува телевизор, нито стереоуредба.

Другото нещо, което ми липсва, са цветята. Мат беше създал една малка джунгла. Аз? Аз съм истинска чума за тях. Те не просто умират, направо извършват самоубийство в мое присъствие. Прерязват си малките растителни венички в момента, в който се оказват под моите грижи.

Добре дошла, пътнице.

Но не е същото.

Помня какво ми каза Розарио в колата, че на това място съм пуснала корени, и се чудя дали наистина е така. Продължих напред, но дали някога ще се освободя от миналото, ако продължа да живея тук?

Затварям вратата след себе си, минавам през дневната и отивам в кухнята. По пътя си цъкам лампите и телевизора. Някакъв новинар говори бързо и изпълва донякъде празнотата. Слагам порция макарони със сирене в микровълновата. Това е друга област, в която съм много слаба — готвенето. Мога да загоря дори вода.

Наливам си чаша с вино и изваждам стоплените макарони. Отнасям всичко на дивана в дневната. Мат настояваше да се храним на масата като цивилизовано семейство.

Промени се, глупачке. Вече имаш Бони. Имаш Томи. Започни да се храниш на масата. По дяволите, ако искаш дори настрой телевизора да се включва малко преди да се прибереш, за да има шум в къщата ти.

Духът ми се повдига леко. Прагматизмът винаги ми е бил сила. Обичам да поправям неща, когато се счупят. Да плача над бирата си (или над виното си, както е в моя случай), не ми е присъщо. През последните няколко години прекарах достатъчно време в плакане. Трябва да има по-малко сълзи и повече пот. Стегни се.

Добра идея, госпожо Барет, казвам си наум. Чуйте, чуйте.

Засмивам се при тази вътрешна намеса. Вече не се тревожа, че полудявам. Това означава, че съм по-добре или че наистина съм полудяла.

Гледам новините, докато нагъвам тази псевдохрана. Няма нищо ново, цивилизацията продължава да върви по ръба на пропастта — едно и също още от времето, когато са започнали да дават новини. Все още не се споменава и дума за Лиза Рийд.

Почуква се на вратата и веднага ме изпълва радост. Хвърлям празната кутия от макароните със сирене в коша за боклук и на бегом отивам да отваря.

Усмихвам се на настоящия мъж в моя живот. Облечен е в черно сако, панталони и бяла риза без вратовръзка. Косата му е малко разрошена, но както винаги, изглежда като много апетитни един милион долара.

— Здрасти — казва ми той, една дума, изпълнена с топлина и подкрепена с огромна усмивка. Радва се да ме види също колкото мен.

Вдигам глава за целувка и той ме дарява с такава, която продължава доста дълго време.

— Добре дошъл, пътнико — промърморвам аз.

Томи повдига вежда.

— Мисля, че аз трябва да ти кажа това. — Усмихва се. Влиза и се пльосва на дивана. — Напоследък си доста заета дама.

Сядам до него и вдигам крака в скута му. Това е неизречена молба за масаж. Томи веднага се съгласява и едва не извивам гръб, когато тези негови силни ръце се заемат да изгонят напрежението от тялото ми.

— Мда — изричам аз. — За жалост, не мога да събирам точки за отстъпки, когато летя с частен самолет. Господи, това е чудесно.

— Искаш ли да поговорим?

Осъзнавам, че това е една от големите разлики между връзката, която имам с Томи, и онази, която имах с Мат. Не говорех с мъртвия си съпруг относно случаите си, поне не често. Държах работата си далеч от дома, от него и от Алекса. Томи е различен. Той разбира смъртта и убийствата и също като мен е убивал хора. Мога да говоря с него за работата си и това няма да го нарани, защото… е, защото той вече е бил наранен.

— Разбира се — отвръщам аз, — стига да ми осигуряваш тези оргазми в краката.

Запознавам го с дългата версия от случилото се през последния ден и половина. Томи слуша, кима на някои места и не спира да ме масажира нито за миг.

— Уха — казва той, когато приключвам. — Доста е сложно.

— Не думай. — Започвам да изброявам на пръсти. — Да видим: разполагам с транссексуалната дъщеря на конгресмен — този конгресмен се спряга да стане следващият президент — която е убита в самолет по време на полет. Този случай извади мен и екипа ми от нашата юрисдикция и ни вкара на политическо бойно поле. Разполагам също така с родена отново бивша наркоманка-проститутка-порноактриса, убита тук. В телата на двете са вкарани кръстове от убиеца и номерата на тези кръстове надвишават числото 100 — което, между другото, не мисля, че е някаква символика. Все още нямам никакви следи. Насред всичко това Кали ще се омъжва, а Джеймс хвърли бомбата, че е гей. — Прокарвам ръка през косата си. — Пълна лудост. — Насилвам се да се усмихна. — Поне не ми е скучно.

Томи също ми се усмихва, но по начин, който не мога да разбера. Започнал е да масажира краката ми автоматично, почти отнесено.

Нервен е, осъзнавам аз. Господин Стоик е нервен.

Издърпвам си краката.

— Има ли нещо, което искаш да ми кажеш?

Мълчание. Той се отпуска назад, поглежда тавана и въздиша.

— Да.

— Е? Започваш да ме плашиш.

Томи ме поглежда много, много сериозно. Това по никакъв начин не ми помага да се успокоя.

— Знаеш, че имам малък проблем с почтеността, нали? — пита той.

— Това някаква шега ли е? Ти си същински бойскаут. Дори не ругаеш.

— Да, да. Точно за това ти говоря. Разбирам какво значи да правиш компромис, ясно? Това е част от живота и определено е част от съвместния живот с някого. Проблемът ми е, че що се отнася до почтеността, не мога да правя компромиси. Дори да са малки. Това ми е създавало много сериозни проблеми в миналото. Имало е моменти, докато работех за тайните служби, когато хората са искали да видя нещата в малко по-сиво, а не само в черно и бяло.

— Според мен това е добро качество.

Томи се усмихва и поклаща глава.

— Ще видим дали е така. Преди няколко дни осъзнах, че имам нужда да ти кажа нещо. Че трябва да ти го кажа. Може би не е най-доброто време да го сторя, възможно е компромисът да е за предпочитане и всичко останало, но… — Той свива рамене. — Става въпрос за почтеност.

Стомахът ми е като гимнастичка за златен медал, скок скок скок скок скок.

— Помниш ли какво ти казах по-рано? Че ме изнервяш? — Удрям го по ръката. — Започваш да ме ужасяваш.

— Тогава просто ще го кажа. — Томи си поема дълбоко въздух и ме поглежда право в очите. — Обичам те, Смоуки. Преди две години ти казах, че това ще се случи и че ще ти кажа, когато стане. Е, стана. Влюбих се в теб. В момента, в който се уверих, че е така, осъзнах, че трябва да ти споделя. — Поредното свиване на раменете, което е по-вяло този път. — Пак едно от нещата, свързани с почтеността.

Оставам безмълвна.

Той ме обича.

Уха.

Той ме обича?

Кажи нещо, глупачке, но се опитай да не е нещо глупаво.

Прочиствам си гърлото. Запелтечвам:

— Аз… аз… уха, не знам какво да кажа.

Съжалявам още в момента, в който думите излизат от устата ми. Този мъж, този прекрасен мъж току-що ми каза, че ме обича, а това ли е най-доброто, на което съм способна?

— О, по дяволите, Томи! Съжалявам! Не ме слушай какви глупости говоря.

Той ме изумява, като се усмихва.

— Спокойно. Достатъчно умен съм, за да знам, че ти трябва известно време да осмислиш положението. Не съм толкова отчаян, че да искам отговор веднага. Просто трябваше да ти кажа, да мина по този мост и да го изгоря след себе си. Време беше.

Поглеждам го и избирам внимателно думите, които ще изрека, защото съм наясно, че са много, много важни. В крайна сметка залагам на добрата стара честност. Вземам ръцете му в моите. Желая този контакт.

— Нуждая се от време. Ще ми се да не беше така, но не мога да променя нещата. Това не означава, че не се чувствам по същия начин като теб. Просто… — търся думите, които да описват настоящото ми състояние — съм изплашена.

Томи вдига ръцете ми до устата си и целува всяка една от тях, подобно на две благословии. Очите му са пълни с нежно състрадание, каквото не съм виждала преди. Познавам милия Томи, гневния Томи, грижливия Томи и смъртоносния Томи, но този Томи е нов: той се отнася с разбиране и съпричастност без сладникавата страна на съчувствието.

Ах, осъзнавам аз, това е любвеобилният Томи.

— Обичала си един мъж, Смоуки. Срещнала си Мат, когато двамата още сте били тийнейджъри, и веднага си разбрала, че той е избраният. Никога не си се усъмнила в това, никога не си се питала дали наистина е така, и никога не си копняла за нещо друго. Изгубила си го поради трагедия, а не по свой избор. Логично е да си объркана. Разбирам те, като ми казваш, че не можеш да ми отговориш веднага. Просто искам да помислиш по въпроса и да разбереш какъв е отговорът.

Думите му, състраданието в тях, пълната липса на скрити намерения са удар под кръста. Оставят ме без дъх. Една самотна сълза потича по небелязаната част на лицето ми. Томи я избърсва с цялата си нежност.

— Не плачи, скъпа.

Никога досега не ме е наричал „скъпа“, никога не е използвал толкова лично обръщение и това направо ме смазва по неизвестни за мен причини. Отпускам се в обятията му и заплаквам, притисната в гърдите му. Не плача от тъга или отчаяние. Просто трябва да изкарам тази буря и черните облаци, които бушуват вътре в мен. Удрям скалистите му мускули известно време, но той приема всичко стоически и след малко сълзите спират и се превръщат в хлипания. Томи мълчи и гали косата ми. Мога да остана така завинаги, ако той иска това от мен.

Само че Томи не иска само това, той иска всичко.

Отдръпвам се от него и избърсвам бузите си с длани.

— Какво ще правим междувременно? — Гласът ми е пресипнал заради сълзите.

Очите му са малко тъжни.

— Трябва да прекараме известно време разделени. Имаш нужда от пространство, за да обмислиш нещата, а аз не бива да спя с теб, докато го правиш.

— Какво? Защо?

Въпросът е на малко дете. В действителност знам причината.

— Не мога да спя с жена, след като съм ѝ казал, че я обичам, ако и тя не се чувства по същия начин. Това не е наказание или ултиматум, Смоуки. Просто не мога да бъда с някого, който не ме обича колкото аз него.

Втренчвам се в лицето му за известно време и накрая въздишам.

— Да, и аз нямаше да мога да съм с теб, ако ролите ни бяха разменени.

Томи се навежда напред и хваща лицето ми в ръце. Те са силни, груби, на места са меки, а на други — мазолести. Устните му докосват моите и целувката е истинско съвършенство. Дълбоко, страстно, като в „Казабланка“. Отново ме оставя без дъх и просълзена.

Накрая става.

— Знаеш къде да ме намериш.

— Хей, Томи — провиквам се след него. — Относно това нещо за почтеността? Прав си, наистина е много дразнещо.

Не получавам отговор.

— Томи?

Той спира и се обръща да ме погледне.

— Да?

Съумявам да се усмихна.

— Все още смятам, че е хубаво качество.

Той ми отговаря на усмивката, докосва въображаема шапка с пръстите си и си тръгва.

Отново съм оставена сама с всичките си противоречия. Те са като хилещи се прилепи, които се заплитат в косата ми. Вдигам колене до брадичката и увивам ръце около пищялите си. Започвам да се люлея напред-назад.

— Мамка му мамка му мамка му мамка му мамка му. — Сълзите отново се появяват като препускащи топли коне зад клепачите ми.

Нямам дори сладолед.

Хей, обажда се един вътрешен глас, който е малко завалян, имаш скрит „Хосе Куерво“ в горния шкаф в кухнята.

Засега не му обръщам внимание и оставам с най-добрия си и верен приятел: добрия плач. След Мат и Алекса прекарвах доста време с моето мило другарче тъгата. Срещахме се за няколко минути, напивахме се здраво и след това го изпращах по пътя му.

Излягам се на дивана и се заглеждам в тавана, докато подсмърчам. Чувствам се пресъхнала и нещастна.

Какъв ти е проблемът всъщност? Томи е добър мъж. Не, задраскай това — Томи е чудесен мъж. Той е честен, лоялен, адски секси и те обича. Сякаш имаш кой знае какъв избор?

Проблемът не е в Томи, наясно съм с това. Не става въпрос за настоящето. А за миналото.

Имаше време, когато самата мисъл да бъда с друг мъж, ми се струваше като предателство към Мат. Духът на бившия ми съпруг като че ли беше навсякъде — тук в дневната, в кухнята, в леглото до мен. Но Мат не е никакво привидение, а просто прекрасен спомен.

Освен това знам, че той би искал да съм щастлива отново.

Е? Тогава какво?

Сега имам Бони…

Поклащам глава.

Не, не я намесвай в това.

Един от последните остатъци от детството на Бони е гледането на анимационни филмчета в събота сутринта. Никога не ги пропуска и когато Томи е тук, ги гледат заедно. Не споделям любовта им към ранното ставане, но на няколко пъти съм слизала, за да си направя кафе, и съм ги заварвала да се смеят заедно на ужасните неща, които се случват с Уили Койота. Не бих нарекла връзката им баща — дъщеря, все още не, но Бони я е грижа за Томи и е наясно, че и него го е грижа за нея.

Истината е, осъзнавам аз, че сама си причинявам болка.

Защо?

Думата изплува от най-мрачните кътчета на съзнанието ми като сяра от пукнатина в земята.

Наказание.

Превъртам думата в устата си, опитвам горчивината ѝ и се изненадвам от ужаса, който ми носи.

Наказание? За какво?

Знаеш за какво. За онова непростимо нещо, което направи след смъртта на Мат и Алекса. Онова нещо, за което никой не знае, дори Кали.

Плясвам с ръце. Звукът се разнася като изстрел в тихата къща и ме стряска. Плясвам отново. Бам!

Няма да мислим за това нещо! Поне не сега, може би никога. НЯМА начин.

Вътрешното ми аз млъква. Усещам тъга, а не лукавост.

Е, добре. Но точно затова се страхуваш да го обикнеш: не мислиш, че имаш право да обичаш когото и да било.

Нямам отговор за това, а и такъв не е необходим. Истината винаги има последната дума.

Ставам и отивам в кухнята. Трябва ми нещо, което веднага веднага веднага да ме разсее. „Хосе Куерво“ е точно онова, което ще се справи с този проблем, благодаря.

Вземам бутилката от скривалището ѝ в горния шкаф и си наливам шот. Вдигам чашата в гневен тост.

— В интерес на истината, истината невинаги те освобождава. Текилата потича приятно в гърлото ми. Стомахът ми се загрява и усещането е много хубаво. Прибирам бутилката и измивам чашата, за да не оставям никакви следи от тази своя малка тайна. Прекалено съм дисциплинирана, за да се превърна в пияница, но пия в подобни моменти на слабост. Това никога не е спирало да ме кара да се срамувам и да изпитвам нужда да се крия.

Горчивината, този неприятен вкус на страх и ужас, не се заличава, а просто се потиска. Острите ѝ ръбове се покриват с предпазна гума и засега това върши работа.

— За следващия ми фокус — промърморвам аз и отивам в дневната — ще помоля на сцената да се качи най-старата ми и голяма любов.

Работата.

Работа, работа, сладка чудесна работа. Хубавото да имаш работа с истинска цел е, че можеш да се заместиш с нея, когато изпиташ подобна нужда. Защото жуженето на цикадите може да бъде както съблазнително, така и стресиращо.

Вземам бележника и химикала от масичката за кафе. Пазя този бележник за един от моите ритуали. Късно през нощта (като сега), когато съм сама, свивам крака под себе си и се опитвам да внеса ред в бъркотията от информация по случая, по който работя.

Този процес ми помага да се фокусирам и е довел до безброй полезни прозрения през годините. Също така е много добър талисман. Когато пиша по листовете му, се освобождавам от мислите, които не желая.

Съществуват определени аксиоми, които съм разработила относно убийствата. Прагматизъм. Проницателност. Съсредоточавам се върху тях и ги записвам, за да накарам колелата да се движат в правилните жлебове и да прогоня Томи и духовете, които води.

Жертвата винаги е най-важна. Дори когато убийството е случайно, помни: онова, което хрумва на момента на убиеца, обикновено е причината за убийството.

Веднъж един убиец ми каза, че избира жертвите си на принципа на първата жена, която го погледне. Забелязах, че някак си всички тези жени бяха русокоси. Той се замисли, засмя се и си призна, че майка му била руса. („Мама беше истинска курва“, добави, без да го приканвам.)

Методите му на убиване ни показват каква е причината да убива, или какво иска да си мислим, че го кара да убива.

Друг убиец, когото залових, пребиваше жертвите си, докато не заличеше лицата им. Той беше воден от толкова силна омраза, че тя буквално му причиняваше моментна амнезия.

— На няколко пъти — сподели ми убиецът — помня, че почвах да бия някаква курва, но не помня нищо друго, докато всичко не приключи. Много жалко, ако ме питаш, защото, честно казано, това е най-хубавата част. — Той наистина искрено съжаляваше за пропуска.

Лудостта не е тъпота.

Истината е, че всички убийци са луди по свой си начин, но някои от тях също така са брилянтни.

Сексът — като част от престъплението или липсата му — е ключов в определянето на мотив.

Последното ме кара да се замисля.

Двете жертви, за които знаем — Лиза Рийд и Розмари Зоненфелд — са били убити, но не са били сексуално насилени. Лиза е била транссексуална, което само по себе си сочи към сексуален аспект. Миналото на Розмари също сочи към секса и въпреки това не я е насилил.

Задъвквам химикала, докато размишлявам над това. Стигам до същото заключение като по-рано.

При него не е заради секс.

Това е рядкост. Почти винаги е заради секс.

Не и този път.

Добре, тогава заради какво е? Жертвите са най-важни. Какви са общите неща между тях?

Двете са жени.

Задрасквам последното. Лиза Рийд не е била жена. Разграничението може да не е честно спрямо нея, но е възможно да е било важно за убиеца. Все пак това не е често срещано.

Търси прилики в начина на извършване на убийствата тогава.

Двете жертви са убити по един и същи начин. Били са пронизани с остър предмет в дясната страна на тялото, след което предметът е изкривен и е пронизал сърцето.

В отворилата се рана в тялото на всяка от жертвите е вкаран кръст.

Мисля какво може да символизира кръстът. След секса и лудостта религиозната мания играе важна роля в серийните убийства. Само родителите отнасят повече критики от Господ. Сатанинските елементи са често срещани, но съществуват много случаи, в които убиецът смята, че спасява жертвите си, че работи за онзи горе, а не за онзи долу.

Такъв ли е случаят тук? Дали спасява жертвите си от нещо?

Записвам си в бележника:

От какво можеш да спасиш някого?

Сещам се само за един отговор:

От последствията от действията му.

От религиозна гледна точка го спасяваш от вечни мъки.

Аха.

Как човек може да бъде прокълнат?

Размърдвам си мозъка и се опитвам да отворя буркана със спомените си по катехизис. Имаше нещо за смъртни грехове, плътски грехове…

Взимам бележника си с мен и се качвам по стълбите към домашния си кабинет. Сядам пред компютъра и отварям браузър.

В търсачката пиша: „Смъртен грях“.

Първото, което излиза, е „Смъртен грях — значение“.

— Поискай и ще ти се даде — промърморвам аз и кликвам върху линка.

Появява се определението за смъртен грях в „Речник на американската култура“:

Грях — като убийство и богохулство, който е толкова отвратителен, че душата не може да се пречисти и човекът е завинаги прокълнат, ако не бъде опростен до настъпването на смъртта му.

По-надолу на страницата има трактат, свързан с Тома Аквински:

Смъртният грях унищожава Божията благодат в сърцето на грешника. За да бъде един грях смъртен, трябва да отговаря на три условия:

A. Трябва да е много тежък.

Б. Грехът е извършен със знанието на грешника.

B. Грехът е извършен със съгласието и желанието на грешника.

Следователно смъртен грях не може да бъде извършен случайно, тъй като два от основните компонента са знание и съгласие. Казано с други думи, грешникът или грешницата е наясно какво прави противно на Божията воля, но въпреки това го прави преднамерено. Грешникът е наясно, че се отрича от Божиите закони и любов.

В Галатяни 5:19-21 Свети Павел изброява тежките грехове: „А делата на плътта са явни; те са: блудство, нечистота, сладострастие, идолопоклонство, чародейство, вражди, разпри, ревнования, ярости, партизанства, раздори, разцепления, зависти, пиянства, пирувания и тям подобни; за които ви предупреждавам, че които вършат такива работи, няма да наследят Божието царство.“

И в Първо Коринтяни 6:9-10 Павел казва на коринтяните: „Или не знаете, че неправедните няма да наследят Божието царство? Недейте се лъга. Нито блудниците, нито идолопоклонниците, нито прелюбодейците, нито малакийците, нито мъжеложците, нито крадците, нито сребролюбците, нито пияниците, нито хулителите, нито грабителите няма да наследят Божието царство “.

Надолу продължава в същия дух. Връщам се и кликвам върху някои от другите линкове, които търсачката намери. Не се изненадвам, че се водят дебати за точното значение на смъртния грях. Католическата църква си има свои виждания и разбирания, различни от тези на Протестантската. Православните църкви на места като Източна Европа са с различни възгледи от онези на Запад. Традиционалистите нареждат така наречените Седем смъртни гряха в категорията със смъртни грехове, докато други оспорват подобна класификация.

В някои отношения обаче всички са на едно мнение. Те определят убийството като тежък грях. Хомосексуалността пък се смята за сигурен билет към адските огньове.

— Съжалявам, Джеймс — промърморвам си под носа. — Никой не обича содомитите.

От всичко прочетено стигам до заключение, което горе-долу се споделя от всички: човек знае, че смъртният грях е тежък грях, знае, че отрича Божиите закони и любов, и въпреки това го извършва. Ако човек не поеме отговорност за този смъртен грях преди смъртта си, ще бъди вовеки прецакан и трябва да се подготви да гори като неразрушим маршмелоу над лагерен огън. Отпускам се на стола и отново поглеждам бележника си.

Добре, да се спрем на тази възможност. Ако ги спасява от вечни мъки, тогава… какво? Кара ги да се изповядат, преди да ги убие?

Хрумва ми още една идея:

Може би не ги спасява. Може би ги проклина.

Ако е наясно с нещо, което са направили и което счита за смъртен грях, значи ги убива, преди да са имали възможност да се покоят. В такъв случай според тази парадигма ги изпраща направо в ада.

Защо му е да го прави? Съмнявам се да става въпрос за лична връзка с жертвите, така че прякото отмъщение е изключено. Трябва да има по-широка база. Задочно отмъщение? Изпращане на послание? Божията воля?

— Спасяваш ли ги, или ги проклинаш? Пука ли ти за душите им? — Хвърлям бележника на бюрото раздразнена. — Дали въобще съм на правилен път?

Замислям се. Да, на правилен път съм. Не мога да го докажа, но го чувствам. Така стават нещата при мен.

Той не ги убива за сексуално удоволствие. Убива ги, защото смъртта им е важна в религиозно отношение и грехът е центърът на колелото, което задвижва цялата религия.

Взимам отново бележника и се връщам в дневната. Вторачвам се в него, докато мисля. Записвам следващите си прозрения:

Той ни зададе въпрос: „Какво колекционирам? Това е въпросът и това е ключът“.

Мисля, че знам какъв е отговорът или поне отговорът засега на база информацията, с която разполагам, и предчувствието си.

Грехове. Той колекционира грехове. Такива са жертвите му. Това е общото между тях. Не е цветът на косата, големината на циците или полът. Неговите жертви са грешници (или поне той мисли, че са такива).

Това ми се струва правилно. Хармонира. Камертонът вътре в мен потрепва и ми подсказва, че съм улучила правилния тон. Един въпрос обаче остава:

Смята ли, че грешниците получават заслуженото, или ги изпраща при Бог, за да бъдат съдени от него?

Следващият въпрос се появява, без да съм го желала. Онова вътрешно хленчене, което се опитах да потуша, се завръща.

Ами твоят грях? Той смята ли се за смъртен?

О, да. Можеш да си сигурен. Хубавото е, че не вярвам в рая и ада.

Нали?

Тишина. Благословена тишина.

— Хвала на Бога — промърморвам аз с целия сарказъм и горчивина, на които съм способна.

Господ не отговаря, това му е запазената марка.

Изтощението ме блъска като камион — толкова е бързо и тежко, че очите ми се затварят сами. Оставям бележника да се изплъзне от пръстите ми, и се свивам на дивана, за да позволя на съня да ме повлече надолу в мрака.

15.

Телефонът ме събужда и едва успявам да стана. Имам махмурлук, но той не се дължи на алкохола от миналата вечер. Причината е възрастта ми. Когато бях на двайсет, можех да будувам по цели нощи, после да спя една нощ и да се събудя свежа на сутринта. Сега са ми необходими дни, за да се възстановя. Болката във врата ми подсказва, че спането на дивана също не ми помага.

Изправям се до седнало положение и простенвам. Миналата нощ бях самотна. Сега се радвам, че няма никого наблизо, който да стане свидетел на това. Прогонвам мъглата пред очите си със силата на волята и отговарям на обаждането.

— Барет — изграквам аз.

— Днес си свежарка, а, сладкишче?

— Колко е часът?

— Осем и половина.

— Какво? Проклятие.

Ставам и хуквам към кухнята, докато държа телефона на ухото си. Забравих да настроя таймера на кафе машината миналата вечер, затова сега натискам копчето и зачаквам благословеният кафяв нектар да потече. Разполагам с търпението на наркоман, що се отнася до първата ми чаша кафе рано сутрин. Бони е наясно с това и тъй като се буди преди мен, ми пуска кафето в момента, в който чуе стъпките ми по стълбите.

— Голяма си мързеланка — подиграва ми се Кали. — Да не си стояла до късно да изпробваш различни акробатични пози в леглото?

Тя е добронамерена, но въпросът ѝ събужда спомени от миналата вечер.

— Не.

Грубият ми отговор я кара да замълчи за миг.

— Хмм… това лаене на липса на кофеин ли се дължи, или на проблеми на домашния фронт?

— И на двете, но сега не ми се говори за това. Какво става? Къде си?

— По-близо, отколкото смяташ.

Почуква се на вратата ми.

— Малко прасенце, малко прасенце, пусни ме да вляза.

Изсумтявам отново. Не ми се занимава с Кали — или с някого другиго — тази сутрин.

— Почакай да ти отворя — въздишам аз.

* * *

Седнали сме на масата ми за хранене. Изпила съм половин чаша с кафе и животът вече изглежда малко по-хубав.

Кали седи срещу мен и се наслаждава на своето кафе. Оглеждам я и ѝ се чудя как е възможно винаги да изглежда толкова добре в подобна ситуация. Аз съм тази, която е спала миналата вечер, а съм цялата намачкана и с разчорлена като от ураган коса. Тя прилича на жена, която току-що се е върнала от спа.

Кали бърка в джоба на сакото си и изважда хапче оттам. Това ме връща в реалността. Отпивам от кафето си и я поглеждам в очите. Изтощението е добре скрито, но е там, плува си в плитчините и се вижда на правилната светлина.

— Сърдитото зайче по-добре ли се чувства вече? — пита тя.

— Малко. Кога се прибра?

— Двамата с Деймиън кацнахме преди два часа. Ще използваме лабораторията в Бюрото, за да изследваме малкото си съкровище от улики. — Вдига чашата си в подигравателен тост. — И ще успея да върна сватбата си обратно в релси.

Повдигам вежда.

— Да не би да е излязла от тях?

— Нищо катастрофално, просто Кърби има сериозна нужда от… надзор.

— Какво се е случило? — Представям си как цветарят на Кали се събужда и намира Кърби да стои на стола до леглото му и да си играе с нож.

— Възникнали са някакви проблеми с тортата. Кърби се опитала да ги реши малко по-ентусиазирано. Всъщност не е направила нищо, но е показала голяма част от истинското си лице.

— Ах.

Истинското лице на Кърби е ужасяващо. Тя е една изключително забавна и очарователна жена, докато не реши да разкара човечеството от главата си. В такъв случай може да те накара да се почувстваш като на състезание по кой ще мигне първи с много гладен леопард.

— Бяха напът да ми върнат депозита, но Сам ги омая отново. Проблемът е, че когато котката я няма, убийците танцуват на масата. — Кали оставя чашата си пред себе си и се навежда напред. — А сега ми кажи какво се случи с Томи.

Смятам да я пратя по дяволите, но осъзнавам, че това ще е безсмислено. Тя никога не се отказва.

— Каза ми, че ме обича.

— Наистина?

— Да.

Кали отново се обляга на стола си. Замисля се.

— Е — заговаря след малко, — разбирам защо ти е толкова трудно.

Това е другото лице на колежката ми и една от причините да ми е приятелка. Тя е невероятна в остроумията и е адски непочтителна, но също така знае кога да бъде сериозна.

— Проблемът е, че нямам представа защо е толкова трудно. Но е.

Това е само частична лъжа.

— Заради Мат ли? Защото знаеш много добре, Смоуки, че Мат не би имал нищо против теб и Томи.

Кали познаваше бившия ми съпруг и го обичаше. Често се самопоканваше у нас на вечеря. Не можеше да се насити на такосите му.

— Знам. Наистина знам, че е така. Приела съм случилото се с Мат и Алекса и съм го преодоляла, доколкото това е възможно. Те вече не ме тормозят, а живеят в паметта ми, за което съм много щастлива.

Кали заговаря с изключително нежен глас:

— Време е да продължиш напред, Смоуки.

Поглеждам приятелката си, която беше до мен през цялото време. Тя не знае тайната ми, едничката тайна, която запазих за себе си, но е запозната с всички останали.

— Мога ли да те попитам нещо, Кали?

— Разбира се.

— Защо се омъжваш? Имам предвид, че знам защо хората се женят… но какво се промени? Винаги си била вълк единак.

Тя прокарва лакирания си в цвят бордо нокът по ръба на чашата.

— Винаги съм била самотна вълчица, а не вълк единак. Има разлика. А и исках да съм сигурна, напълно сигурна, преди да направя тази крачка. Вълците прекарват целия си живот с половинките си.

— А ти сигурна ли си?

Погледът ѝ е почти предпазлив. Кали е едно от най-потайните човешки същества, които познавам. Ако съществува човек, на когото да разкрива душата си — освен Сам — аз съм този човек, но това не означава, че постоянно ми споделя всичко.

— Да, сигурна съм.

В следващия миг Кали се усмихва и ме хваща неподготвена. Осъзнавам, че тази сигурност я прави щастлива. Не мога да кажа, че досега е била депресирана, но има голяма разлика между задоволство и радост. Това е радост.

— Чувството е приятно, а?

— Да, такова е.

Кали скрива усмивката си и отново застава зад добре познатата фасада на остроумната ирония.

— Виж — казва тя, — двете с теб никога няма да сме като момичетата от „Сексът и градът“, така че дай да сменим темата и да се захващаме за работа.

Вдигам чашата си към нея.

— Ще пия за това.

16.

— Защо никога не ни сменят мокетите? — мърмори Алън, докато вървим по коридора към службата ни.

— Защото тук не пускат хора, които Бюрото се опитва да впечатли — отговарям аз.

Двете с Кали се натъкнахме на Алън пред асансьора.

— Ако наистина е така — намесва се тя в разговора ни, — тогава мокетите могат да останат. Предпочитам тях пред медиите.

Истината е, че на мокетите им няма нищо. Те са дебели и направени за сериозна употреба, малко са износени, но вършат чудесна работа. Проблемът е, че на път за асансьорите минаваме през рецепцията и Алън е видял, че сменят мраморните панели зад огромното бюро за втори път през последните пет години.

— Признай си, Алън — започвам аз, — че последния път, когато им се наложи да ремонтират лобито, беше заради нас.

Преди две години един мъж проникна тук и хвърли няколко гранати, последвани от автоматична стрелба. Той беше свързан с човек, когото преследвахме, така че вината беше един вид наша.

— Да, да. Я погледни тук. — Колегата ми посочва едно малко петънце с огромно раздразнение. — Там долу слагат нов мрамор, а аз гледам това петно всеки ден през последните четири години, когато идвам в службата. Не е честно.

— Не знаех, че си такъв лигльо — скастря го шеговито Кали. Завиваме вляво, за да стигнем до Офиса на смъртта, както всички в сградата наричат службата ни.

Настоящата ми позиция е координатор НЦАЖП. НЦАЖП означава Национален център за анализ на жестоки престъпления, чиято централа е във Вашингтон. Всеки офис на тази служба си има местен представител, който отговаря за отредения му район. Представители на смъртта, ако можем така да се наречем. На по-спокойните места един агент може да отговаря за НЦАЖП Координационен и да има други задължения. Тук в Лос Анджелис си имаме координатор на пълен работен ден — аз — и екип от мултиагенти. Предполагам, че серийните убийци са като нас — обичат топлия калифорнийски климат.

— Като се заговорихме, че достъпът дотук не е позволен — отбелязва Алън.

Кърби стои пред вратата на службата ни и навива кичур руса коса на пръста си. Погледът ѝ просветва, когато ни забелязва.

— Здрасти, хора! Как е хавата? Как беше на изток? Прекалено студено за това момиче, уверявам ви. За мен е важно да мога да пийна бира на плажа по всяко време, нали ме разбирате? Както и да е, трябва да поговоря с мацето Кали за сватбата.

Така си говори Кърби като неудържим товарен влак и хич не ѝ пука.

— Как влезе тук? — пита Алън.

— Хей, имам си начини, не помниш ли? — Тя му намига и посяга да го удари приятелски, но той вдига ръка, за да възрази.

— Не ми трябва още една синина, Кърби.

Тя е само метър и седемдесет, но явно „приятелският удар“ е доста силен. Ухилва му се.

— Не ставай смешен. Добре, де, няма да те закачам, защото съпругата ти прави страшни мъфини. Вчера хапнах няколко и…

— Какво?! — излайва Кали.

— Успокой се, маце, бяха от пробните. Не съм ги излапала всичките.

— Хмм. И спри да ме наричаш така.

Наясно е, че само си хаби думите. Кърби ще я нарича „маце“, „Червената Соня“ или както си поиска до края на света. Тя просто не се страхува от Кали. Или пък от когото и да било.

— Виж, съжалявам за онзи с тортата. — Кърби завърта очи. — Откъде да знам, че като случайно ми види пистолета, и ще стане толкова напрегнат?

— Случайно, а? — учудва се Алън. Недоверието в гласа му е повече от явно и съвпада с моето.

— Я стига — смъмря го Кърби, — да не съм някаква варварка? — Усмихва се, докато на бузите ѝ не се появяват трапчинки. — Просто знам как да водя преговори.

Алън се изсмива.

— Така ли го наричат вече?

Юмрукът на Кърби се изстрелва и се стоварва доста тежко в бицепса на колегата ми. Той потръпва и разтрива мястото, докато я гледа лошо.

— Мъжете са такива бебета — оплаква се тя и насочва вниманието си към Кали. — Та, ето каква е причината да съм тук. Шивачът искаше да ни таксува с допълнителни петстотин долара заради промяната в цвета на роклите на шаферките. Обясних му, че това не е честно, но той не отстъпи, затова му казах, че ще съм много благодарна, ако покаже малко по-добри обноски. Знаеш ли какво стана? Съгласи се. — Кърби се усмихва като дете, което току-що е получило оценка 6+.

— Просто ей така? — учудва се Кали.

— Не, това е съкратената версия, но мисля, че подробностите около дипломатическите ми начинания са доста скучни. Както обичам да казвам, след като никой не е бил убит или вкаран в затвора, мисията е успешна.

Кали не смята да продължава да спори по темата.

— Има ли нещо друго?

— Цветарят е сладур. Имам предвид, че наистина е страшно парче. Забавлявам го през последните няколко нощи… и той ме забавлява, трябва да си призная. Както и да е, важното е, че сега ще ни даде по-голяма отстъпка. Не че искам да се хваля или нещо такова, но… — Кърби ме сбутва с дупето си — мисля, че е заради голямата отстъпка, която му правя аз. — Засмива се почти като момиче. — Нали чаткате какво имам предвид?

Алън изсумтява. Аз поклащам глава и се усмихвам. Кали приема чутото стоически; това се дължи на прагматизма на бъдещата булка.

— Проституирай колкото си искаш, ако ще ми спестиш още няколкостотин долара, сладкишче — изчуруликва тя. — Нещо Друго?

— Няма.

— Благодаря ти за отчета. Дръж ме в течение, моля.

— Нямаш ядове. — Странната ни приятелка се обръща и тръгва по коридора.

— О, Кърби? — провиква се след нея Кали. — Дръж пистолета скрит за разходи под хиляда долара.

— Считай го сторено, маце.

Алън поклаща глава.

— Не те ли тревожи, че се чука с цветаря ти за отстъпка?

Кали го потупва по бузата.

— Алън, цветята са много скъпи.

* * *

— Много мило от ваша страна, че решихте да се появите.

Джеймс се мръщи неодобрително на всички ни.

— Не прибързвай със заключенията, розови гащички — отговаря Кали и профучава покрай него. — И аз не съм спала повече от теб. Освен това Смоуки е виновна.

— Ами ти? — обръща се към Алън. — Какво е твоето извинение?

— Отговорът ми е същият, както винаги: не ти влиза в работата.

— Предполагам, че заместник-директорът скоро ще се обади — заявявам аз и прекъсвам приятелското бърборене, — така че да се съберем след пет минути.

Джеймс продължава да се мръщи, но поне млъква. Отивам в кабинета си.

Нашият така наречен Офис на смъртта е съставен от две големи помещения. По-голямото представлява отворено пространство, където са разположени бюрата на Джеймс, Кали и Алън. За мен е отреден малък офис с врата. Обзавеждането е спартанско, но функционално.

Разполагам се в стола си и се обаждам на мобилния на Бони.

— Здрасти, Смоуки!

Гласът ѝ ми осигурява повдигането на духа, което потърсих миналата вечер в работата и бутилката с текила. Звучи много щастлива да ме чуе, удоволствието ѝ е искрено и непринудено. Мъжете могат да идват и да си отиват, но детето ти е завинаги.

— Здрасти, скъпа. Как си?

— Много добре. Елейна тъкмо ще започва с урока ми по математика. Скучно.

— Хей, недей да се гъбаркаш с математиката.

Сигурна съм, че в момента завърта очи при този ми опит да говоря на жаргон. Да се гъбаркам.

— Ще ме вземеш ли днес? Искам да те видя. Освен това трябва да пробваме онази рецепта за пържоли.

Преди няколко месеца двете с Бони сключихме договор. Съгласихме се, че микровълновата — колкото и чудесна да е тя — не може да ни предложи разнообразието от храни, от които имаме нужда. Решихме всяка седмица да си отреждаме по една вечер — без значение коя — за да се опитваме да сготвим нещо. Купих цяла купчина готварски книги и си прекарахме доста добре, като опушихме къщата и я пропихме с миризмата на изгоряло месо. На няколко пъти дори успяхме да направим ястия, които ставаха за ядене.

— Ще купя пържоли, преди да дойда да те взема, миличка.

— Яко.

— Връщай се към математиката, скъпа. Ще се видим довечера.

Бони въздиша звучно. Това ме окуражава, както и всеки друг знак за нормално поведение, който проявява. Когато стане тийнейджърка и започне да ми отговаря, направо ще ликувам.

— Добре. Чао.

Чудя се дали да не се обадя на Томи, но решавам да не го правя. Прекалено много искам да говоря с него сега.

Отивам в главния офис. Разполагаме с голяма дъска, която използваме за брейнсторминг. Махам капачката на един маркер. Останалите са ме зяпнали.

— Първо да видим какво знаем — започвам аз. — Имаме две жертви: Лиза Рийд и Розмари Зоненфелд. — Записвам имената им на дъската. — Намирали са се в различни географски райони.

— Това означава, че нашият човек пътува — казва Алън. — Въпросът е защо?

Джеймс кима.

— Правилно. Трябва да разберем дали пътува, защото желае да убива на голяма площ, или е следвал жертвите си?

— Мисля, че е второто — отговарям аз и им разказвам за теорията си, че колекционира грехове.

— Зловещо — казва Кали. — Но пък интересно.

— Да видим по какво се различават — предлагам аз. — Едната жертва е жена, а другата мъж, който е искал да стане жена. Лиза Рийд е дъщеря на богато и влиятелно семейство, а Розмари е бивша проститутка и наркоманка. Розмари е била блондинка, а Лиза — брюнетка. Единствените общи неща помежду им са начинът на смъртта и вероятно нещо от миналото им.

— Обясни отново това? — приканва ме Джеймс.

— В дневника си Лиза споменава някаква голяма тайна, която е напът да разкрие, но страниците са откъснати. Там нашият човек оставя съобщението си. А за Розмари вече знаем, че е водила съмнителен живот преди промяната си.

— Искаш да кажеш, че единственото общо помежду им е, че са били грешници? — пита Алън.

— Е, това доста стеснява кръга на жертвите — промърморва Кали.

— С какво разполагаме като улики?

— В момента с абсолютно нищо. Имаме съдържанието на прахосмукачката от самолета. Също така окървавените възглавници, но съм сигурна, че кръвта ще се окаже на Лиза. Разполагаме с петна, но не и с отпечатъци по подлакътниците. Вероятно криминологичният анализ ще ни осигури нещо, но…

— Вероятно няма — довършвам вместо нея. — Той е по-възрастен и е много опитен. Не мисля, че ще допусне някоя глупава грешка.

— Ще анализирам кръста — продължава Кали. — Изработката му едва ли може да се проследи, но е най-добрата ни връзка с убиеца за момента.

Права е. Кръстът е неговият символ. Той е важен за него. Когато го докосваме, докосваме него.

— Добре. Какво друго?

— Що се отнася до религиозната мотивация — размишлява на глас Джеймс, — с която засега съм напълно съгласен, има още едно „известно“, което е много важно. Как е извършено убийството.

— Чрез намушкване — отбелязва Алън.

— Чрез намушкване в дясната страна — поправя го Джеймс. — Погледнато от религиозна гледна точка, това е много важно.

Опулвам се насреща му. Знам какво има предвид. Чудя се как не се сетих сама за това.

— Копието, Лонгин — отговарям аз.

— Много добре — кима Джеймс.

— Съжалявам — намесва се Кали, — но ме изгубихте. Може ли да обясните за еретиците в стаята?

— Лонгин е бил римски войник, който пронизал Христос в тялото, за да се увери, че е мъртъв — обяснява Джеймс.

— „Обаче един от войниците прободе с копие ребрата Му; и веднага изтече кръв и вода“[5] — изрича напевно Алън.

Поглеждам го и повдигам вежда.

Той се ухилва.

— Неделно училище, баптистки стил. Аз и приятелите ми си падахме най-много по „Откровение“ и историята за разпването. Драматично и кърваво.

— Явно не сте разбирали скритото значение — отбелязвам аз.

— Бях на десет. Съди ме.

— Да, да, да — продължава нетърпеливо Джеймс. — Важното е, че е прието, че Лонгин пронизва с копието си дясната страна на Христос.

— Точно както при нашите жертви — отбелязва Кали.

— Най-важният въпрос остава — казва Джеймс. — Защо ги убива?

— Лесно е — отвръща Алън, — защото са грешници.

Джеймс поклаща глава.

— Не са такива, ако са се изповядали. А доколкото разбрах, когато сте разговаряли с отец Йейтс, той ви е казал, че Розмари се е покаяла.

— Хей — намесвам се аз, — предположенията станаха прекалено много. Може би е смятал Розмари за грешница, защото е била проститутка. Лиза Рийд е променяла пола си, което, сигурна съм, е вселенски грях.

— Така е — съгласява се Джеймс, — но това не се връзва с методологията му. Ако е бил възмутен от действията им, защо насилието е в толкова малки количества? Убийствата са чисти, функционални и символични. Липсва им страст.

— Няма следи и от мъчения — добавя Кали. — Сякаш жертвите са били по-скоро необходими. Като декори в пиеса.

Липсата на гняв продължава да резонира, да ни озадачава. При сексуалните престъпления жертвата винаги е наранена, а нашите жертви не са. Розмари е била оставена в определена поза, но не и по някакъв унизителен начин. Фактът от тяхната смърт е бил по-важен за него от всичко друго.

— Разполагаме с различен тип жертви, без сексуална мотивация, с религиозна тема — констатира Джеймс. — Какво ни подсказва това?

— Ако не става въпрос за секс — отговарям аз, — то тогава е отмъщение или отправяне на послание. Или си го връща на някого, или се опитва да ни каже нещо, като ги убива.

— Не е отмъщение — заявява Джеймс. Твърдението му е изречено като неоспорим факт.

— Съгласна съм — подкрепям го аз. — Щеше да има повече гняв.

— Какво се опитва да ни каже тогава? — пита Алън.

— Нямам представа. Нещо, което е важно за него. Появи ли се някакво друго подобно престъпление по време на търсенето във VICAP, Алън?

— Не.

Кали подсвирква.

— Уха. Доникъде не сме.

Поглеждам я укорително.

— Много ни помагаш.

— Просто отбелязвам фактите.

Раздразнението ми не е причинено от Кали, а от истината, която съдържат думите ѝ. И последствията от тази истина.

— Знаеш, че вече е избрал следващата си жертва — казва Джеймс, сякаш прочел мислите ми. — Може би дори и тази след нея.

Хвърлям му изключително кисел поглед.

— Двамата с Кали трябва да се заемате с анализите си.

— А ние? Или аз? — пита Алън.

— Трябва да се отчета пред заместник-директора и да се обадя на Розарио Рийд. След това двамата с теб ще отидем да се видим отново с отец Йейтс. Искам да говоря с всички, които са познавали Розмари и са си имали вземане-даване с нея през последните няколко години.

Алън кима одобрително.

— Добрите детективи сами си намират следи.

— Пак изтъркани лафове — скастря го Кали и го поглежда с престорен неодобрителен поглед. — Вие двамата се забавлявайте. Ние с Деймиън отиваме в лабораторията.

— Спри да ме наричаш така, наркоманке — възпротивява се Джеймс.

Трудно ми е да разбера дали се шегува с Кали, или наистина се опитва да я обиди.

Приятелката ми въобще не се трогва.

— Туше, Присила. А сега си обуй рубиновите обувки на високи токчета и да вървим да работим.

Излизат от офиса, като продължават да се обиждат един друг.

— Струва ми се, че свиква с шегите на Кали относно хомосексуалната му ориентация — отбелязва Алън.

— Мисля, че щеше да е много по-разтревожен, ако не се дразнеше с него. Така поне знае, че на нея не ѝ пука какъв е. Освен това му е ясно, че никога няма да го направи пред други хора.

— Аха. Ще се захващаш ли вече за работа?

— Дай ми петнайсет минути и ме чакай в лобито.

17.

Все още нищо относно случая на Лиза Рийд не е стигнало до новините — съобщава ми заместник-директорът Джоунс.

— Впечатлена съм. Дори ако махнем факта, че е дъщеря на конгресмен, убийството по време на полет трябваше да привлече нечие внимание.

— Директор Ратбън знае как да се оправя с пресата. Това няма да продължи дълго обаче. Докъде сме?

Запознавам го с всичко, което се случи, откакто говорихме за последно, включително и с различните теории, които обсъдихме.

— Какво е усещането ти за този случай? — пита ме заместник-директорът, когато приключвам.

Джоунс е стигнал дотук благодарение на усърдието си. Вършил си е работата и е бил търпелив да се изкачва по йерархичната стълбица с времето. Никога няма да стане „костюмар“. Задава ми този въпрос, защото уважава преценката ми и иска да му споделя самата грозна истина.

— Мисля, че съвсем скоро ще стигнем до задънена улица, ако не намерим някоя нова следа или…

— Не убие някого — довършва вместо мен заместник-директорът.

Ето го отново това усещане, сякаш Земята е спряла да се върти. Убиецът е някъде там и ловува. Може би снощи, докато съм спала, е умряла някоя жена. Или пък докато съм си пила кафето и съм се шегува с Кали тази сутрин.

Дали жената е пищяла, докато сме говорили? Дали убиецът се е хилил, докато се е молил и противните цикади са жужааааааали?

Изгонвам тези образи от главата си.

— Да, сър. Този човек е много методичен. Той е уверен и поема рискове, но не е луд. Не се бори със сексуалните си пориви или с гласовете в главата си, а преследва ясна цел. Все още не сме разбрали каква е тя.

Джоунс се отпуска на кафявия кожен стол, който има, откакто го познавам. На места е протрит и напукан. На няколко пъти му казваха да го махне, но той не се съобрази с тези заповеди. Понякога е много инат. Но му се разминава, защото е много добър в това, което прави.

— Добре, в такъв случай какво ни остава? Какъв е планът ни за нападение?

— Кали и Джеймс работят над уликите. Възможно е да намерим нещо там.

— Но ти не мислиш така.

— Не, сър, но… — свивам рамене. — Предположенията са просто предположения.

— Какво друго?

— Двамата с Алън ще се върнем при отец Йейтс. Смятаме да разпитаме всички познати на Розмари и да видим къде ще ни отведе това.

Джоунс започва да барабани с пръсти по бюрото си. Кима.

— Ще запозная директора с напредъка ни. Дръж ме в течение.

— Да, сър.

— И се обади на Розарио Рийд, Смоуки. Добра идея е да я държим в течение и да бъде на наша страна.

— Точно това смятах да направя, сър.

* * *

— Нищо ново ли няма? Съвсем нищо?

Гласът на Розарио звучи много далечен. Не чувам силата, която видях в колата ѝ онази вечер.

— Не, съжалявам. Но все още е много рано, Розарио, много рано. Понякога така стоят нещата.

— Онова другото момиче, което е убил? То има ли семейство?

— Засега не сме намерили такова. Но е имала близки хора в църквата, която е посещавала.

Тишина.

— Погребението на Лиза е утре.

Усещам тревогата в гласа ѝ, желанието да се пречупи, потискано от наложения ѝ контрол.

— Съжалявам.

— Мога ли да те попитам нещо, Смоуки?

— Разбира се.

— Какво беше чувството? Да заровиш Алекса?

Въпросът реже като изключително остър скалпел и пробива защитите ми.

Какво беше чувството? Споменът е жив, все едно се случи вчера. Погребах ги по едно и също време, Мат и Алекса, моя свят. Помня, че денят беше прекрасен. Калифорнийското слънце огряваше ковчезите и се отразяваше в метала по тях. Небето беше синьо и безоблачно. Не чувах нищо, не чувствах нищо и не говорех нищо. Възхищавах се на слънцето и гледах как заравят живота ми в земята завинаги.

— Чувствах се като във филм на ужасите, който няма край — отговарям аз.

— Но свърши, нали?

— Да.

— Но това беше още по-лошо, нали? Че свърши.

— Това беше най-лошо от всичко.

Обещах ѝ винаги да ѝ казвам истината и нямам угризения, че го правя. Двете с Розарио Рийд сме сестри по душа. Ние не сме създадени да се превърнем в депресирани жени или в гневни алкохолички. Ние сме направени да скърбим и да пищим и когато всичко приключи, да продължим напред. Променени и с по-голямо бреме, но все пак живи. Тя иска да знае какво ще се случи, затова ѝ казвам. Не мога да я спася от това, мога само да я подготвя.

— Благодаря ти, че ме държиш в течение, Смоуки. — Настъпва мълчание. — Знам, че намирането му няма да оправи нещата. Няма да ми я върне.

— Не това е важното, Розарио. Разбирам те, повярвай ми. Той трябва да си плати.

Той трябва да си плати за стореното не защото това ще върне Лиза, не защото ще намали част от болката, която смъртта ѝ е оставила след себе си, а защото е убил детето ѝ. Не е нужна друга причина, тази е достатъчна. Изядеш ли децата на майката, трябва да си платиш цената след това, такъв е вселенският закон.

— Да. Довиждане.

— Довиждане, Розарио.

Затваряме и осъзнавам, че съм извадила късмет. Аз убих убиеца на моето дете. Не че това промени нещо. Алекса си остана мъртва. Но… когато се сетя за него как умря в ръцете ми, лъвицата вътре в мен започва да мърка, доволна и страшна. Защото кръвта на мустачките ѝ е с божествен вкус.

18.

Лятото умира трудно на това място, то се е хванало за слънцето и не иска да го пусне. Въздухът тази сутрин е свеж и хладен, но не е студен и сега температурата наближава двайсет градуса.

Трафикът не е ужасен. Алън успява да шофира със сто и двайсет, което си е едно малко чудо на магистрала 405 по което и да е време на деня. Човек никога не е самотен на 405.

Централната част на Лос Анджелис преминава в Сан Фернандо Вали. Промяната е едва забележима, но е налице. Ако Ел Ей беше ябълка, щеше да гние отвътре навън, а именно от центъра навън. Долината също е попарена, но тук-там през пукнатините на строежите се забелязват поникнали цветя. Все още има повече пространство и по-малко мръсотия.

Спираме на паркинга на „Спасителят“.

— Няма много за гледане — отбелязва Алън.

Миналата вечер не успях да огледам добре църквата — беше тъмно, а и аз бях много изморена. Алън е прав. Тя е малка, вероятно не разполага с много финанси. Няма богати дарители, които да осигуряват истинско масло на отец Йейтс. Това място е по-скоро маргарин. Чешмяна вода, а не бутилирана.

— Едно такова място ми вдъхва по-голямо доверие — казвам аз.

Алън се усмихва.

— Разбирам те какво имаш предвид.

Нашата работа ни е научила, че не дрехите правят човека. Можеш да убиваш с тениска и скъп костюм, можеш да убиваш, ако си богат и ако си беден. Ножът си е нож във всички случаи. Нямам пълно доверие на коя да е църква, но нямам никаква вяра на позлатените и лъскавите. По мое мнение набожността е аскетична дейност.

— Обадих се предварително — казва Алън. — Отецът ни очаква.

* * *

Поглеждам вътрешността на църквата с нови очи. И с нов нос: усещам миризмата на белина. Пейките са дървени и доста изтъркани. Подът е от бетон, а не от мрамор. Олтарът в предната част е малък. Христос виси в обичайната си поза и гледа към всички нас. Спасителят ни има нужда от нова боя, тъй като неговата се лющи на места.

Образът му продължава да кара нещо вътре в мен да потрепва. Не знам дали още вярвам в него, но някога имах вяра. В него и в Дева Мария. Молех се, умолявах ги да спасят майка ми от рака. Мама почина. Това предателство сложи край на връзката ми с Бог. Как може да ми прости греховете, когато аз никога няма да му простя неговите?

Отец Йейтс ни забелязва и тръгва към нас с усмивка.

— Агент Барет, агент Уошингтън.

— Здравейте, отче — поздравявам го аз. — Доста е празно тук. Няма клиентела ли?

Потръпвам вътрешно. Явно не мога да овладея горчивината си, когато стъпя на това място. Алън ме поглежда странно. Отец Йейтс като че ли не е трогнат.

— Клиентелата в „Спасителят“ всеки ден е слаба, агент Барет. Не спасяваме души на конвейер. Правим го една по една.

— Съжалявам, отче. Това беше ненужно от моя страна.

Свещеникът маха с ръка.

— Сърдите се на Бог, разбирам ви. Щом той може да го приеме — а сигурен съм, че може, значи мога и аз. Да оставим това настрана. Има един човек, с когото искам да ви запозная. Агент Уошингтън ми сподели причината за посещението ви и жената, с която ще ви срещна, е единствената, за която се сетих. Доколкото ми е известно, тя беше едничката приятелка на Розмари. Споминалата се няма живи членове на семейството си. Но тази жена може да ви помогне.

— Защо мислите така?

— Защото е била полицейски служител. По-точно детектив. В Охайо.

— Наистина?

— Честен кръст. — Отец Йейтс се усмихва. Свещенически хумор. — Тя ви очаква в ризницата[6].

* * *

Като всичко друго в църквата ризницата е малка, но много чиста. Един обикновен рафт осигурява място за потира[7], когато не се използва. Там са също виното и нафората.

— Прави се от монахините — беше ми обяснила майка ми, когато я попитах.

Не бях голяма почитателка на монахините тогава, но трябва да призная, че нафората ми стана още по-неприятна. Този осветен хляб трябваше да бъде наградата за оцеляването след цяла литургия, а всъщност имаше вкус на стиропор.

Виждам килер без врати, в който дървото е боядисано в бяло. Одеждите на отец Йейтс висят вътре.

Няма бюро в малката стаичка, а само прозорец и три очукани стола. Една жена е седнала в единия и ни чака.

— Това е Андреа — представя я свещеникът. — Андреа, това са агент Смоуки Барет и агент Алън Уошингтън.

Жената кима, но не проговаря.

— Ще ви оставя насаме засега — казва отец Йейтс и излиза.

Разглеждам Андреа. Тя не е дребна жена, но не е и едра, висока е около метър и шейсет и пет и вероятно тежи шейсет килограма. Лицето ѝ нямаше да е нищо особено, ако не бяха косата и очите ѝ. Косата ѝ е дълга, лъскава и толкова черна, че направо синее. Очите ѝ са големи, кристално ясни и по-тъмни от косата ѝ.

Това са интелигентни очи. Виждам ченгето в тях. Погледът ѝ е честен, прям, предпазлив, той е смесица от противоречия, които могат да се срещнат единствено при служителите на реда и закоравелите престъпници. Андреа оглежда белезите ми, без да реагира по някакъв начин.

Облечена е в жълта тениска, която вероятно е с половин размер по-голяма за нея, сини дънки и гуменки.

Протягам ръка.

— Приятно ми е да се запознаем, Андреа — казвам аз.

Хватката ѝ е здрава и по-силна, отколкото очаквах. Дланите ѝ са сухи. Съумявам да скрия собствената си изненада от белезите по китката и ръката ѝ. Два прореза — един хоризонтален и един вертикален. Знакът на едно наистина отдадено самоубийство.

— На мен също. — Гласът ѝ е нисък и гърлен като на телефонен секс оператор. — И да, опитах се да се самоубия. — Тя обръща другата си китка и там има още белези. — Едни и същи са.

— Самата аз бях на косъм — бързам да споделя, макар да не знам защо.

Андреа ме поглежда с нежен поглед и ни кима да седнем.

— Защо убийството на Розмари привлече интереса на федералните? — пита тя.

Право на въпроса. Опитвам се да ѝ пробутам стандартния отговор:

— Нямам право да ти кажа.

Тя ме дарява с най-безрадостната усмивка, която съм виждала някога, последвана от ухилване, което ни казва, че сме доста забавни, ако смятаме, че ще е толкова лесно.

— В такъв случай аз нямам право да ви помогна. Казвайте или си вървете.

Поглеждам Алън. Той свива рамене.

— Добре — съгласявам се аз. — Розмари не е единствената жертва на този убиец. Ако ти трябва да знаеш още, тогава наистина приключихме.

— Не, това е достатъчно. И се радвам, че ми го сподели.

— Че е убил и други ли?

— Разбира се. По-лесно е да разгадаеш случай с повече убийства, отколкото такъв с едно-единствено.

Андреа не се тревожи за по-голямата картина. Ако смъртта на други ще помогне да се намери убиецът на приятелката ѝ, така да бъде.

— Искаш ли да ни разкажеш какво се е случило? — пита Алън.

Хвърлям му поглед. Изцяло се е съсредоточил върху Андреа. Той е най-добрият, що се отнася до разпити, така че си държа устата затворена и се възползвам от отворилата ми се възможност да я огледам по-внимателно.

Отнема ми повече време да го видя, отколкото на Алън, но в крайна сметка успявам. Изписано е в очите, на лицето и навсякъде в нея. Тя е тъжна. Това не е кратката тъга на някого, който е имал лош ден. Това не е отчаяние. Това е нещо по средата, изтощение от носеното бреме. Андреа има история за разказване, лоша история, която трябва да изслушаш, преди да я накараш да ти каже онова, което искаш да знаеш.

Тя не реагира веднага, а продължава да ме изпива с тези свои големи тъмни очи, преди да се обърне към Алън.

— Някога бях полицайка — започва тя. — В Охайо.

Колегата ми кима.

— Отец Йейтс ни каза.

— Бях добро ченге. Имах талант. Можех да надуша лъжите от километри и правех връзки, където останалите не успяваха. След пет години бях прехвърлена в отдел „Убийства“.

— Доста бързо — отбелязва Алън. — Всичко благодарение на способностите ти ли се случи, или си имала чичо владика?

Пита я дали е имало някой висшестоящ, който ѝ е помогнал да се издигне в кариерата си.

— И двете. Бях добра, наистина добра. Но баща ми също беше ченге, така че имаше хора, които се грижеха за мен. Така стават нещата там.

— Както и тук — отбелязва Алън. — Работих десет години в отдел „Убийства“ на лосанджелиската полиция. Способностите невинаги бяха достатъчни.

— Да. Е, справях се доста добре. Бързо ме повишиха, омъжих се за страхотен мъж — не беше полицай — и скоро ни се роди бебе. Красиво момченце, което кръстихме Джаред. Животът беше прекрасен. Тогава всичко се промени.

Андреа млъква и се вторачва в нищото.

— Какво имаш предвид? — приканва я Алън.

— Появи се един тип. Набелязваше семейства. Безразборно. Отиваше в някой краен квартал и разузнаваше, докато не попаднеше на правилното. Задължителните му изисквания бяха няколко деца на десет години или повече, за предпочитане момчета и момичета в тийнейджърска възраст и поне един родител. Самотните майки му бяха най на сърце, но винаги гледаше да има момче в уравнението. Нападаше ги, когато се стъмнеше. Караше ги да се събличат и цяла вечер издевателстваше над тях. Принуждаваше ги да правят секс едни с други. Сестри със сестри, майки със синове, бащи с дъщери. Схващате картинката. След това чукаше любимеца си или няколко от любимците си. Когато приключеше, оставяше всички живи с изключение на един, когото удушаваше, докато останалите гледат.

Андреа преглъща при спомена на всичко това.

— Беше сформиран екип, който да го залови. Бях втора в йерархията. Смятах да сторя всичко, на което съм способна. Този случай ми беше влязъл под кожата. Все още нямам представа защо. Беше лош, но бях виждала много по-лоши.

— Понякога е по-лесно да си имаш работа с мъртви жертви, отколкото с живи — казвам ѝ аз.

Тя ме поглежда с подновен интерес.

— Странно е, че го споменаваш. Тези семейства бяха прецакани завинаги. Повечето се разведоха. Някои от бащите и децата се самоубиха. Но никоя от майките. Не знам защо.

— Заради децата — отговаря Алън.

— Какво? — учудва се Андреа.

— Майките не са се самоубили, защото е трябвало да бъдат до децата си.

Тя поглежда Алън за момент, след което продължава:

— Целта му беше да унищожи животите на тези хора. Това беше неговата фикс идея. Веднъж разбрала това, осъзнах защо ги оставя живи. Искаше да се връща и да се наслаждава на нещастието им. Изпратихме наблюдателни екипи пред домовете на жертвите, уверени, че шибанякът ще се появи. В Охайо има смъртна присъда, така че извършителят лапна капсула с цианид преди няколко години.

— Добра работа — казвам аз.

— Хванахме го — съгласява се Андреа, — но това не помогна. Не можех да изгоня историите на жертвите от главата си. Нещата, които ги беше накарал да направят. Как им се бяха отразили. Започнах да имам проблеми със съня и по стара полицейска традиция пазех всичко вътре в себе си. Накрая се обърнах към същия терапевт, към когото се обръщаше баща ми в тежки моменти. Доктор Джони Уокър. — Поредната безрадостна усмивка. — Доктор Уокър беше евтин, пазеше тайни и винаги успяваше да се справи с проблемите.

— Самият аз съм се обръщал към него много пъти — казва Алън.

— Наистина? — пита Андреа.

— Да. Много ченгета го правят.

На лицето ѝ като спазъм се появява горчивината от всичко преживяно.

— Проблемът е, че не излиза никак евтино. Началото е приятно, но краят е истинска кучка.

— На мен едва не ми коства брака — казва Алън. — Какво ти струваше на теб?

Тези нейни очи се затварят и когато се отварят отново, поглеждат мен, Алън, тавана. Виждам бурята в тях, вятър, дъжд и гръмотевици, болка, ярост и нещо по-ужасно, но трудно за разпознаване.

— Всичко — отвръща Андреа. — Коства ми всичко. — Гласът ѝ е монотонен. — Може би, ако бях признала проблема си и бях потърсила помощ, щях да променя нещата. Но ченгетата не са много добри в това, а и при мен съществуваше допълнителното напрежение, че съм жена. Някой постоянно чакаше да покажа слабост. Скрих всичко в себе си, при това доста добре. Едно от нещата, които ченгетата правят много добре, човече, е да лъжат. — Поглежда Алън. — Шофирах пияна с Джаред в колата. Катастрофирахме и той умря.

Мълчание. Вече не ни гледа.

Имам неприятен вкус в устата си, подобен на кръв. Това е поредната ужасна история, която да добавя към каталога си от безполезни и ужасни истории. Случилото се с нея не е било причинено от това, че е лош човек, лошо ченге или лоша майка. Нещо в този случай я е покосило и я е накарало да посегне към бутилката. Един ден е била в колата със сина си и заради алкохола е реагирала неправилно. Това е бил нейният край, поне за известно време. Фактът, че е заловила чудовището, не е бил от значение. Тя се е оказала последната му жертва.

— Опитах се да се самоубия на два пъти. Веднъж с хапчета и веднъж с бръснач. Определиха ме като негодна за служба. Съпругът ми ме напусна. Бях напът да дам трети шанс на самоубийството, когато осъзнах истината: смъртта беше прекалено добра за мен. Нуждаех се от страдание. — Андреа продължава да говори с монотонен глас. — Затова се преместих в Ел Ей и станах курва.

Потръпвам при това откровение.

— Защо? — питам аз.

Големите ѝ очи не просто се спират на мен, а направо ме приковават.

— Покаяние. Убих сина си. Заслужавах да страдам. Смятах, че ще е добро начало, ако позволя на непознати да ме чукат четири-пет години за пари. — Андреа избухва в смях. — Знаете ли кое е най-смешното? Един тип, когото бях арестувала в Охайо, беше излязъл на свобода и се беше преместил да живее в Лос Анджелис. Съдбата го изпрати при мен. Наистина си умря от кеф полицайката, която го беше арестувала, да му прави свирка, паднала на колене.

Отвратена съм. Не мога да намеря думи, за да опиша как се чувствам.

— Вече не се занимаваш с това — отбелязва Алън. — Как се озова тук?

— Времето е добро в едно нещо, агент Уошингтън. Продължава напред. Светът не спира да се върти. Човек се променя, независимо дали го желае, или не. Няма значение колко голяма е болката или колко много се мразиш. Рано или късно душата ти продължава напред. Радвам се, че страдах заради стореното на Джаред. Това беше правилно решение. Но един ден се събудих и си казах, че може би е достатъчно. — Андреа свива рамене. — Нуждаех се от място, на което да отида. Бях отгледана като католичка, затова дойдох тук. Отец Йейтс ми помогна да се откажа от проституирането.

Осъзнавам, че това е възможно най-съкратената версия. Празнината между продаването на тялото ѝ като покаяние за мъртвия ѝ син и превръщането ѝ в тази, която е в момента, е огромна, но тази жена ще сподели само онова, което желае. Тя няма да плаче, да се разчувства или да гледа небесата с блажен блясък в очите. Вероятно някога е била нежно цвете… кой знае? Тази роза обаче отдавна се е превърнала в камък.

— Колко добре познаваше Розмари? — пита Алън.

Хладната ѝ фасада се пропуква едва.

— Познавах я много добре. Бяхме най-добри приятелки.

— Съжалявам.

— Животът е гаден понякога.

— Тук ли се запознахте?

— Да. Двете бяхме доброволки в неделите. Помагахме на други пропаднали хора. Не бях много разговорлива. Розмари ме промени. Имаше нещо в нея, едно вътрешно щастие, на което човек не може да устои. Сякаш знаеше, че всичко е прецакано, но това не ѝ пречеше да продължава да се смее. Това ме привлече в нея. Никога не спря да си търси причини да бъде щастлива.

Нещо в начина, по който говори, ме кара да задам този въпрос:

— Бяхте ли любовници?

Андреа присвива очи, но накрая просто въздиша.

— За кратко. За мен не беше важен сексът. Просто исках да съм с някого. А и харесвах Розмари. Приключихме връзката си по възможно най-добрия начин. Не си падам по жени, нито пък тя. Зарязахме секса и запазихме любовта. При нас сработи.

— Разбирам — казва Алън. Той пипа много нежно и задава въпроса, от чийто отговор наистина се нуждаем. — Андреа, има ли нещо, което смяташ, че може да ни помогне? Някой да е проявявал прекомерен интерес към Розмари? Да са се появявали нови хора в църквата? Каквото и да е.

Тя поклаща раздразнена глава.

— Много мислих върху тези въпроси, повярвайте ми. Когато чух, че Розмари е била убита, направо полудях. Вече не плача, но счупих разни неща. Оттогава не съм мислила по темата. Трябва обаче да разберете, че Розмари внимаваше изключително много. Тя беше пристрастена към чукането. Не казвам, че беше пристрастена към секса, това не би било правилно. Тя обичаше чукането. Колкото по-извратено, толкова по-добре. Единственият начин да държи нещата под контрол, беше да си създаде рутина и да не я нарушава. Сутрин ставаше, тренираше, работеше и после идваше тук. Двете прекарвахме известно време заедно. Това беше всичко.

— И е нямало нарушения или промени в тази рутина преди смъртта ѝ? — пита Алън.

Андреа разперва безпомощно ръце.

— Не. Нищо.

— Какво ще кажеш за положението тук? — притиска я той. — Да са идвали нови мъже?

— Помислих и над това, повярвай ми. Но не се сетих за нищо. Съжалявам, ще ми се да ви бях по-полезна, но единственото, което мога да заявя със сигурност, е, че не е бил някой от миналото ѝ.

— Защо мислиш така? — питам аз.

— Розмари ми сподели, че всички, които някога е познавала, вече са мъртви. Убити от възраст, болести или наркотици.

* * *

Двамата с Алън пътуваме обратно към Бюрото. Неспокойна и разстроена съм.

— Всичко това е много сбъркано, Алън — заявявам аз.

— Защо?

— Доникъде не сме. Доникъде. Имаме три жертви — и то само защото той ни ги даде, — а не разполагаме с никакво негово описание, отпечатъци или каквото и да било. Смятам, че знам каква е мотивацията му, но не съм сигурна. Няма нищо ясно, нищо, което да се откроява.

Колегата ми ме поглежда.

— Какво? — питам аз.

— Понякога е така. Работим върху случаите, докато не се появи нещо, което да ни помогне да ги разрешим. Наясно си с това. Защо си толкова напрегната, след като са минали само два дни?

— Защото е лично.

— Какво имаш предвид?

— Смятаме, че този тип се разхожда наоколо и убива хора от години, нали? Мислим, че числата на тези кръстове са броят на жертвите му. Ако наистина е така, този човек ще се окаже един от най-трудолюбивите убийци на всички времена. И прави всичко точно под носовете ни. Всички жени като Лиза и Розмари в света капят като мухи и той се смее през цялото време.

Алън кима.

— Жертвите са ти влезли под кожата.

Забележката е остра и реже като нож.

— Винаги ми пука за жертвите.

— Да, разбира се. Но понякога за едни ти пука повече, отколкото за други. Това е един от тези моменти, нали?

Спирам да се възпротивявам.

— Да.

— Защо?

— Поради същата причина, поради която Аткинс беше разстроен заради Розмари. Повечето хора се оставят на течението на живота. Приемат онова, което получават. Лиза Рийд и Розмари Зоненфелд са плували срещу течението. Макар да са знаели, че ще е трудно, може би дори безсмислено, те са плували срещу течението. И когато са стигнали до плажа, този тип се е появил зад тях, прерязал им е гърлата и е хвърлил телата им в реката.

Алън мълчи известно време и просто шофира. Накрая си прочиства гърлото.

— Да, на мен също ми влизат под кожата. В тези моменти се сещам за теб.

Поглеждам го изненадана.

— Наистина?

Той се усмихва и ме поглежда настрани.

— Що се отнася до плуване срещу течението, ти, Смоуки, си златна медалистка в категория „Без ръце“.

19.

— Няма използваеми отпечатъци — започва Кали. — Всичката кръв по възглавниците принадлежи на Лиза Рийд. Намерихме черен косъм, който не е на Лиза, но няма корен, така че не можем да направим ДНК анализ.

— Чудесно — отвръщам аз. — Какво е положението с кръста?

— Не е от чисто сребро — обяснява Джеймс. — Използвано е стерлингово сребро. Съдържанието е около деветдесет и три процента сребро и седем процента мед. Много често срещано. Избрал е много удачен метал, ако е решил сам да си прави кръстовете. Стерлинговото сребро се разтапя при приблизително 890 градуса по Целзий, по-твърдо е от златото и много лесно се обработва.

— Искаш да кажеш, че може просто да разтопи няколко лъжици и вилици и да си направи кръстовете? — учудва се Алън.

— Точно.

— Какви инструменти са необходими за това? Има ли нещо необичайно, което можем да проследим?

— Опасявам се, че не — отвръща Кали. — Ако нямаш намерение да разтапяш големи количества, правилната газова горелка ще ти свърши работа.

— Какво можете да ми кажете за апартамента на Лиза? Знаем, че е докосвал дневника ѝ и със сигурност е прекарал известно време в ровене из стаите ѝ.

Кали поклаща глава.

— Там също не намерихме отпечатъци. Дори обработих копчетата на клавиатурата ѝ. Нашето момче е много внимателно.

— Както и очаквахме — признавам аз.

— Получих обаждане от един от местните детективи — съобщава Алън. — Пасажерите описват нашия извършител като разговорлив тип с брада. Приличал е малко на Амброуз. Но това с нищо не ни помага.

Отивам до дъската раздразнена. Започвам да записвам нещата, които знаем, колкото и малко да са те, в опит да намеря нещо смислено, което може да ни е от помощ.

— Не е заради секс. В неговите очи са грешници — покаяни или не.

— Покаяни — казва Джеймс.

Обръщам се към него.

— Обясни.

— Историята, която полицайката ти е разказала за себе си, ни подсказва нещо за Розмари. Били са приятелки, защото са се посветили на търсенето на правия път. Спазвали са много стриктна рутина. Погрижили са се да се отърват от всякакви катализатори в средата си, които са можели да ги върнат обратно към адикциите им. Искам да кажа, че всичко в поведението им направо крещи покаяние.

— Ами Лиза? — пита Алън.

— Дневникът ѝ е нейният начин да се покае — отбелязва Джеймс.

Кимам.

— Браво, Джеймс. Да се спрем на покаянието и да се върнем на методологията: промушва жертвите си в тялото точно както Христос е бил промушен на могилата. Оставя кръстове в раните и ги надписва с числа, които могат да представляват броя на жертвите му досега. Ако наистина е така, това означава, че е много трудолюбив и следователно много умел. Не намерихме подобни престъпления във VICAP, което ни навежда на мисълта, че едва наскоро е решил да се покаже под светлините на прожекторите.

— Поредното противоречие — промърморва Джеймс.

— Какво имаш предвид? — питам аз.

— Кръста. Той е неговият символ и поставянето му е ритуално. А ритуалите са всичко. Ако наистина е убил повече от сто души, как е успял да се въздържи до момента да не сложи кръст в никой от тях? Иначе щяхме да чуем за трупове, в които са намерени кръстове. А не сме.

Доводът му е много добър. Убийството винаги е акт, изпълнен със значение за организирания сериен убиец. Начинът на извършването му е специфичен, важен, свещен дори. Тя трябва да е руса, гърдите ѝ да са толкова големи, ноктите на краката ѝ да са лакирани в червено, когато умре — това е подпис, който веднъж установен, никога не се променя. Нашият убиец ги намушква в дясната страна и поставя сребърни кръстове в раните им. Ако наистина убива от години, поведението му не следва да е ново.

— Съществуват само няколко вероятности в този случай — отбелязва Алън. — Променил е модела си на действие, числата са просто блъф или се е отървал от телата на старите си жертви и те никога не са били открити.

— Мисля, че правилният отговор е последната възможност — заявява Джеймс.

— Чудесна мисъл — намесва се Кали.

Поглеждам към написаното на дъската и се надявам нещо друго да ми се разкрие. Каквото и да е. Няма такова.

— Е, всичко това е вярно и много хубаво, но все още сме в задънена улица — признавам аз.

— Приключихме ли? — пита Алън.

— Засега. Ще отида да се отчета на заместник-директора. Възползвайте се от възможността да поработите върху документацията и стискайте палци да намерим нещо съществено, което да не включва поредния труп.

* * *

— Остави нещата така за известно време — казва ми заместник-директорът. — Понякога трябва да направиш точно това, да се отдръпнеш за малко.

— Знам, сър, просто…

— Да, да, той не почива. Трудно е, но понякога е така. — Джоунс ме оглежда замислен. — Разглезила си се през последните няколко години.

Гневът направо изригва в мен при тази забележка. Едва успявам да го скрия.

— Какво имате предвид, сър?

— Не ме гледай лошо. Искам да кажа, че разреши бързо много случаи. Постигна чудесни резултати. Но невинаги е така. Всеки си има своя Зодиак, Смоуки. Такъв, който никога не може да залови. Не казвам, че този е твоят, просто искам да си наясно, че няма как да ги заловиш всичките.

Поглеждам го, като се опитвам да не се мръщя.

— Сър, не желая да звуча неуважително, но не ми се слуша това.

Заместник-директорът свива рамене.

— Никой никога не иска да го чува, Смоуки. Залозите са прекалено високи. По-добре е да си готова за деня, в който ще се провалиш, защото този ден ще дойде, гарантирам ти го.

— Уха. Много окуражителна реч, сър.

Джоунс направо излайва от смях.

— Добре, добре. Ще продължа да поддържам връзка с директора Ратбън. Прави каквото трябва.

— Благодаря ви, сър.

* * *

Оглеждам офиса. Кали говори с дъщеря си Мерилин за сватбата. Фактът, че моята колежка и приятелка има дъщеря, а също така и внук, все още е малко объркващ. Тя винаги е била пример за мома, която се наслаждава на мъжете като вкусно гурме. Единствената ѝ сериозна връзка беше с нас и работата ѝ.

Кали беше заровила миналото си заедно с болката, която ѝ беше причинило, докато един случай и убиецът в него не я събраха отново с дъщеря ѝ.

От време на време ме спохожда мисълта, че един сериен убиец беше причината за нещо толкова хубаво.

Алън го няма в офиса, а Джеймс се е заровил в някаква папка.

Взирам се в бялата дъска, докато очите ми започват да парят.

— Имаме едно голямо нищо — промърморвам си под носа. — О, добре, де, само засега.

Да оставиш един случай настрана, не е като да отложиш правенето на нещо за по-късно. Разтваряш ръце, затваряш очи и го мяташ колкото се може по-надалече. Той отплава и ти се връщаш на бегом към нормалния си живот и се преструваш, че него го няма и не кръжи над теб като прилеп.

Но той е там. Окачен е на китката ти с лепкава връв, дрънка и ти се присмива и чака вятърът да задуха в друга посока. Понякога се събуждам посред нощ и го намирам там, кацнал на гърдите ми. Той се взира с големите си черни очи и ми се усмихва с прекалено голяма за лицето му уста. Обича ме. Ужасно е, че ме обича.

На път съм да отида при Бони, затова разтварям очи и го мятам. Силата на волята сработва, поне засега.

20.

Разглеждам списъка с покупки в колата, за да се уверя, че съм взела всичко. Двете с Бони винаги избираме седмичната рецепта заедно. Тази седмица амбициите ни са високи. Смятаме да пробваме пържоли със сос от „Мадейра“ и балсамов оцет. Самият факт, че рецептата изисква да се смесят нехарактерните вино, оцет и дижонска горчица, е малко плашещ, но решихме, че трябва да излезем от зоната си на комфорт.

Отново си промърморвам под носа списъка:

— Телешки пържоли „Делмонико“, крекиран черен пипер, зехтин, да, всичко е налице.

Доволна отивам да направя най-хубавото нещо в деня, седмицата, месеца и годината: да взема осиновената си дъщеря и да я отведа у дома с мен.

* * *

— Смоуки!

Това е вик на чиста наслада, последван от смазващото ме тяло на едно дванайсетгодишно. Отвръщам на прегръдката ѝ и се учудвам — със смесица от изумление и съжаление — колко висока е станала Бони. Още на тази възраст е метър и петдесет и пет, което може да се стори напълно нормално за страничния наблюдател. Тя вече е по-висока от мен. Само преди две години можех да погледна надолу и да видя горната част на главата ѝ. Израстването ѝ подчертава още повече промените, през които минава.

Нямах възможност да изпитам това с Алекса, да я гледам как се превръща от момиче в млада дама. Бони е на ръба да стане тийнейджърка и определено е дъщеря на майка си. Ани беше красива блондинка, разцъфнала съвсем рано. Бони е наследила същата руса коса, същите удивителни сини очи и слаба фигура. Тя се превръща от непохватно дете в красиво момиче пред очите ми. Отново забелязвам — със смесица от тъга, безпокойство и безпомощност, че гърдите ѝ вече не са плоски като дъска и че походката ѝ не е толкова тромава, а доста по-грациозна.

Една мрачна мисъл се появява в главата ми: момчетата. Те ще започнат да те забелязват скоро. Няма да знаят защо, не точно, но ти ще си им по-интересна. Ще хващаш погледа на нормалните, но и на гладните, защото те ще те надушват, както куче надушва месо.

Изгонвам тази мисъл и я заравям много надълбоко. Имаш достатъчно време да се тревожиш по-късно. Сега просто я обичай.

— Здрасти, скъпа — поздравявам я аз и ѝ се усмихвам. — Как беше училището?

Бони се отдръпва от мен и завърта очи.

— Скучно, но добре.

— Справя се чудесно — казва Елейна. — Може би е малко разсеяна, но определено е много напреднала за годините си.

Бони се усмихва на Елейна, доволна от похвалата. Не мога да я виня. Похвалите на Елейна са като почерпка с бисквитка или приятен слънчев лъч. Тя е една от тези искрени жени, които винаги казват това, което мислят, и мислят каквото казват, и са изключително мили. Тя е другата майка на Бони и мен. Обичаме я до полуда.

— По дяволите — промърморва Алън.

Той се е разположил на дивана пред телевизора и като че ли има проблеми с дистанционното.

— Внимавай с езика — скастря го Бони.

— Съжалявам — отвръща той. — Просто имаме „ТиВо“[8], а не мога да го настроя.

Бони дарява мен и Елейна с поредното завъртане на очите и отива при Алън. Взема дистанционното от ръката му.

— Такъв си лудит[9], Алън — казва тя. — Виж как се прави.

Обяснява му как да си избира програми, които иска да запише, как да ги гледа, когато вече са записани, и отговаря търпеливо на въпросите му. Двете с Елейна я гледаме втрещени.

— Това е всичко — довършва Бони.

— Благодаря ти, дечко. А сега се разкарай, за да мога да си гледам предаванията на спокойствие.

— Няма ли прегръдка? — смъмря го осиновената ми дъщеря.

Той ѝ се усмихва.

— Само те пробвам — отвръща той и я прегръща с масивните си ръце.

Двамата са много привързани един към друг. Ако Елейна е втора майка за Бони, то Алън ѝ е втори баща.

— Добре, а сега се разкарай — нарежда ѝ той.

— Хайде — намесвам се аз. — Имаме пържоли за горене.

Бони си взема раницата, прегръща Елейна и си тръгваме.

— Лудит, а? — учудвам се аз, когато стигаме до колата.

— Богат речник. Виждаш ли, че те слушам, като ми говориш? — отвръща ми тя и ми се изплезва насреща.

* * *

— „Мъжки наръчник за приготвяне на пържоли“ — оплаквам се аз. — Защо избрахме тази книга с рецепти? Ало, тук сме две жени.

— Защото е написана за готвачи инвалиди като нас — отвръща Бони. — Да се захващаме, можем да се справим. Какво пише в книгата?

Въздишам и почвам да чета на глас:

— „Натрийте пържолите със сол и пипер“.

— Направено е.

— Трябва да сложим половин лъжица зехтин в тигана.

— Направено е.

— Хм… след това трябва да загреем олиото до горещо. Каквото и да означава това.

Бони свива рамене и завърта копчето на котлона на най-високата степен.

— Предполагам, че трябва да изчакаме, докато стане горещо.

— Ще срежа месото през средата.

Това е нашата малка хитрост. Първите няколко пъти, в които се опитахме да приготвим пържоли, следвахме рецептите в готварската книга: „от 3 до 4 минути от всяка страна“ или каквото там пишеше и всеки път месото ставаше или прекалено сурово, или прекалено сухо. Тогава Бони предложи да го срязваме през средата, за да наблюдаваме как се променя цветът в центъра. Не беше красиво, но ни свърши работа.

— Мисля, че е готово — казва Бони.

Вземам двете пържоли и я поглеждам.

— Хвърляме се с главата напред. — Слагам месото и то започва да цвърчи.

Бони използва шпатулата, за да натисне пържолите.

— Засега мирише добре — казва тя.

— Купила съм макарони със сирене за микровълнова, ако прецакаме нещата — отвръщам аз.

Бони ми се усмихва и аз ѝ отвръщам със същото. Наистина нямаме представа какво правим, но го правим заедно.

— Това как ти изглежда? — пита ме тя.

Навеждам се и виждам, че центърът е кафяв, но не прекалено. Съумяхме да постигнем това, без да превърнем външната част на пържолите във въглен. Чудо.

— Готови са — решавам аз.

Бони използва шпатулата, за да ги махне от тигана, и ги поставя в празните чинии.

— Добре, а сега идва страшната част — казвам аз. — Сосът.

— Можем да се справим.

— Поне можем да опитаме.

Бони вдига пакетчето с масло.

— Колко?

Съветвам се с книгата.

— Една супена лъжица. Но пише, че първо трябва да се редуцира на средна температура. Може би трябва да му дадем секунда да се отпусне. Мисля, че маслото може да загори.

Изчакваме известно време озадачени.

— Сега ли? — пита Бони.

— И аз нямам представа.

Тя загребва с лъжица от маслото и го слага в тигана. Наблюдаваме го как става на балони и се разтопява.

— Не знам — казва Бони, — но мисля, че маслото не е достатъчно.

— Смяташ, че трябва да добавим още ли?

Намръщва се.

— Е… това е просто масло. Предполагам, че е безопасно да го направим.

— Сложи още една лъжица.

Бони слага още една лъжица и тя бързо се присъединява към предната.

— А сега какво? — пита тя.

— Пише, че трябва да сложим шалот… о, по дяволите. — Поглеждам я. — Не си спомням нищо за никакъв шалот.

— Какво е това?

— Представа си нямам.

Отново насочваме вниманието си към тигана с бълбукащото масло. Споглеждаме се.

— Какво ще правим? — питам аз.

— Не знам — отвръща Бони. — Може би допълнителното масло ще свърши работа, какво мислиш?

— Приемам предположението ти. — Разсмивам се.

Бони ме посочва с шпатулата.

— Овладей се, Смоуки — нарежда ми със сериозен глас тя, след което също се разсмива.

Това, разбира се, ме кара да се разсмея още повече и сега наистина настъпва опасност влакът да излезе от релсите си.

— О, Господи — съумявам да промърморя, — по-добре да приключваме или маслото ще загори.

Бони се засмива отново.

— Защото маслото загаря.

— И аз така съм чувала. — Отново поглеждам готварската книга. — Трябва да засилим котлона.

Тя завърта копчето.

— Сега трябва да сложим една чаша „Мадейра“ и 1/3 балсамов оцет.

Добавяме съставките и сме дарени с остра и силна миризма от оцетните изпарения.

— Уха! — изригва Бони. — Това вони ужасно! Сигурна ли си, че така пише в книгата?

Примигам, за да прочистя очи и се посъветвам с настоящата ни библия.

— Аха.

— Колко време трябва да го готвим?

— Бърка се докато… чакай да видя… докато не се редуцира наполовина.

За наше изумление само след три минути смесицата е станала точно както е предвидено в готварската книга.

— Сега трябва да добавим три лъжици дижонска горчица — казвам аз.

Слагаме новата съставка в сместа, която е започнала да прилича на помия. Бони продължава да бърка. Миризмата не е толкова силна, колкото преди малко, но също така не е приятна.

— Сигурна ли си, че тази книга не е някаква шега или нещо подобно? — пита тя.

— О, я виж, оказва се, че в крайна сметка трябва да използваме три лъжици масло. Двете, които вече сложихме, и още една сега.

Маслото не прави вещерския ни буламач по-апетитен. Минават няколко секунди и Бони се намръщва насреща ми.

— Мислиш ли, че сосът е готов?

Надниквам в отварата. Цветът ѝ е жълтеникавосив. Мирише на масло, горчица и оцет.

— Прекалено късно е да кажем някоя молитва.

Махаме тигана от котлона и изливаме соса върху пържолите, каквито са инструкциите от готварската книга. Бони отнася чиниите ни на масата, а аз наливам на двете ни по чаша вода.

Надвесваме се над пържолите си с вилица и нож.

— Готова ли си? — пита ме тя.

— Аха.

Двете си отрязваме по парче от месото и го лапаме. Настъпва мълчание и дъвкане.

— Уха — обажда се първа Бони, изумена е, — това всъщност е…

— … много добро — довършвам вместо нея.

— Да, ама наистина добро.

— Много е вкусно.

Тя ми се ухилва с лукав поглед.

— Шалот? — казва ми. — Не се нуждаем от някакъв миризлив шалот.

В този момент отпивам от водата и се задавям от смях.

* * *

— Мисля, че следващия път трябва да опитаме да добавим и малко зеленчуци — казвам аз.

Тъкмо се навечеряхме с пържолите и с малките хлебчета.

— Може би и шалот — шегува се Бони.

Усмихвам се. Седим на дивана и почти не гледаме пуснатото на телевизора риалити предаване за таланти. Вечерята беше чудесна, а вечерта — прекрасна. Това е нормален живот. Много копнея за такъв, но рядко имам възможността да му се наслаждавам.

— Искам да поговорим за училището — заявява осиновената ми дъщеря.

Скастрям се заради последната си мисъл. Какво по-нормално нещо от това едно дете да иска да ходи на училище с други деца? От изписаното на лицето ѝ безпокойство разбирам, че е изключително притеснена как ще приема молбата ѝ.

О, по дяволите.

Опитвам се да ѝ осигуря цялото си внимание.

— Слушам те, скъпа.

Бони свива крака под тялото си и прибира един немирен кичур коса зад ухото си, докато търси правилните думи. Този жест е като странно дежавю и много ми напомня за майка ѝ. Генетично наследство.

— Напоследък мисля доста. — Тя ме поглежда и ми се усмихва срамежливо. — Май мисля доста през по-голямата част от времето.

— Това е едно от най-хубавите ти качества, зайче. Не се мисли достатъчно в нашия свят. Кажи ми какво те тревожи.

— Мисля каква искам да стана, когато порасна. Когато… вече съм възрастна, имам предвид.

Интересно разяснение.

— И?

— Искам да съм като теб.

Опулвам се насреща ѝ безмълвна. От всичко, което можеше да каже, и от всички професии, които можеше да си избере, тази ми харесва най-малко.

— Защо? — съумявам да я попитам най-накрая. — Какво стана с рисуването?

Бони ме дарява с усмивка, която ми заявява, че съм заблудена, но очарователна.

— Не съм чак толкова добра, мамче Смоуки. Рисуването е нещо, което винаги ще ми доставя удоволствие. Носи ми покой, но не съм предназначена за него.

— Миличка, ти си на дванайсет. Как може да си предназначена за нещо?

Тя бързо ме поглежда с поглед, който е хладен и ме кара да млъкна. Точно сега въобще не прилича на дванайсетгодишна.

— Знаеш ли какво виждам всеки път, когато затворя очи? — Гласът ѝ е спокоен, равен, почти напевен. — Виждам мъртвото лице на майка си. Точно както го виждах през онези три дни, докато бях завързана за нея. — Бони се взира в нищото. — Сякаш искаше да изпищи. Много плаках през първия ден. Спомням си, че се чувствах зле заради това, защото някои от сълзите влизаха в очите ѝ и си мислех, че не е правилно, тъй като тя не можеше да ги избърше. След това спрях да плача и се опитах да спя. Представях си, че не е мъртва и че просто ме е прегърнала. За известно време сработи. Докато не започна да мирише. След това всичко беше в сиво, синьо и черно. Понякога рисувам с тези цветове и си мисля за последния ден, защото той не беше истински, но в същото време беше най-истинският ден от всички. Сънищата ми за последния ден са изпълнени с писъци и дъжд.

Думите ѝ ме хипнотизират. Когато най-накрая съумявам да проговоря, гласът ми е наситен с тъга:

— Съжалявам, Бони. Много, много, много съжалявам.

Тя се завръща обратно в настоящето. Онази мъртвешка хладина в очите ѝ е заменена от безпокойство за мен.

— Хей, слушай, мамче Смоуки, всичко е наред. Е, не че е наред, не, не е, но аз съм добре. Можех наистина да съм много зле, нали разбираш? Не знаех дали ще успея да проговоря отново и дали нямаше да имам кошмари до края на живота си. Дори обмислях самоубийство. Но сега харесвам живота си. Обичам Елейна, Алън и най-вече наистина обичам теб. — Ухилва се. — Като тази вечер. Все пак направихме пържоли.

— Да — съгласявам се аз. — Много добри пържоли.

— Аха, това е нещо малко, но в същото време е всичко, нали разбираш?

— Да, миличка.

— Случилото се с майка ми е истинско, Смоуки. Случи се. То винаги е с мен и ще продължава да бъде. Знам, че разбираш какво имам предвид, защото на теб също ти се случиха много лоши неща. Но знаеш ли какво? Не искам да забравям. Мисля, че денят, в който няма да мога да си спомня как изглеждаше майка ми в онази стая, ще е денят, в който наистина ще загазя.

Простата зряла мъдрост на думите ѝ кара тежкото острие да спре да атакува сърцето ми. Права е. Аз също смятам, че ако спра да тъгувам за Мат и Алекса, ще ги убия отново. С времето осъзнах, че страданието не е задължително, нито пък вината. Най-важно е да помниш. Защото да помниш, е задължително.

— Разбирам те — отговарям аз.

Бони ми се усмихва.

— Знам. Затова трябва да разбереш защо искам да правя това, което и ти.

— Заради случилото се с майка ти.

Онзи хладен мъртвешки поглед се завръща отново. Дванайсетгодишното дете изчезва.

— Не само заради мама, а и заради случилото се с мен. Заради случилото се с теб. Заради случилото се със Сара.

Сара беше жива жертва на случай, по който работих преди известно време. Макар тя да е с шест години по-голяма от Бони, трагедиите на двете създадоха много близко приятелство между тях.

— Хората, които обичам най-много, са наясно, че чудовищата са истински, мамче Смоуки. Когато знаеш това, повече не можеш да се преструваш и трябва да направиш нещо.

Поглеждам я с ококорени очи. Не желая да чувам тези думи от нейната уста.

Господи, този разговор никак не ми харесва. Знаеш ли защо? Защото ще изгубя спора. Защото всичко това започна да се случва още в момента, в който Бони беше завързана за изкормената си майка и оставена да се превърне в това, което е сега.

Този факт ме натъжава. Самата аз живях в измислен свят, в който се надявах, че Бони ще има нормален живот, нормална работа, хубава къща с бяла ограда и куче. Кого заблуждавах?

Не и нея, това е сигурно.

Въздишам.

— Разбирам, скъпа. — Може и да не ми харесва, но наистина е така.

— Ходенето в нормално училище е част от това. Няма да мога да разбирам чудовищата, ако не разбера нормалните хора.

Ти не си ли от тези нормални хора, скъпа? — мисля си аз, но не я питам. Не желая да чуя отговора ѝ.

— Мислех си, че просто искаш да създадеш нови приятели на твоята възраст.

— Аз не съм на моята възраст, мамче Смоуки.

Най-накрая се случва против волята ми. Последните ѝ думи са достатъчни, за да предизвикат сълза. Само една. Тя потича по бузата ми право надолу. Бони се намръщва обезпокоена и се пресята, за да я избърше.

— Съжалявам, не исках да те разстройвам.

Прочиствам си гърлото.

— Никога не ми спестявай истината. Независимо как се чувствам заради нея.

— Но ти не трябва да се чувстваш зле. Можех да съм мъртва. Можех да съм в психиатрична клиника. Все още можех да се събуждам посред нощ с писъци, нали помниш?

— Да.

Двете го правехме, понякога едновременно. Кошмарите ни отвеждаха отново в миналото и направо си продирахме гърлата от пищене.

— Сега нещата са много по-добре, нали виждаш? Не искам да си мислиш, че не съм щастлива.

Бони успява да намери правилните думи, за да потуши най-големите ми майчини страхове.

— Наистина ли, скъпа? Наистина ли си щастлива?

Малко съм шокирана от жалкия си и отчаян глас.

Тя ме дарява с нова усмивка — неподправена, искрена, чиста; усмивка, в която няма мъгла, писъци и дъжд, няма го и онзи хладен и студен поглед, а само ясното синьо небе с най-красивото слънце на света, каквото е това дванайсетгодишно дете.

— В осем от десет дни, мамче Смоуки.

Спомням си какво каза по-рано Алън и разбирам, че е бил прав. Приказката, че човек трябва да е благодарен за това, което има, е клише, но пък е самата истина. Бони е тук, тя е красива, интелигентна, талантлива, говори, не се страхува от живота и не се буди посред нощ с писъци. Да, онова, което ѝ се случи, я промени, но то не я пречупи и в крайна сметка трябва да съм изключително благодарна за това. Защото е истинско чудо.

Прегръщам я силно.

— Добре, добре. Ще изчакаш ли обаче до следващата есен? Ще довършиш ли тази година с Елейна?

— Да, да, да, благодаря ти, благодаря ти!

Знам, че това е правилното решение, защото тези радостни викове отново принадлежат на дванайсетгодишно момиче.

Прекарваме останалата част от нощта съвсем нормално, като не правим нищо особено, а просто се наслаждаваме на компанията една на друга. За известно време не се тревожа, че някой може да умре.

Някак си светът се движи без мен в този момент.

* * *

Събуждам се от настоятелното звънене на телефона си. Поглеждам дисплея с премрежен поглед. Алън.

— Пет сутринта е — казвам аз. — Едва ли ще е нещо хубаво.

— Не е — отговаря той. — Затънали сме до шията в лайна.

Втора част

Бурята

21.

— Аткинс ми се обади. Явно сърфира доста в тези сайтове за видеоклипчета…

— Я пак? — питам аз.

— Уебсайтове, в които потребителите могат да качват видеоклипове — обяснява Джеймс. — Възможно е да са лично направени или материали с продължителност от трийсет секунди до три минути с откъси от новините, някое дивиди или друг източник.

Намръщвам се.

— Какъв е смисълът от това?

— Забавление — отговаря Кали. — Воайорство. Социализиране. Разполагаш с всичко от падане със скейтборд и чупене на китки до сладки момиченца по бикини, които говорят за световните събития.

Въздишам.

— Вероятно Бони знае всичко за тези неща.

Кали ме потупва по главата.

— Всички знаят освен теб, сладкишче.

Алън отваря браузър и въвежда: user-tube.com. Миг по-късно мониторът се изпълва с поредица от подредени миниатюрни снимки. Под всяка от тях има някакъв текст.

— Разбиване — прочитам под една.

На снимката се вижда как някакъв тип полита от мотора си и се разбива в земята.

Алън цъка върху нея и се зарежда нова страница. Видеоклипът тръгва. Разбира се, виждаме как един моторист се удря в рампата, полита във въздуха и се строполява на земята. Този тип се превръща в реален супермен, докато моторът му остъргва асфалта. Приземява се, отскача няколко пъти и накрая спира.

— Ох — казвам аз и потръпвам.

— Има още — отбелязва Алън.

Онзи, снимал клипа, беше направил услуга на всички ни, като се беше върнал назад до момента преди катастрофата, за да ѝ се насладим отново на забавен кадър. Стъргането и падането се чуваха протяжно и забавено, докато злополучният моторист полетя във въздуха като стрела, падна на земята и подскочи като баскетболна топка.

— Отвратително — изумявам се аз.

— Съвременна римска арена — казва Кали.

— Какъв е този текст под клипа? — питам.

— Коментари от потребители — отвръща Алън. — Когато си направиш акаунт, имаш право да публикуваш свои клипове и можеш да коментираш под тези, които другите качват.

Той скролва надолу, за да мога да прочета някои от остроумията.

Шибано РАЗБИИИИИИВАНЕ!

КОЙ КАЗА, ЧЕ ЧОВЕК НЕ МОЖЕЛ ДА ЛЕТИ?

Майка му стара, видяхте ли как подскочи? Майка му стара!

Всички видяхме същото като теб, тъп педал…

— Високоинтелигентно — отбелязвам аз.

— Повечето клипове не са такива брутални — обяснява Алън и се връща на началната страница. — Има категории, виждаш ли?

Прочитам ги. „Семейни смешки“. „Животни“. „Романс“. Започвам да разбирам смисъла на всичко това.

— Значи всеки може да влезе тук, да публикува видеоклип и да позволи на останалите да го обсъждат.

— Аха. Има много талаш, но и доста креативни материали. Кратки филмчета, комедианти и музиканти, които се опитват да пробият, всякакви неща.

— Предполагам, че не липсва и секс?

— В интерес на истината, няма. Не е позволено да се качват голотии и това правило се спазва много стриктно.

— Но няма проблем да има кървища — отбелязва Джеймс.

— Няма.

Поглеждам Алън.

— Често ли посещаваш този сайт?

Той свива рамене.

— Какво да ти кажа? Като наркотик е. Всеки клип е като лека закуска, а не тежка вечеря.

— Не можеш да изядеш само една — изчуруликва Кали.

— Добре — съгласявам се аз. — Разбирам всичко това. Но какво общо има то с нас?

Алън посочва към категориите.

— Има и религиозна. Тя се използва по няколко начина. Истински и фалшиви свещеници изнасят триминутни служби, като говорят дясноцентристки за абортите или лявоцентристки за греховете на организираната религия като цяло.

Той кликва върху категорията и на монитора се зареждат нов ред миниатюрни изображения.

— Първите десет са онези, които трябва да гледаш.

Натиска върху една от малките снимки. Появява се черен екран. На него изникват бели главни букви: НАЧАЛОТО НА ОПУСА: ИЗСЛЕДВАНЕ НА ИСТИНАТА И ДУШАТА.

Буквите изчезват и настъпва мрак за още няколко секунди, преди да се появи някакъв мъж, който не се вижда в цял размер. Седнал е на обикновена кафява дървена маса. Камерата го е уловила от раменете надолу до масата. Стената зад него е бетонна и сива. Източникът на светлина е някъде горе и успява да освети само част от мъжа и онова, което е около него. Неприветливо е думата, която изниква в главата ми. Сняг върху поле, лишено от дървета. Пръстите на ръцете му са сплетени пред него и отпуснати на масата. Държат броеница. Облечен е в черна риза и черно сако.

— Изследването на естеството на истината — започва той — е изследване на естеството на Бог. — Гласът е нисък, но не е басов, а по скоро алт. Приятен е. Спокоен, премерен, отпуснат. — Защо е така? Защото основната истина за всичко е, че съществува така, както Бог го е създал. Да видите истинската същност на нещо, означава да го видите точно както е, необременено от собствените ви възгледи, предразсъдъци и разбирания за композицията му. Да видите истинската същност на нещо, е да го видите не както вие желаете, а както е в действителност. С други думи, да го видите точно както го е създал Бог в момента на сътворението му. Следователно, когато видите истинската същност на нещо, вие фактически позволявате на себе си да зърнете частица от Божието лице.

— Интересно. Логично — промърморва Джеймс.

— Какво всъщност ни пречи да видим истината? Всички сме родени с очи, с които да виждаме, и уши, с които да чуваме. Всички разполагаме с мозък, който да обработва сигналите, подадени от сетивата ни. Защо тогава двама мъже стават свидетели на една и съща автомобилна катастрофа и имат коренно различни версии за истината? Как е възможно видеокамера, записала същия този инцидент, да докаже, че и тези мъже грешат? Отговорът е очевиден: единствено видеокамерата записва всичко точно както е. Каква тогава е разликата между човека и камерата? — Мъжът млъква за миг. — Разликата е, че видеокамерата няма филтър на „самата себе си“. Тя няма душа и разум. Човек може да предположи, че причината за грешките в преценката се дължат на недостатъци в душата и разума.

Но ако Бог е създал всички неща, а той го е направил, то тогава трябва да приемем, че също така е създал душата и разума. Бог не прави грешки. Следователно душата и разума при раждане са перфектни и са способни да възприемат точната и основна истина. Някой би оспорил, че при раждането не съществуват никакви филтри между истината за света и собствената същност. Какъв тогава е този „филтър“? Какво е това нещо, което променя човека с времето и прави паметта му по-малко достоверна от тази на една камера?

Екранът отново потъмнява и след миг на него се появява надпис с главни букви, който обявява: КРАЙ НА ПЪРВА ЧАСТ.

Обръщам се към Алън.

— Това е невероятно… но какво общо има с нас?

— Продължавай да гледаш.

Той натиска върху следващото миниатюрно изображение и отново минаваме през черния екран, белите букви и нашия човек.

— Филтърът е грях. Катализаторът е силата на избора. Бог е дал на човешките същества способността да избират между рая и ада. Да избират между безкрайната слава и вечното проклятие. От момента, в който сме извадени от утробата, започваме да правим своите избори. С времето естеството на тези избори се превръща в онова, което решава съдбата ни, когато Смъртта почука на вратата.

От мига, в който избираме греха — продължава нашият човек, — ние създаваме този филтър. Слагаме си воал върху очите и създаваме бариера между нас и основната истина за нещата, както Бог ги е създал. Разбирате ли? Докато променяме основната истина за нас — истината, която Бог е създал, ние променяме възприятията си към всички останали истини и творения на Бог. Това е описано на много места в Библията, като например в разказа на Савел.

И на отиване, като наближаваше Дамаск, внезапно блесна около него светлина от небето. И като падна на земята, чу глас, който му каза: Савле, Савле, защо Ме гониш? А той рече: Кой си Ти, Господи? А Той отговори: Аз съм Исус, Когото ти гониш. Но стани, влез в града и ще ти кажа какво трябва да правиш. А мъжете, които го придружаваха, стояха като вцепенени, понеже чуха гласа, а не видяха никого. И Савел стана от земята, и когато отвори очите си, не виждаше нищо; и водеха го за ръка, та го въведоха в Дамаск. И прекара три дни, без да види, и не яде, нито пи.[10]

Разбирате ли? Савел не е можел да види Исус, макар че той е стоял пред него. И после:

И тъй Анания отиде и влезе в къщата; и като положи ръце на него, рече: Брате Савле, Господ ме изпрати, — същият Исус, Който ти се яви на пътя, по който ти идеше, за да прогледаш и да се изпълниш със Светия Дух. И начаса паднаха от очите му като люспи, и той прогледа; и стана, та се кръсти.[11]

Савел се покаял за греховете си, прегърнал Исус и прогледнал. Има хора, сигурен съм, които ще разберат буквално всичко това и няма да почувстват метафората. Аз го виждам като директно послание, пример за парадигмата, която дискутирам. Савел бил грешник и затова бил сляп за Бог дори когато Бог бил пред него. Савел приел Бог и отново прогледнал. Какво може да бъде по-очевидно, по-основно и по-истинско от това? Сега ви заявявам като човек, който е посветил целия си живот в наблюдение на истината Божия, че вашите грехове, тайни и лъжи ви възпират да видите простотата на любовта в света около вас. Вероятно ме слушате, съгласявате се с мен и си казвате, че от днес насетне ще живеете с истината, ще бъдете откровени и повече няма да грешите. Аплодирам ви и ви окуражавам, но също така трябва да бъда честен и да ви споделя — ще се провалите, ако не разберете този факт: истината не е стремеж, тя пристига на мига. Какво имам предвид ли? Обяснено е в следващата ни дискусия: истината, която крие лъжа, и примера на Лиза/Декстър Рийд.

Черен екран.

— О, мамка му — казвам аз.

— Става по-лошо нататък — предупреждава ме намръщен Алън и кликва върху следващата миниатюра.

Гледам и се боря с балона, който се образува в корема ми.

Тези ръце. Не са помръднали от самото начало.

— Лиза Рийд се ражда като Декстър Рийд, син на Дилън и Розарио Рийд. Декстър не е доволен от тялото, което Бог му е дал, и взима решение да го промени, за да се превърне в жена. Всеки ще се съгласи, че това е мерзост срещу нашия Господ. Но ето, тази заблудена душа съвсем ясно илюстрира феномена как в истината може да се крие лъжа. Феноменално е, че един човек може да разкрие тайна, грях, лъжа. Това не са лесни неща. Изисква се кураж, но след това този човек получава облекчение и адмирации. Бива похвален, че се е „прочистил“. Всичко това щеше да е много хубаво… ако нямаше по-дълбоки, по-мрачни и неразкрити тайни. Разбирате ли? Чрез разкритието на голям грях този човек разсейва подозренията, че може да съществуват други. Гледаме го как ни споделя истината, плачем от облекчение заедно с него и мечтаем да имаме неговата силна воля, новооткрита смелост и сила. Само че за нас остава неизвестно, че нещо ужасно остава неразкрито.

Точно това имах предвид, когато казах, че истината не е стремеж, а пристига на мига. Човек получава цялата истина наведнъж или въобще не я получава. Няма половинчати работи на Божията пътека. Или сте с него, или не сте. Декстър Рийд се превърна в Лиза Рийд. Той се разкри пред света — разкри желанието си да стане жена. Прие цялото отвращение, физически тормоз и вина, с които беше „възнаграден“. Декстър решително пое по тази пътека и отказа да се съобрази с неодобрението на обществото. Някои — бих казал дори мнозина — се възхитиха от постъпката му. Животът на Декстър беше труден, дори опасен, но той стори каквото смяташе, че е необходимо, въпреки всички препятствия. Той беше истинско олицетворение на куража.

Нова пауза. Този път ръцете се размърдват. Единият палец се надига и започва да търка мънистата на броеницата.

— Но Декстър имаше още една тайна. Разкри я в дневника си. Разполагам със страниците, тъй като ги откраднах, след като го убих.

Екранът притъмнява. Появяват се белите букви: ПРОДЪЛЖАВА В СЛЕДВАЩИЯ КЛИП.

— Проклятие! — ядосвам се аз.

— Трудно се свиква с тези неща — съгласява се Алън и кликва върху следващата миниатюра. Когато видеоклипът започва, на екрана се появява хартиена страница. Разпознавам почерка на Лиза. Мъжът отдръпва страницата от камерата и я задържа в дясната си ръка, за да може да я прочете. Броеницата остава в лявата му. През цялото време прехвърля с благоговение мънистата между палеца и показалеца си и веднага ми става ясно, че това движение е естествено за него като ходенето. Започва да чете.

22.

Грехът на Декстър Рийд

Беше прекрасен летен ден. Горещ, но не прекалено задушен, изпълнен с обещания за всичко друго, само не и училище. Декстър стоеше на верандата на къщата и оглеждаше квартала, в който живееха. Беше хубав, не изпитваше съмнение в това. Нямаше нови къщи, а само удобни и стари постройки, които придаваха целия чар на мястото.

Небето беше синьо и ясно и мама обичаше да го нарича „тексаско небе“. Като цяло Тексас беше съставен от равнини и хълмове и Остин не беше от градовете, които си падаха по небостъргачите, така че на много места можеше да се види хоризонтът. Всичко беше чудесно тук.

Декстър се събуди в този съботен ден и се зае с обичайните си занимания. Те бяха много важни за него и ставаха все по-важни с напредването на възрастта му и осъзнаването, че времената се менят. Беше на единайсет години и вече можеше да разбере различията между половете, които някога му бяха много мъгливи. Момчетата, които бяха само с година по-големи от него, вече доста по-често говореха за неща като „путка“ и при това с искрен интерес и копнеж. Подобни приказки бяха смущаващи.

Декстър се будеше в съботите в 5:30 часа без никаква аларма още откакто беше на шест години. Някои от най-хубавите анимационни филмчета, а именно онези стари черно-бели произведения на изкуството, се излъчваха в тези ранни часове.

Ставаше и отиваше долу в кухнята, за да похапне препечена филийка от домашно направен хляб с канела. Неговата версия включваше огромни парчета масло, нездравословни порции захар и достатъчно канела, която да придаде допълнителен аромат. Вкарваше филийката във фурната и я вадеше с бълбукащо върху нея масло. Гледаше как се пече и как реотаните почервеняват от температурата.

Декстър обичаше тези сутрини, харесваше му, че само той е буден и цялата къща е само негова, поне в илюзиите му. Чувстваше се свободен и в безопасност, макар да му беше ясно, че нищо не можеше да спре лошите неща, ако решаха да се случат… но беше сигурен, че нищо лошо няма да се случи сега, в този момент. Времето между 5:30 и 8:00 часа беше истинско блаженство за него.

Грабваше препечената филийка, когато изстинеше достатъчно (но не прекалено много), слагаше я в хартиена салфетка и отиваше в дневната, където беше телевизорът. Включваше го на правилния канал и се пльосваше в барбарона си. Мама го мразеше, а татко не беше особено възхитен от него — наричаше го отживелица от седемдесетте, но Декстър настоя да го задържи. Той беше неговият талисман, част от ритуала.

Понякога в ранните сутрешни часове даваха „Инки и птицата мина“, но в повечето случаи беше „Шоуто на Хъкълбери Хрътката“ или някое не толкова известно анимационно. След това пускаха „Том и Джери“, а след него „Шоуто на Шантави рисунки“. Гледаше всичките и по време на рекламите се опитваше да запомни за кои нови играчки да уговаря мама и татко.

Първата част от магията приключваше около 8:00 часа. Тогава ставаха мама и татко. Обичаше и двамата, но ритуалът включваше усамотение; тяхното присъствие нарушаваше спокойствието му. Влизаше под душа, след което се обличаше, докато те пиеха първото си кафе. Целуваше мама по бузата, чуваше измърмореното „Добро утро“ от страна на татко и към 8:30 излизаше.

Днес не беше по-различно — анимационните и препечената филийка с канела вече бяха изпълнени и целият ден беше пред него. Замисли се какво да прави. Разполагаше с няколко долара в джоба си, получени в резултат от участието му в индустрията за косене на трева. Можеше да отиде в „Съркъл Кей“ и да си купи няколко нови комикса. Или да се качи на колелото и да намине край басейна. Да му се не види, можеше да прави каквото му беше на сърце!

Реши да повърви, необичаен избор, но денят беше толкова хубав, че му се прииска да почувства земята под гуменките си. Насочи се към Т-образното кръстовище, където улицата му се срещаше с друга след знака „Стоп“. Ако завиеше вдясно, щеше да стигне до парка и басейна, а вляво до Рамблинг Оукс, който децата наричаха „гората“.

Не беше точно гора, а по-скоро развихрил се гъстак. Все още не беше унищожен от тракторите, които съвсем скоро щяха да подготвят земята за нови постройки.

В повечето случаи не обичаше да ходи сам в гората, но днес беше различно. Декстър беше общително момче, но точно сега не желаеше компания. Затова зави наляво, а не надясно. Това просто решение щеше да промени живота му завинаги, както се случваше често.

Улицата свършваше в пръстта, а пръстта водеше до дърветата. След като ги прекосеше, щеше да излезе на трева, която щеше да го отведе до още асфалт и нови къщи. Гората беше място, в което човек можеше да се скрие, и какво ли не се случваше в нея.

Безброй деца изпушваха първите си цигари тук. За първи път се изпробваха целувки, а и се носеха слухове за първи свирки и подобни, но Декстър не беше сигурен за това. Той не беше брилянтен, но беше малко по-умен от повечето от връстниците си и подозираше, че ако искаш някое момиче от квартала да ти посмуче Джонито, трябва да я заведеш на някое по-приятно местенце от гората. Поне в колата си.

Тук се четяха мръсни списания и Декстър беше гледал няколко през последните години. Те предизвикваха смесени чувства в него, които като че ли не съвпадаха с тези на приятелите му. Затова се хилеше и шегуваше с тях и подмяташе с необходимите увереност и апломб някое и друго вербално бижу като „космата мида“ и „рошав бургер“. В това нямаше никакъв смисъл, тъй като момичетата на снимките бяха обръснати там долу, а и какво общо имаха бургерите с тях?

Много хора бяха плакали в тези гори. Декстър знаеше това. Независимо че кварталът им беше хубав, децата пак си го отнасяха от време на време. Тормозът също не беше нещо нечувано, макар че не се говореше особено много за него. Гората беше убежище и светилище, място за обикновени игри, забранени грехове и мъка. Едва на единайсет Декстър разбираше, че гората щеше да е едно от онези места, които никога нямаше да забрави. Тя винаги щеше да притежава определена сила, дори и само в спомените му.

Вървеше бавно по улицата. Наслаждаваше се на слънцето и на околните звуци. Никой не беше толкова луд, че да излезе да си коси ливадата толкова рано, но двама мъже си миеха колите, което според Декстър беше чудесна идея. Напъха ръце в джобовете си и намери бял камък за подритване в една от канавките. Денят щеше да е страшно хубав!

Асфалтът свърши и започна пръстта. Съществуваха два вида тексаска пръст. Едната беше черна, суха и сплескана; в нея растеше тревата и се вадеше на чимове. Другата беше кафява, почти на гранули и пълна с детрит, камъни и подобни. Тази беше от втория вид.

Дърветата не бяха много далеч, затова Декстър реши да се поразходи. Смяташе да мине през гората и да отиде в съседния квартал. След това щеше да заобиколи и да се прибере навреме, за да хапне малко болонезе или фъстъчено масло с желе и вероятно да пийне сода. После можеше да отиде до магазина за комикси или басейна.

Защо не? Денят беше изцяло негов.

Забърза крачка към дърветата, развълнуван от отворилите се пред него възможности.

Тогава ги чу.

— Целуни го, шибан малоумнико — каза гласът.

Декстър знаеше на кого принадлежи. Всяко хлапе в квартала можеше да го разпознае. На вездесъщия Марк Филипс, побойник и зла напаст. Историята на Марк беше също толкова скучна, колкото пръстта под гуменките му: той много бързо беше пораснал на височина и широчина и се радваше на преимуществото, което му осигуряваше това.

Човек можеше да се спаси от него чрез обичайните за побойниците подкупи: парите ти за обяд, комикси, процент от джобните. Онези, които не се подчиняваха, биваха възнаграждавани с наказания, а Марк много си го биваше в тези работи. Той беше готов да стори всичко, за да си поддържа славата, и се раздаваше от сърце.

Повечето побойници щяха да те понабият, да те щипят за зърната на гърдите и да те съборят, за да ти се изплюят в устата. Марк също използваше тези прийоми, но разликата между него и „колегите“ му беше голяма — той беше готов да се постарае много повече. Сълзите обикновено бяха знак, че тормозеният е схванал картинката. Не и при Марк.

Веднъж и Декстър пострада от него. Поради някаква причина — до ден-днешен не знаеше каква — отказа да даде на побойника един комикс, който му поиска. Отговорът на другото момче беше мигновен и много жесток. То го удари толкова силно по лицето, че имаше чувството, че очите му са се разклатили в орбитите си. Това беше последвано от удар в слънчевия сплит, който накара Декстър да падне на колене и да се опита да си поеме въздух.

Марк му се беше нахвърлил на мига, събори го на земята и му притисна ръцете с коленете си.

— На педерастчето са му пораснали топки, а? Лоша идея, педал. Сега ще трябва да си платиш.

Декстър имаше чувството, че вече беше започнал да го прави. Невъзможността му да диша беше предизвикала надигащата се паника в гърдите му. Като че ли умираше. Знаеше, че няма да умре, но така се чувстваше.

— Ще ти покажа една хватка, която научих от предаванията за бойни изкуства, педал — каза Марк. Гласът му звучеше почти радостен. Декстър го погледна и разбра, че „почти“ е напълно излишно.

Побойникът сложи палци на лицето му и ги заби над скулите му. Натисна. Не особено силно, което правеше случващото се още по-ужасяващо, защото дори лекият натиск болеше.

— Тук се намират някакви точки на натиск или както там им викат. Боли повече, отколкото ако те ритнат в топките.

След това натисна наистина здраво. Палците му като че ли се бяха превърнали в стоманени колове, които се забиваха с огромна сила.

Декстър нямаше какво да направи — очите му се ококориха и той не просто започна да крещи, а направо да пищи. Агонията беше мигновена, ужасна и се разстилаше навсякъде. Имаше чувството, че Марк забива копия в челюстта му.

Дори през болката можеше да види побойника и ухилената му физиономия. Очите му блестяха и Декстър усети, че момчето се беше възбудило. Писъците му го бяха надървили.

Всичко трябваше да приключи тук. При другите побойници ставаше така, но това беше денят, в който Декстър разбра, че Марк даваше всичко от себе си и беше готов на какво ли не, за да поддържа славата си; раздаваше се, ако можеше така да се каже.

Просто не спря. Натисна още по-силно. Натисна и се ухили още повече, докато Декстър пищеше. Продължи да натиска, докато по-малкото момче не се подмокри. Накрая молеше побойника да спре.

— Мамчето ти курва ли е? — попита Марк.

— Да, да, да! — изпищя в отговор Декстър.

— Кажи го тогава. Кажи ми, че майка ти е мръсна стара мастия, която обича да смуче и да ѝ го слагат в задника.

Отново усети надървения член на Марк, който пулсираше.

На Декстър трябваше да му се признае, че не отговори веднага, но тогава побойникът натисна още по-силно.

— Добре, добре, добре! Тя е мръсна стара мастия, която обича да смуче! — изпищя в отговор той.

— Мръсна стара мастия, която обича да смуче и да ѝ го слагат в задника.

— Мръсна стара мастия, която обича да смуче и да ѝ го слагат в задника! Моля те спри моля те спри моля те спри моля те спри моля те…

И тогава Марк наистина го пусна. Махна си палците. Но не слезе веднага от него. Остана отгоре му. Погледът му не се отлепяше от Декстър — очите му бяха наполовина затворени като на хищник, а надървеният му член пулсираше върху корема му. Беше опиянен от силата си; сила, която му позволяваше да прави каквото си поиска, и да причинява болка.

— Слушай, педал. Ако някога кажеш на някого, че съм направил това, ще те намеря и ще ти откъсна пишката. Да не мислиш, че се бъзикам?

Декстър не можеше да отговори. Целият трепереше, а туптенето в бузите му не спираше, сякаш Марк не беше махнал палците си оттам. Поклати глава и започна да плаче. Издаваше дълги и протяжни хлипания. Побойникът го погледна отвратен.

— Шибана путка педалска.

Марк стана от Декстър. Малкото момче се извърна настрани и повърна в добрата стара тексаска пръст. Бузите му горяха. Туптенето продължи почти два дни и през цялото време не можеше да се храни нормално.

Това беше първият сблъсък на Декстър с тормоза и той определено остави своята следа в него. Въобще не се съмняваше, че Марк ще изпълни заканата си. На него му харесваше да причинява болка. Причиняването на болка помпеше гумата на побойника, надървяше хотдогчето.

Марк беше зъл. Декстър разбираше много добре това. Децата не познаваха нюансите на сивото. Моралните дилеми се появяваха по-късно, когато започваха да оправдават собствените си злодеяния. Черно на бяло, Марк беше чудовище и Декстър беше разбрал това от първа ръка.

Така че когато чу „Целуни го, шибан малоумнико“, знаеше, че това не е на добре, ама никак не е на добре.

По-късно през годините Декстър щеше да се пита защо, предвид че знаеше какво щеше да последва, просто не се беше обърнал върху тази кафява тексаска почва и не се беше върнал обратно на кръстовището, където да завие към парка и басейна и да продължи да бъде единайсетгодишен.

Вместо това продължи напред към гласа. Много се страхуваше, но беше неспособен да се обърне.

След първата редица дървета пред него се отвори малко пространство и Марк, който се беше надвесил над Джейкъб Литълфилд.

Джейкъб беше по-голям от Марк и Декстър, почти на седемнайсет години, но беше по-дребен от Марк и много по-бавен в главата от двама им. На Декстър му стана ясно, че думата „малоумник“ не беше използвана метафорично. Колкото и грубо да звучеше, едва ли Джейкъб чуваше тази обида за първи път и вероятно разбираше значението ѝ.

Момчето беше паднало на ръце и колене и плачеше като изгубено дете. Лицето му беше голямо и обло с късо подстригана руса коса. Кожата му беше млечнобяла. Декстър винаги беше смятал, че Джейкъб има най-красивата кожа, която някога беше виждал в друго момче. Джейк беше сладко хлапе, винаги се усмихваше и беше много доверчив. Обикновено майка му не го изпускаше от поглед. Декстър се чудеше какво, по дяволите, се беше случило.

Марк посочи десния си крак, който беше бос. Той изглеждаше грозен, с мръсотия между пръстите и много неприятен.

— Казах ти да го целунеш, глупав олигофрен такъв. Полигави се достатъчно, така че не трябва да имаш проблем да почистиш между пръстите ми.

— Не искам — проплака Джейкъб. — Моля те, не ме карай.

Марк зашлеви момчето. Много силно. Декстър потръпна при звука.

— Прави каквото ти казвам, или ще те спукам от бой, шибан малоумнико! Чуваш ли ме?

Побойникът зашлеви отново момчето и сега то направо се късаше да реве с пълно гърло като някакво бебе. Декстър наблюдаваше случващото се със смесица от ужас и изумление. Джейкъб се наведе напред и започна да целува и лиже мръсния крак на Марк.

Шибаняк беше единственото, което му дойде на ума. Декстър не ругаеше често, но шибаняк беше гъвкава дума, която пасваше чудесно на много места. Това беше едно от тях.

— Точно така, малоумнико, изчисти ги хубавичко.

Декстър разпозна изражението на лицето на побойника. Дивашка радост. Напълно сигурен беше, че Марк вече е изпънал палатката, както обичаха да казват по време на преспиванията в къща на приятел. Това така забавно остроумие не беше много уместно тук. Гърлото му беше сухо и имаше чувството, че устата му е прашасала. Ставаше свидетел на най-лошото нещо, което някога беше виждал в живота си. Сигурен беше в това.

Както беше сигурен, че колкото се може по-бързо трябва да се изпарява оттук. Трябваше да се изпарява шибаняшки бързо. Иначе щеше да се озове на ръце и колене до Джейкъб и двамата щяха да лижат мръсотията от краката на Марк, докато не ги лъснеха.

Ами Джейкъб?

Разбира се, нямаше как да не го споходи тази мисъл. Все пак Декстър беше добро момче. Отговорът веднага се появи — бърз и срамен.

Съжалявам, Джейкъб, но ще се наложи да го отнесеш.

Подобна постъпка не беше особено благородна, но все още помнеше добре какво му беше сторил Марк, и при самата мисъл пикочният му мехур заплаши отново да се изпусне. Джейкъб трябваше да се оправя сам, което си беше шибаняшко, но така стояха нещата.

Декстър се обърна да си ходи и тогава се случи. Най-старото клише. Като в някакъв лош филм. Настъпи пръчка. Лятото беше сухо, така че пръчката изпука като фишек.

По-късно Декстър щеше да размишлява над факта, че хлапетата като Марк въобще не се двоумяха и нямаха никакъв морален кодекс. Пръчката изпука и побойникът му се нахвърли само след няколко секунди. Първо чу как по-голямото момче се размърда и миг по-късно огромните му и месести ръце го сграбчиха за врата. Много преди Декстър да успее да разгадае появилата се мисъл „Бягай!“ и да я приложи на практика.

— О, я виж какво си имаме тук — изкиска се Марк. — Явно се събира конвенцията на малоумниците.

— Пусни ме — настоя Декстър повече по навик, отколкото изпълнен с надежда, че побойникът ще го послуша. — Просто се разхождам. Не ми пука какво се случва. Обещавам да не казвам на никого.

Марк го стисна малко по-силно и той се затърчи. Не беше точно болка, а по-скоро обещание за такава.

— Не мисля, педал — каза по-голямото момче. — Организирам малко парти тук и смятам, че трябва да се присъединиш към него.

Марк се обърна без повече приказки, като все още държеше Декстър за врата, и тръгна обратно към празното пространство. Джейкъб продължаваше да е на ръце и колене. Трепереше и ревеше. Декстър не се чудеше защо момчето не е избягало. Навярно Марк му беше обещал да го убие, ако го стори. По-добре да лижеш мръсния му крак, отколкото постоянно да се оглеждаш зад рамо. Всички малки деца, които някога са били тормозени от побойници, разбираха тази логика.

Марк го блъсна напред и го пусна. Декстър се спъна и се приземи под лош ъгъл върху китката си. Не успя да предотврати падането, а само го омекоти. Също така си удари брадичката в земята. Зъбите му изтракаха толкова силно, че чак черепът му изтръпна, сякаш някой го беше фраснал с голяма дървена лъжица.

— Почвай да лижеш отново, малоумнико — нареди на Джейкъб Марк.

Момчето продължи да плаче, но съпротивата му би била излишна. То се зае да чисти с език мръсотията между пръстите на побойника. Декстър се изправи до седнало положение и си избърса устата. Зъбите го боляха.

Слънцето беше горещо, но не и по онзи приятен начин отпреди малко, сега беше някак си сюрреалистично. Имаше чувството, че се пече жив. Чуваше някак забавено насекомите и птичките около себе си.

Сякаш съм в кошмарния сироп, който е навсякъде…

Така наричаше баба му онези кошмари, в които трябва да бягаш, но имаш чувството, че си попаднал в някаква каша — кошмарен сироп. Тя му беше казала, че на моменти се появява и когато си напълно буден.

Марк се обърна към Декстър. На лицето му се беше появила усмивка като на влечуго, а погледът му беше замъглен. Определено беше изключително доволен. Всичко това тук беше само за него. Покорство, деградация, власт. Марк знаеше какво иска, и правеше каквото е необходимо, за да го получи.

— Слушай, педал, ще ти позволя да си избереш какво да правя с теб. Можеш да ми се подчиниш или ще получиш още от лечението, което ти приложих преди няколко месеца.

Думите на побойника накараха Декстър да потръпне. На челото му изби пот. Устата му пресъхна.

Ще направя каквото поиска, едва ли ще е толкова лошо.

Нищо не може да е чак толкова лошо.

— Ето каква е сделката. Ще си извадиш малката тънка пишка и ще накараш малоумника да я налапа. Искам да се задави с кренвиршчето ти. — Марк се усмихна лениво и радостно. — Той ще го посмуче, а ти ще се изпразниш в устата му, ебчо. Не го ли направиш, отново ще заиграят палците. — Побойникът размърда споменатите пръсти и се ухили още по-широко.

По-късно през годините Декстър се питаше откъде типове като Марк знаеха точно къде да забият ножа, за да боли най-много. Това беше почти свръхестествен талант, сравним единствено с акулите, които надушваха кръвта във водата.

Декстър не беше перфектен, но се опитваше да е добро момче. Имаше своите моменти на гняв и егоизъм, но досега не беше правил нещо наистина грозно. Никога не си беше изкарвал яда на някой по-слаб от него, никога не беше наранявал беззащитно животно, а лъжите му бяха дребни. Някак си Марк знаеше всичко това и искаше да го промени, защото беше наясно, че така ще го нарани много повече, отколкото ако го накараше да му излиже краката или забиеше палци в лицето му.

— А ако не го направя?

— Продължавай да ближеш, малоумник! — изкрещя Марк на Джейкъб и отново се обърна с онзи сънен поглед и усмивка на влечуго към Декстър. — Ще те накарам да пищиш, педалче. Ще те накарам да пищиш, докато не си изгубиш шибания акъл.

Декстър се опита да се бори със страха си. Не можеше да отрече това през годините, в които си спомняше този случай. Опита се. Само че в този ден разбра, че куражът е запазен за героите от комиксите, а не за единайсетгодишните момчета.

Стана и отиде при Марк. Погледна падналия на земята Джейкъб — той вече не се късаше от реване, но продължаваше да ближе крака на побойника, който беше станал доста чист.

Добра работа!, помисли си Декстър на ръба на истерията.

Джейкъб спря за момент и го погледна. Момчето наистина имаше красива кожа. Очите му бяха като на дете — големи и доверчиви. От носа му течаха сополи, а бузите му бяха мокри от сълзите.

— Преди да го накараш да ти налапа кренвирша, искам да го зашлевиш — нареди провлечено и лениво Марк.

Не го прави, провикна се един глас в главата на Декстър. Това е нещо, което няма как да поправиш после.

Декстър не можеше да отлепи очи от лицето на Джейкъб. От облото му, глупаво лице. В него започна да се надига гняв, ирационален гняв, който твърдеше, че вината да се озове в това положение, е изцяло на умствено изостаналото момче, че заради него трябва да направи нещо толкова ужасно.

Ако не беше такъв шибан малоумник, нямаше да сме тук и аз просто щях да си направя разходката в тази чудесна съботна сутрин.

Гневът на Декстър се засили. По-късно осъзна, че гневът му е бил породен от страх и срам.

Вдигна ръка и я задържа във въздуха. Трепереше.

— Направи го, педал — прикани го Марк и се ухили като жабок.

Декстър имаше чувството, че е попаднал в ада.

Затвори очи, за да не вижда лицето на Джейкъб. Отдаде се на гнева си и замахна.

23.

Зашлевих бедното момче и… направих каквото ми каза Марк.

След това само стоях и гледах как го заплашва — продължава да чете човекът от видеоклипа. — „Каза на Джейкъб, че ще го убие, ако каже и дума, и че ще чука майка му в задника след това. В този ден приключиха детските ми съботи. Опитах се да ставам в ранните спокойни часове на утрото, но анимационните ми се струваха глупави, а хлябът с канела не беше толкова вкусен. Никога вече не се приех такъв, какъвто мислех, че съм. Всеки човек има представа за себе си, особено като дете. Идеали. Представяме си, че ще бъдем смели, когато е необходимо, че ще вземем правилните решения в трудни ситуации. Марк разби тези ми илюзии. Осъзнах, че съм способен да нараня, дори да изнасиля друго човешко същество — безпомощно при това, за да спася собствената си кожа. Не се държах никак геройски, когато ножът опря до кокала, и каквото и да се случеше след това, винаги щях да се сещам за този момент. Разказах на баба за случилото се. Разказах ѝ и плаках, а тя ме прегърна и не ме пусна дълго време. Помълча малко, за да обмисли всичко, както правеше често. Накрая ми каза следното: «Всеки има по малко грозота в себе си. Следващия път, в който тръгнеш да съдиш някого, си спомни своята». Баба беше единствената, която знаеше за този случай. До тази година. Намерих свещеник, добър човек, който беше готов да изслуша изповедта ми. Аз говорих, той слуша и след това стана чудо на чудесата — свещеникът ме опрости. Каза ми, че и Бог ще ми прости, и аз му повярвах. Бог не е проблемът. Не знам дали съм готов да простя на себе си. Но се опитвам. Давам всичко от себе си.“

Мъжът оставя листа на масата пред себе си и разплита пръстите на ръцете си, като палецът и показалецът продължават да си играят с броеницата.

— Декстър Рийд разкри една тайна на света — желанието си да се превърне в жена. В същото време запази друга, която е по-срамна. Поне за него. Както често казват хората, трябва да се казва истината и само истината. Лесно е да се говори, трудно е да се действа, но действието е необходимо за спасението. Поредният пример може да се намери в смъртта на Розмари Зоненфелд.

Екранът потъмнява.

— Лошото ми предчувствие ще се оправдае ли? — питам Алън.

— Да.

— Давай.

Той кликва върху следващия клип. Този път под него пише: СМЪРТТА И ГРЕХЪТ НА РОЗМАРИ ЗОНЕНФЕЛД.

— Розмари беше грешница на грешниците — започва напевно мъжът. Не звучи осъдително. Просто разказва. — Младостта ѝ премина под знака на безразборния секс, чукането за пари, наркотиците и перверзиите. Когато стигна дъното, тя прие Бог в живота си и му изповяда миналото си. Разкри тайните си и се опита да тръгне по правия път. Но също както в случая с Декстър, Розмари имаше втора тайна, голям грях. Гледайте внимателно.

На екрана се появява жена, чието лице се е надвесило над купчина с кокаин. В ръката си държи сламка. Гола е и цялата трепери. Чува се смъркане и купчината значително намалява. Разпознавам жената като Розмари.

— Отново — заповядва гласът. Той принадлежи на мъжа, който е записан на клиповете.

Розмари вдига поглед. Очите ѝ са доста отнесени, но страхът в тях е повече от очевиден.

— Ако продължа да смъркам, ще умра — казва тя.

— Така е — отговаря мъжът. — Но ако не го направиш, ще прострелям капачките на коленете ти и ще ти отрежа гърдите. Пак ще умреш, но ще е много по-болезнено. — Онзи млъква за миг. — Отново.

Розмари приема съдбата си. Навежда се над купчината и изсмърква огромна доза, която като че ли няма край. Сламката полита от пръстите ѝ. Главата ѝ се отпуска назад, погледът ѝ блуждае, а косата ѝ пада като водопад върху гърба ѝ. Прилича на някакво отвратително изкуство, на смъртоносна естетика, създавана от предстоящата смърт.

— Сега легни — нарежда с утешителен глас мъжът. — Легни, дете мое.

На екрана се появява облечена в ръкавица ръка, която бута треперещата и тресяща се Розмари на леглото. Тя се усмихва и хапе долната си устна. На челото ѝ са избили капки пот. Тя е олицетворение на изпаднала в екстаз жена. Свива бедрата си отново и отново, сякаш се бори с оргазъм.

— Разкажи ни за Дилън, Розмари.

Тя застива и погледът ѝ като че ли става по-ясен. Намръщва се и потръпва. Започва да се поти.

— От… откъде з-знаеш з-за…? От-откъде? Казах само на хората в мо…

— Знам, Розмари — прекъсва я той. — Ти умираш. Не искаш ли да посрещнеш Бог с истината на уста? Разкажи ни за Дилън. Той беше твой брат, нали?

— Д-да. Брат. Красивото ми братче.

— На колко години беше Дилън?

Розмари потръпва веднъж и затваря очи.

— На тринайсет — изсъсква в отговор тя.

— А ти на колко беше?

— Петнайсет петнайсет пет-пет-петнайсет — отговаря напевно жената.

— Разкажи ни, Розмари. Разкажи ни, разкажи на тях, разкажи на Бог какво направи на красивия Дилън.

Следва дълга пауза, в която жертвата му започва да се тресе неудържимо. Дишането ѝ става по-учестено и накъсано.

Не ѝ остава много време, мисля си аз.

— Една вечер се намъкнах в леглото му и му направих свирка! — изграква тя. — Лапнах му го и той не можеше да направи нищо друго, освен да ми позволи. След това го надървих отново и го чуках.

— Какво се случи на следващия ден, Розмари?

Мълчание. Спазми. Пот.

— Какво се случи на следващия ден?

Тя клати ли, клати глава.

— Не не не не не не не.

— Бог е любов, Розмари.

Тези думи променят държанието ѝ, но не ми е ясно защо. Тя започва да плаче.

— Той се самоуби. Отиде в банята и си преряза вените. Не остави бележка, защото знаеше, че аз ще разбера причината. Никой никога не разбра, нито мама, нито татко, но аз знаех знаех знаех. Злият копнеж в мен уби сладкия Дилън, накара го да стори зло против волята си и го изяде жив. Злият копнеж доведе до смъртта му.

Намръщвам се от болката, която чувам в гласа ѝ, и от факта, че е измислила име на нещо в себе си, което ненавижда. Злият копнеж.

— Много добре, Розмари — казва мъжът. Изненадана съм от дълбочината на състраданието в гласа му. Всъщност на него му пука. — Смятам да ти донеса покой, да те пратя при Бог. Това ще ти хареса ли?

Розмари започва да изрича молитва:

— Отче наш, който си на небесата.

На екрана се появява дълга метална спица със заострен край.

— Да се свети Твоето име — отговаря мъжът.

Отново се връщаме към онзи, който е седнал на масата. Просто ей така. Знам какво се е случило след това. Промушил я е от едната страна, изкривил е спицата и е пронизал сърцето ѝ, като по този начин ѝ е осигурил обещаната бърза смърт.

— Отново виждате какво имам предвид, нали? Разкритата тайна скрива другата, неразкритата. Истината не е стремеж, тя пристига на мига.

За първи път езикът на тялото му се променя. Той оставя броеницата на една страна и полага длани на масата.

— Прекарах целия си живот в подготовка за този момент и за това разкритие. Не го направих за себе си. Не го направих, защото изпитвам удоволствие от убийствата.

— Да, бе — отвръща сардонично Кали.

— Възползвах се от всичкото това време, за да създам абсолютен, безспорен и неопровержим пример в името на истината. Защото най-изначалната истина е тази: ако живеете в лъжа и в грях, ще бъдете лишени от плодовете на рая. Живейте с истината, изповядайте греховете си, без да оставяте нищо скрито, и ще седнете от дясната страна на Бог, когато умрете. Много е просто. Няма нужда от размисли и предположения. Необходимо е единствено да се действа на абсолютно равнище.

Ние обичаме малките си грехове. Тайните, които пазим само за себе си, понякога са единствените неща, които наистина можем да наречем наши собствени. Разбирам това. Наясно съм, че животът може да бъде труден. Майката, която работи на три работи, за да отгледа сама четирите си деца, може да се отклони от правия път за бърза афера с някой женен мъж. Това ѝ осигурява тръпка и удоволствие, един откраднат миг, в който се чувства свободна — чувство, което смята, че никога вече няма да изпита до края на живота си. Понякога грехът може да бъде като вода в пустинята. Истината обаче си остава същата: тя може да работи на три работи, да отглежда добре децата си, да води лишен от грешки живот, но ако умре, без да се изповяда от абсолютно всичките си грехове, няма да отиде в рая. Така че си задайте въпроса: тези откраднати моменти струват ли си да изгубим вечността?

Прекарах две десетилетия в убийства не заради удоволствието от този акт, а за да мога да съм тук сега пред вас и да споделя истината от онова, което съм видял. Избирах жертвите си много внимателно, както сами ще се уверите. Всеки си има тайна, мрак, нещо, което не може да разкрие. Сега всички те се намират от дясната страна на Бог. В крайна сметка те дадоха живота си, за да можете вие да разберете. Не станаха доброволни мъченици, но все пак са мъченици.

Аз не съм месия. Само Исус Христос беше такъв, синът Божи. Съвсем скромно обаче заявявам, че съм пророк на нашата модерна епоха. Живеем във времена, които са пропити от грях. Безбожието е почти навсякъде. Ако гледате това, слушайте внимателно какво говоря, за да се пробудите. Съществува добро и зло. Съществува Бог, рай и ад. Пътят към рая е пътят на абсолютната истина. Пътят към ада е пътят на лъжите, тайните и придържането към тези безценни тайни. По кой път ще изберете да тръгнете?

Ако изберете този към рая, тогава изгледайте останалите ми видеоклипове и ме слушайте внимателно. Вероятно ще видите как някой друг разкрива собствения ви грях. Вероятно ще осъзнаете най-великата и проста истина: дори най-лошото нещо, което сте направили, все още може да бъде простено от Бог. Просто трябва да го помолите. Преди двайсет години осъзнах, че Бог ме е избрал да споделя тази истина със света. Грехът е вездесъщ. Започваме да грешим от момента, в който се раждаме. Но ако гледате това, значи разбирате: можете да бъдете спасени, стига да признаете всичко пред Бог и не запазите нищо за себе си. Някои ще попитат как мога да оправдая убийствата. Отговорът ми е прост: това, което ще видите на клиповете, не е убийство. Това е саможертва. Те признаха греховете си пред мен, разкаяха се и им беше позволено да отидат в рая. Не отричайте фактите — мнозина са казвали нещата, които изричам сега. Но хората отказват да чуят. Продължават да пазят стриктно тайните си. Чуват думите, но не ги чувстват в сърцата си. Явно те не са достатъчни. Очевидно човекът трябва да види как себеподобните му плачат, кървят и умират. Нуждае се да чуе мрачните тайни на другите, за да осъзнае, че не е сам, че и други също са сторили ужасни неща. Онези, които жертвах, бяха дадени на Бог, за да се уверя, че този път ще слушате, ще чуете и ще почувствате тази изначална истина: бъдете честни с Бог и ще получите вечно избавление, запазете и най-малката тайна за себе си и ще горите завинаги в адските огньове.

Последните думи на мъжа са изречени набързо, като гръмотевица, и с огромна страст. Това е, мисля си аз. Това е причината за действията му. Или поне той си мисли така.

Опитва се да даде пример в името на истината пред Бог. Убийствата са били необходими, за да осигури този идеал, и са били оправдани от потенциалното избавление на други, които ще гледат и ще научат уроците, които се опитва да им преподава. Не е необходимо да се чувства виновен. Те са се покаяли, нали? Това означава, че ги е изпратил на по-добро място. По дяволите, та той им прави услуга.

Пълни глупости. Ами Амброуз? Как ще оправдае неговото убийство?

Психопатите, колкото и брилянтни да са те, винаги имат слаби места. Мисленето им, колкото и логично да изглежда на пръв поглед, не може да скрие основната им мотивация: те се наслаждават на страданието и смъртта на другите.

Мъжът отново взима броеницата и започва да търка мънистата.

— Предлагам себе си като последното доказателство за принципите, които изповядвам. Обръщам се към служителите на реда, които ще гледат тези видеоклипове: всичко необходимо да ме заловите, е на този и на другите записи. Всичко. Но трябва да сте с ясно съзнание. Трябва да сте способни да виждате истината. Правете това, което проповядвам, и веднага ще се озова пред вас. Запазете лъжите си, оставете воала върху очите си и ще мине повече време, докато дойда. В този случай времето е живот, полицаи и агенти. Не съм приключил. Имам още имена в списъка си. Правя необходимото, за да ги доведа първо при мен и след това да ги изпратя да седнат от дясната страна на Бог. Ще убия отново в следващите два дни. Този път ще е дете.

— Мамка му — изругава Алън.

Всичко застива отново. Светът спира да се върти и цикадите се завръщат. Нямам съмнение, че ни казва истината и че ще си изпълни обещанието.

— Това е всичко засега. Наясно съм, че ще остана в историята с някакво прозвище. Не желая нечие остроумно творение да отклони вниманието от целта на моето послание. Затова искам да опростим нещата: можете да ме наричате Проповедника.

Екранът отново потъмнява.

Всички мълчат.

— Проповедника — казва най-накрая Кали с насмешка. — Ама че его има този.

— Розмари каза, че е споделила „само на хората в мо…“. В какво? — питам аз.

— Моята църква? — предполага Алън.

Намръщвам се.

— Няма голяма логика в това. Видя ли физиономията ѝ? Тя не го позна. Нямаше никаква представа кой е този човек. Църквата е малка, както и паството.

— Това освобождава от подозрение отец Йейтс — отбелязва Алън. — Какво ще кажете за някоя група за взаимопомощ?

— Като Анонимните кокаинови злодеи ли? — пита Кали.

— Понякога на такива се събират много хора. Трудно е да се помнят всички лица.

— Това е добро предположение — съгласявам се аз.

— Но е истински трън в задника — въздиша Алън. — Имал съм си работа с такива групи в миналото. Много е неприятно. Приемат идеята за „анонимността“ доста на сериозно.

— Въпреки това няма да се откажем от това предположение. Какво има в следващите видеоклипове?

— Не съм гледал останалите след този — отговаря Алън, — но явно държи на думата си. На тази страница има още шест клипа и след това… — Кликва върху един линк, който гласи „Следваща страница“ и в браузъра се зарежда такава, изпълнена с миниатюри. — Ако погледнеш внимателно, ще видиш, че всеки клип съдържа информация за автора. Всички тези са негови.

Навеждам се напред и определено виждам „Автор: Проповедника“ под всяка миниатюра. Разглеждам и самите тях. Те са смесица от изображения. На някои се вижда само черен екран, а на други вече добре познатите бели букви, които използва за начални надписи. На някои има млади, а на други по-възрастни жени. Някои от тях изглеждат мъртви, други ужасени, а трети са с увити около устите им парцали. Не разпознавам никакъв общ тип на жертвите.

— Колко миниатюри има на една страница? — питам аз.

— Десет реда от по пет на ред — отвръща Алън.

— Колко страници? — Страхувам се от отговора.

— Почти три пълни.

— Значи ако всяка миниатюра е отделна жертва — разсъждава на глас Кали, — то тогава числата, оставени на кръстовете на Лиза Рийд и Розмари Зоненфелд, са броят на жертвите му.

— Има още един проблем — казва Алън и се връща на първа страница от религиозната секция на сайта. — На първа страница се нареждат онези видеоклипове, които са с най-голяма популярност. С други думи, това е броят на гледанията.

— Чудесно — промърморвам аз. — Предполагам, че също така има общ индекс на популярност, нали?

Алън кима.

— Ако тези клипове се гледат много пъти, те не само че ще се появят на първа страница в религиозната секция, но и на първа страница на самия сайт.

— Някой съвсем скоро ще направи връзката с името на Рийд — отбелязва Джеймс. — Както и заканата му, че ще убие дете. Съвсем скоро всичко ще се появи в новините.

Неприятното чувство в стомаха ми става голямо като бездна.

— Това ще се превърне в една голяма лайняна буря — казвам аз. — Трябва да се опитаме да изпреварим събитията. — Започвам да крача и да разсъждавам на глас, за да подредя мислите си. — Медиите ще разпространят новината и ще започнем да получаваме обаждания отвсякъде относно жертвите. Фактът, че е останал скрит досега, вероятно означава, че повечето му жертви са нерешени случаи на изчезвания. Много семейства ще вдигнат голяма врява, за да получат потвърждение.

— Господи Боже — изумява се Кали, която едва сега осъзнава мащаба на това, което говоря. — Тези бедни души ще започнат да се появяват отвсякъде.

— Заедно с ненормалниците — отбелязва Алън.

Подобни сериозни убийства — особено когато бъдат озарени от прожекторите на медийното внимание, привличат лудите, както месото гладните кучета. Редят се на опашки да признават. Колкото по-необичайно е престъплението, толкова по-дълга е опашката. Потърквам чело и продължавам да крача напред-назад.

— Трябва да свалим клиповете — казвам аз.

— Да — съгласява се Кали.

— Почакайте — намесва се Джеймс и започва да въвежда един след друг адреси на уебсайтове в нов прозорец на браузъра. След малко се изправя и поклаща глава. — Така си и мислех.

— Какво има? — питам аз.

— Ключовата дума е „видеосайт“ — отговаря той. — User-tube е най-известният сайт за споделяне на видеоклипове, но съвсем не е единственият. Въведох още десет други. Вижте сами.

Навеждаме се над монитора, докато Джеймс ни показва отворените прозорци на браузъра. Всеки от тях е пълен с видеоклипове.

— Това да не са…? — учудвам се аз.

Той кима.

— Клиповете на Проповедника. Качени от други потребители в подобни уебсайтове по целия свят. — Свива рамене. — Хищниците са много по-бързи в интернет пространството.

Алън търка лицето си с две ръце.

— Майка му стааааара.

— Какво искате да ми кажете, че няма да има никакво значение, ако ги свалим от User-tube?

— He. User-tube е най-известният сайт за видео споделяне в интернет. Ако ги свалим, веднага ще се усети, но това няма да спре разпространението им. Само ще намали гледаемостта им.

— Как така? — пита Алън.

Джеймс свива рамене.

— Клиповете вече са навсякъде, включително на хард драйвовете на хората. Те ще ги запишат на компактдискове или дивиди, ще си ги препращат по имейли, ще ги споделят в други форуми и дискусионни групи. Съществуват тонове сайтове за видео споделяне, които са базирани извън Щатите. Повечето няма да ни обърнат никакво внимание. Дори онези в САЩ няма да искат да го сторят, освен ако не представим съдебна заповед. След това ще се сблъскаме със самия User-tube. Цялото му съдържание се осигурява от потребителите. Всеки клип, който свалим, ще бъде качен отново от някой друг в името на свободното слово и воайорството. Това е перфектната среда за Проповедника.

Алън вдига ръце отвратен.

— Какво трябва да направим тогава, мамка му?

— Ще ги свалим. След това ще накараме „Компютърни престъпления“ да се заемат с комуникацията с User-tube и следенето на всякакви опити Проповедника да качи нови клипове. Те ще ги спрат и ще ни уведомят за появата им. Ще помолим „Компютърни престъпления“ да се свържат и с другите сайтове за видео споделяне, за които знаем, че ще ни сътрудничат. Това е всичко, което можем да направим — казва Джеймс и поклаща глава. — Най-важното, което трябва да разберете и да приемете, е, че клиповете вече са пуснати. Няма връщане назад. Семействата ще ги гледат и ние не можем да направим нищо по въпроса.

Примигам насреща му няколко секунди.

— Трябва да се обадя на заместник-директора — казвам аз. — Ще се нуждаем от още хора.

Джеймс кима.

— Специален екип.

— Да.

Алън изръмжава.

— Чудесно. Шайка новобранци, които се спъват в собствените си връзки на обувките и се опитват да ми откраднат мястото.

— Ще ги използваме предимно да вдигат телефоните и да обобщават информацията. Проверяването на уликите и основното разследване остават при нас.

— Те ще свършат черната работа, а после ние ще се потопим в славата — кима одобрително Кали. — Това ми харесва.

— Да вършим нещата едно по едно — започвам аз. — Трябва да изгледаме клиповете. Той ни каза имената на Декстър и Розмари. Може би е следвал една и съща формула през цялото време. Трябва да направим списък и след това да започнем да търсим подобни престъпления в базите данни в цялата страна.

— Търсете допирни точки в местоположенията — предлага Джеймс. — Да се надяваме, че ще ни даде някакви насоки в тази област, които ще ни помогнат да идентифицираме жертвите и да стесним географския си район. — Поглежда ме. — Накрая ще изпратим този списък до полицейските участъци в различните градове. Ще ни е от голяма помощ, ако успеем да намалим радиуса.

— Добра идея. Разделете клиповете. Аз ще се заема с последната страница и ще започна да ги гледам веднага след като се обадя на заместник-директора и на Розарио Рийд.

Алън се намръщва.

— Мислиш ли, че знае? Какво е сторил синът ѝ на онова хлапе Джейкъб?

Чувствам се изморена, в пълен безпорядък и едва мога да си събера мислите, но в същото време съм прекалено развълнувана.

— Не. Да се захващаме за работа.

24.

— Господи — изумява се заместник-директорът и млъква. Изчаквам го. — Това ще плъпне навсякъде.

— Вече е, сър.

Обаждам му се на мобилния телефон. Винаги е включен.

— Имаме ли въобще някаква идея кое е детето, което смята да убие?

— Не, сър.

Пак мълчание.

— Говори ли с Розарио?

— Все още не, сър. Първо се обадих на вас. Но ще звънна и на нея.

— Ще е трудно за семейството ѝ. — Джоунс въздиша. — Предполагам, че искаш специален екип?

— Ще ни трябват още хора, сър. Когато медиите се захванат с намереното в интернет, семействата ще се нуждаят от номер, на който да се обаждат. Ако не можем да попречим на медиите да си вършат работата — което определено няма как да направим, поне можем да ги използваме за целите си.

— Съгласен съм. Ще се нуждаеш от някого, който е правил това и преди и е запознат с тънкостите.

— Имате ли някаква идея кой ще е този някой?

— Една агентка от „Охрана на обществения ред“, която си разбира от работата. Джезабел Смит.

— Наистина ли се казва Джезабел?

— Да, знам. Религиозната връзка обаче е доста неуместна[12]. Джезабел работи при нас от около осем години и е особено мотивирана. Използвахме я по време на големия страх от тероризма през 2007-а. Хората постоянно се обаждаха и казваха, че са видели представители на „Ал Кайда“ къде ли не. Пълни глупости и загуба на време, но тя свърши чудесна работа в отделянето на зърното от плявата.

— Поне не е новобранец. Предполагам, че агентите, които ще отговарят на телефоните, ще бъдат зайци?

— Опасявам се, че да. От какво друго имаш нужда?

— Искате ли да се обадя на директора?

— Да, но няма да те карам да го правиш. Аз ще се оправям с него и ще се уверя, че ще се обажда на мен, а не на теб. Ще се нуждаем от ресурсите му, за да се справим с медиите.

— Благодаря.

— По-добре запрятай ръкави, Смоуки. Ще говоря с агент Смит и ще я изпратя при теб до един час. Обади се на Розарио Рийд.

— Да, сър.

Джоунс затваря и аз се наслаждавам на този момент. Не искам да се обаждам на Розарио, ама въобще. Нямам нищо друго освен лоши новини за нея.

— Стегни се — казвам си.

Набирам номера ѝ. Тя вдига само след три позвънявания.

— Смоуки?

— Здрасти, Розарио.

— Лоши новини, нали? — Не усещам никакво колебание в гласа ѝ. Това прави нещата малко по-лесни за мен, но не кой знае колко.

— Много лоши.

— Кажи ми ги. — В гласа ѝ отново не се усеща никакво колебание.

Правя го. Разказвам ѝ за Проповедника, видеоклиповете и страниците, които е откъснал от дневника на Лиза. Розарио мълчи през цялото време, докато говоря, а и след това.

— Помня Джейкъб Литълфилд — казва накрая тя. — Сладко момче. Помня и Марк Филипс. Малко чудовище, което порасна и се превърна в голямо такова. Влезе в затвора още на двайсет години. Горкият Декстър. Горкият ми син.

Гласът ѝ се пречупва за първи път, откакто я познавам. Така ни връхлитат загубите понякога, по никое време. Розарио не загуби самообладание, когато детето ѝ беше убито, а едва сега, когато се сеща за малкия си син и края на съботните сутрини.

— Приближавате ли се до откриването на това чудовище? — пита след малко тя.

— Да, в по-широк смисъл. Той ни осигури видеоклипове със записи на по-старите си жертви. С колкото повече информация разполагаме, толкова повече се увеличават шансовете ни да го заловим.

— Защо му е да прави това? Защо му е да разкрива тайната на Лиза пред целия свят? Не му ли е било достатъчно да я убие?

Тя иска да разбере и аз се опитвам да ѝ помогна, макар да съм наясно, че няма да намери никаква утеха.

— Винаги става въпрос за власт, Розарио. Власт над живота и смъртта и всичко останало. Не мога да ти кажа точно какви са мотивите му, поне не все още, но краткият отговор е „не“, убийството ѝ не е било достатъчно. Той иска да контролира най-личните, най-съкровените и най-пазените ѝ тайни. Това е сексът за него. При това е чудесен секс.

— А речта му за „истината“ и за Бог? — Гласът ѝ потреперва от отвращение.

— Той вярва, че вярва. Сигурна съм в това. Но също така е луд, така че пропуска истинската истина.

— Каква е тя?

— Той постоянно си повтаря, че използва смъртта, за да изпълни някаква цел. Истинската истина — грозната действителност — е, че убийствата са единствената цел, която му е необходима.

Розарио мълчи известно време.

— Откъде би могла да знаеш това?

Обмислям въпроса ѝ. Не ми го задават за първи път.

— Предполагам, че мога да чувствам онова, което и те.

Отново настъпва тишина.

— Какво чувства той точно сега? Това чудовище, което уби детето ми?

— Радост — отвръщам аз без никакво колебание. — Върховна радост.

Гласът на Розарио се променя и става груб и дрезгав:

— Искам да изпитва агония, Смоуки, а не радост.

— Знам. Единственото, което мога да направя, е да го заловя.

— Не се тревожи за мен или за влиянието върху семейството ми, когато случаят се разчуе. Ще е трудно, но ще се справим. Съсредоточи се върху намирането на това… чудовище. Моля те.

— Ще го сторя.

* * *

Влизам в службата и виждам, че Алън държи някакъв лист.

— Дава ни имената на всяка от жертвите — казва той. — Някои от тях са доста стари — според мен отпреди двайсет години, ако мога да съдя по дрехите, прическите и подобни неща.

— В основни линии всичко си е в един и същ формат — обяснява Кали. — Кара ги да разкрият някаква съкровена и мрачна тайна и след това им дава ясно да разберат, че ще ги убие.

— Но всеки клип свършва преди смъртта — отбелязва Джеймс.

— Странно — промърморвам аз. — Човек би си помислил, че моментът на смъртта е по-важен за него от останалото.

— Вероятно това е неговата рационална рамка — казва Джеймс. — Той ни казва — както на нас, така и на себе си, че се опитва да наложи някаква концепция за истината, която ни доближава до Бог. Опитва се да сподели тази истина със света, за да могат мнозина да бъдат спасени. Вероятно смята, че ако покаже убийствата, ще е доста воайорско.

— Обзалагам се, че е записал всяко едно от тях — отбелязва Алън. — Просто не ги е включил в клиповете. Навярно редовно си ги пуска и лъска бастуна у дома.

— Не знам — отвръщам аз. — Мисля, че е въздържател. Свят човек, който успешно се противопоставя на собствените си пороци. Това съвпада с парадигмата, която се опитва да създаде. Хайде да прегледаме всички клипове и да извадим имената. Щом иска да ни ги даде, нека ги използваме.

Разказвам на екипа си за Джезабел Смит и останалата част от разговора ни със заместник-директора.

Алън поглежда часовника си.

— Съвсем скоро трябва да дойде. Тя ли ще се заеме с номера?

Има предвид телефонния номер, който ще бъде осигурен за обажданията във връзка със случая.

— Да, тя ще ръководи цялото шоу… и явно знае как да го направи. Нещо друго?

Никой не промълвява.

— Тогава се захващайте за работа.

След малко отивам в офиса си. Джеймс е свалил всички клипове и ги е разпределил между нас. Вкарвам диска, който ми даде. Клиповете имат четирицифрени номера. Въздишам и кликвам върху първия. Появява се черният екран, последван от белите букви: ГРЕХОВЕТЕ И СМЪРТТА НА МАКСИН МАКДЖИЙ. Записвам си името в бележника. Следва женско лице. Симпатично, макар и не красиво. Косата ѝ е дълга до раменете и кестенява. Прическата ѝ ми подсказва, че записът е направен през 80-те години. Очите ѝ са големи и кафяви като на кукла. Заобиколени са от черно като очите на енот, защото плаче и е ужасена, а гримът ѝ се е разтекъл.

До името ѝ си записвам физическите ѝ характеристики. Опитвам се да се дистанцирам от това, което виждам. Тази жена някога е била жива, а сега е мъртва. Тя изживява последните си мигове, знае го, а аз ставам свидетел на мъченията ѝ. Това ме изтощава.

— Максин Макджий — започва Проповедника с онзи свой приятен глас, който вече намразих. — Разкажи на зрителите ни за твоя грях.

Максин не може да спре да плаче.

— За к-к-какво говориш? — пита през сълзи тя.

— Максин. — Тонът му е укорителен; вербалният еквивалент на приятелско, но предупредително размахване на пръст. — Не искаш ли да стоиш от дясната страна на Бог? Разкажи им за бебето си. Разкажи им за малкия Чарлс. На колко години беше тогава ти? На шестнайсет?

Промяната в държанието ѝ е светкавична и невероятна. Очите ѝ се ококорват, сълзите ѝ спират и устата ѝ се отваря. Максин се превръща в карикатура на шока и изненадата.

— Виждаш ли? Все пак знаеш за какво говоря.

Бездната на неспокойствието в стомаха ми се разтваря още повече.

Тя започва да мига много бързо. Устата ѝ се затваря и пак се отваря. Затваря се.

Прилича на умираща декоративна рибка.

— Хайде, Максин. Чарлс. Помниш Чарлс, нали? Малкото бебе Чарлс, което издъхна в уличен контейнер, изхвърлено като боклук.

Изражението на жената ме ужасява. Това е жестоко, абсолютно и безцеремонно посегателство и аз едва не спирам клипа. Той я наранява с факта, че знае, и с навирането на този факт в лицето ѝ. Успял е да премине най-сериозните ѝ защити. Това е по-лошо от завързването ѝ на стола, а може би дори е по-лошо от знанието ѝ, че ще умре.

Осъзнавам, че той копнее точно за това. Момента на унижение.

Максин заплаква отново, но този път огорчението ѝ е още по-дълбоко. Тя се срамува, не се страхува. Главата ѝ увисва напред, а почернелите ѝ от грима сълзи капят върху голите ѝ крака и оставят мръсната си следа върху тях.

— Бях само на шестнайсет години — казва жената с вял глас и дори звучи на толкова, докато изрича думите.

— Истина е — казва мъжът. — На колко години беше бебето Чарлс?

— На няколко минути. Той беше само на няколко минути.

— Какво му стори?

— Б-бях само на шестнайсет. Забременях от тате. Двамата с мама се преструваха, че не забелязват. Бях кльощава и коремът ми не порасна много, но децата в училище разбраха, че нося дете. Това не спря тате да идва при мен през нощите. — Максин отново вдига глава. Вторачила се е в нищото, докато си спомня. Гласът ѝ е на дете. — Мразех нещото вътре в тялото си. То се появи, защото тате беше с мен. Помня, че си мислех, че е дявол, че е някакъв демон. Създание с големи нокти и зъби, което расте в утробата ми. От време на време се размърдваше и аз започвах да треперя. Много се страхувах от него. Към края тате спря да се преструва, че не е там. Веднъж докосна корема ми и каза: „Ако е момче, ще го кръстим Чарлс“. — Тя потреперва. — Това ме накара да мразя бебето още повече. Бях сигурна, че е син на Сатаната. Една вечер се събудих и установих, че леглото ми е мокро. Водите ми бяха изтекли. Много ме болеше. Едно беше сигурно, не исках да родя бебето у дома. Затова се облякох, взех колата на тате и отидох на онова място с изоставените фабрики. Намерих си едно мрачно местенце, защото не исках да го виждам, когато се появи със своите зъби, нокти и опашка.

Жената млъква за миг и лицето ѝ се изкривява от болка.

— Какво се случи след това, Максин? — пита гласът.

— Родих го. То просто си лежеше там на пръстта. Не бях на себе си, но едно ми беше ясно: бях много изплашена. Не исках да го погледна. И тогава… то проплака. — Усещам изумлението в гласа ѝ. — Звучеше съвсем нормално. А не като демон. Звучеше си като бебе. Погледнах го. Беше толкова малко и направо се скъсваше от рев. Имах чувството, че е ядосано — на мен, на пръстта под себе си и на целия свят. Телцето му беше покрито с кръвта ми, затова го сграбчих и внимателно го погледнах.

— Какво видя, Максин?

Тя затваря очи.

— Видях бебе. Просто едно бебе.

— И? Какво друго?

Максин отваря очи. Те са изпълнени с болка и отвращение.

— То принадлежеше на тате. Той щеше да го използва по някакъв начин, щеше да го тормози или да го направи лош човек. Чарлс не се роди демон, но тате беше дяволът и щеше да го превърне в зло създание. Затова… — тя си поема дълбоко въздух — направих единственото, което смятах, че е правилно. Взех Чарлс, намерих един контейнер, сложих го вътре и го покрих с боклук, докато заглуших плача му.

— Какво се случи след това?

— Прибрах се у дома. И знаеш ли какво? — Погледът ѝ се насочва право в камерата. Очите ѝ са изпълнени с молба. — Тате никога не попита какво се е случило с бебето. Нито веднъж.

— Майка ти също никога не е попитала, което е по-лошо, нали?

— Да — прошепва в отговор Максин, — това беше най-лошото. Сякаш бебето никога не беше съществувало за тях. Вероятно наистина е било така. Вероятно бяха от този тип хора, които могат да живеят, без да изпитват вина или да се тревожат за някой друг.

— Ти не си от „този тип хора“, нали, Максин?

Тя стиска изцапаните си от спиралата очи и простенва.

— Не! Никога не забравих. Никога! Година по-късно избягах и дойдох да живея в Калифорния. Известно време проституирах, вземах наркотици и се мразех. После… после открих Бог и промених живота си. — Очите отново се отварят и отново са изпълнени със страдание. — Не знаеш ли? Промених се. Избягах от своя дявол и дадох душата си на Бог. Сега работя с деца, помагам им, за да изкупя стореното с Чарлс. Не разбираш ли?

Максин го моли за милост, но мърморенето, което чувам, ми подсказва нещо, което вече знам: той не разполага с такава. Мърморенето всъщност е началото на молитвата му.

— Отче наш, който си на небесата, да се свети Твоето име… — Млъква. — Бог е любов, Максин.

Екранът потъмнява.

Устата ми е пълна с жлъчка. Адреналинът бушува в мен и кара сърцето ми да бие по-бързо. Кожата ми е гореща. Замаяна съм.

Имам чувството, че се разкъсвам на части. Точно тук, точно сега, без никакво предупреждение.

Усещам кикотенето на някакво създание в мрачните кътчета на съзнанието ми, то се катери с невероятна скорост и се опитва да излезе на светло от мрака.

Виж ме, хили се то, зъби се и ръмжи. Знаеш какво съм. Виж ме.

Стискам очи и поклащам глава.

Не, не не не не.

Фантомът от миналата вечер се е завърнал, но вече е станал чудовище и ме е хванал неподготвена.

Закопнявам за онази бутилка с текила. Желая я толкова силно, че това ме ужасява. Точно тази подбуда кара алкохолика да посегне към следващата чаша. Страхът, че ако не го направи, ще умре бавно, мъчително и болезнено.

Слагам длан на бюрото си. То се тресе.

Виж ме, настоява отново гласът, който е станал по-рязък и уверен. Той не моли, той заповядва.

Започва да ми се повдига и не мога да направя нищо, за да ми стане по-добре.

Господи, ще повърна!

Излизам на бегом от офиса си и отивам в тоалетната в коридора. Тя не може да се заключва, но за щастие, вътре няма никого.

Отварям вратата на една от трите кабинки и падам безцеремонно на колене на плочките. Всичко в мен се надига, стомахът ми се бунтува, за момент главата ми е пронизана от кратка и сладка болка и в следващата милисекунда вече си изповръщам червата. Това не продължава дълго, но е сериозно. Лицето ми навярно е почервеняло и от цялото напъване са ми потекли сълзи. Хващам се за двете страни на тоалетната чиния и изчаквам, за да се уверя, че е приключило.

Виж ме.

Извивам се като въже в силни моряшки ръце, огъвам се като лък на цигулка. Мускулите ми се стягат и започвам да повръщам отново. Този път мъчението продължава по-дълго и пред очите ми се появяват петна.

Когато всичко приключва, сядам на пода и се облягам на стената на кабинката. Стоя известно време и просто дишам, като се държа за главата в опит да прибера чудовището и ноктите му обратно в кутията.

Сега не му е времето, казвам си аз. Ще настъпи такова, но то не е сега. Моля те.

Затварям очи, отпускам глава на стената на кабинката и се отнасям. Времето започва да тече под формата на неясни проблясъци. Появяват се някакви картини. Те нямат никаква логика, пълна бъркотия са. Виждам Мат, Бони, Томи, който ми казва, че ме обича, и Максин с нейния поглед като на енот.

Отварям очи и установявам, че гласът си е заминал. Възползвам се от временното подобрение, за да се изправя на омекналите си крака. Пускам водата на тоалетната и в същото време осъзнавам, че цялото ми лице е в сълзи.

— Проклятие.

Мразя да плача.

Като че ли съм малко по-стабилна сега. Стомахът ми е спрял да се бунтува, а дрънкането в главата ми е намаляло до далечен шепот. Имам неприятен вкус в устата от повръщаното. Отварям вратата на кабинката и излизам. Все още съм замаяна и стъпвам нестабилно.

— По-добре ли си?

Изненадата ми е толкова голяма, че почти си изваждам оръжието. Завъртам се светкавично към гласа и едва не припадам от това си действие, тъй като краката ми все още са като гума. На вратата на тоалетната, със скръстени ръце, се е облегнала Кърби. Дъвче дъвка и ме гледа с поглед, който не мога да разгадая.

— Какво търсиш тук? — питам аз.

— Уверявам се, че никой няма да влезе, докато ти се разпадаше там вътре. — Свива рамене. — Дойдох да се видя с Кали и те видях да бягаш към тоалетната. Стана ми любопитно.

Обръщам се към мивката, за да не ми се налага да я гледам. Пускам водата.

— Не се разпадах — заявявам отбранително аз.

Кърби прави балонче с дъвката си.

— Щом казваш. Ама да знаеш, че изкара двайсет минути в тази кабинка.

Изправям се рязко шокирана.

Двайсет минути? Толкова много?

Поглеждам крадешком към Кърби. Тя просто си стои там и си дъвче дъвката. Изражението ѝ е смесица от търпение и любезност. Като че ли ми прочита мислите и ми показва часовника си.

— Погледнах колко е часът, като дойдох.

Отново се извръщам и наплисквам с вода бузите си, които горят от срам.

— Какво ти пука пък на теб? — излайвам аз.

— Виж, не уважавам много хора на този свят, Смоуки, но уважавам теб. Сметнах, че ако ще се сриваш, то поне заслужаваш малко спокойствие, докато го правиш, нали се сещаш?

Кърби изрича всичко това със същия небрежен и весел тон, с който говори за времето или за мъртвите.

Ла-ди-да, много е горещо, нали? Съжалявам, че трябваше да те убия, но можеше да е по-зле, можеше да е бавно вместо бързо, нали се сещаш?! Ха-ха-ха! Бам!

Изплаквам си устата, за да прогоня вкуса на повръщано, и известно време се гледам в огледалото. Изглеждам изморена, но не и луда. Пак е нещо.

— Благодаря ти — съумявам да изрека.

— За теб винаги.

Поглеждам се за последно.

Тайни.

Можеш да ги криеш от себе си. Само че не завинаги.

* * *

Връщам се в Офиса на смъртта и намирам някаква жена да ме чака. Много е висока, около метър и осемдесет и пет, и без никакъв проблем може да се съревновава с Кали в категорията по красота. Вероятно е на около трийсет и две, с дълга права руса коса и с тен в цвят на прясно настъргани ябълки и овесена каша. Очите ѝ са светлосини и интелигентни, а тялото ѝ е слабо и атлетично. Иска ми се да я намразя на мига, но тя се усмихва. Не ме обезоръжават перфектно белите ѝ зъби, а искрената ѝ усмивка. Непознатата жена ми подава ръка.

— Джезабел Смит — представя се тя.

Ръкувам се с нея и игнорирам кикотенето на Кърби зад мен.

Джезабел ѝ кима необезпокоена.

— Да, известно ми е, че името ми е страшно готино. Мама беше един вид антифундаменталистка, така че…

— Хей, баща ми ме кръсти Кърби, така че знам за какво говориш. Трябва да измислят закон, който да не позволява на родителите да кръщават децата си, както сметнат за добре, нали се сещаш?

— Амин. — Джезабел се усмихва.

— Кърби — обръщам се към нея аз.

Убийцата вдига отбранително ръце пред себе си.

— Не си хаби думите, шефке. Оставям те да си вършиш работата. Бездруго трябва да се видя с мацето Кали относно някои неща около сватбата.

Преди да излезе, Кърби дарява Джезабел с намигане и ѝ маха за довиждане.

— Интересна жена — казва агентката.

— Идея си нямаш и по-добре да не разбираш. Та… заместник-директорът запозна ли те със ситуацията?

Джезабел кима сериозно.

— Може ли да изгледам някой от клиповете? — пита тя. — Ще ми се да знам от какво съм част.

Не я питам дали е сигурна и дали е виждала подобно нещо преди. Ако го е правила, въпросът ми ще я обиди. Ако не е, просто няма да е подготвена. Отвеждам я в кабинета си и ѝ пускам един от клиповете. Извръщам поглед, докато върви. Джезабел се навежда напред, за да вижда по-добре. През цялото време мълчи.

— Чудовище — изрича тя, когато свършва.

— Да.

— Често си имам работа с жертви. Виждам се с тях, говоря с тях… седя с тях в домовете им. Това, което прави, ще нарани много семейства.

— Напълно му е известно.

Джезабел се изправя.

— Добре. Ще се заема с организирането на телефонна линия в заседателната зала на долния етаж. Ще назнача шестима агенти. Иска ми се да са повече, но засега заместник-директорът може да отдели само толкова. Разполагаме с няколко телефонни номера, запазени за ситуации като тази. Ще избера един от тях и ще те уведомя какъв е той. Познавам жена в централата, която ще поддържа връзка с медиите по темата, така че ще обсъдя с нея по какъв начин да обявим номера.

— Трябва да бъдем проактивни — казвам аз. — Трябва да изпреварим медиите.

Усмивката на Джезабел е любезна.

— Повярвай ми, те вече са много пред нас по този случай. Мога само да ти гарантирам, че вече сме се свързали с всички медии в страната. Мисли за това като за цунами: то идва, неизбежно е и най-вероятно съпротивата е безсмислена.

— Чудничко.

— Добрата новина е, че съм много, ама много добра в това, което правя. Същото се отнася и за хората, които ще работят по случая в централата. Няма да имаш вземане-даване с медиите, трябва само да ги препращаш към мен. Екипът ми ще отсява всички обаждания на телефонната линия. Ще получаваш единствено истински следи.

Увереността ѝ е възхитителна. Записвам мобилния ми номер на едно листче и ѝ го подавам.

— Обади ми се, когато имаш новини, моля те. Налага ми се да давам постоянни доклади… сигурна съм, че знаеш как се играе тази игра.

— Запозната съм с лайната и с миризмата им — ухилва се Джезабел насреща ми, но усмивката ѝ бързо се изпарява. — Да пипнем този тип.

Последните ѝ думи щяха да са много по-мелодраматични, ако не бяха изречени с толкова плам.

25.

Метафората на Джезабел за цунамито се оказа вярна. Ударната вълна ни заля около два часа следобед.

Продължавам да гледам възложените ми видеоклипове. Другите правят същото. В службата е тихо, но въздухът е натежал от безпокойство и нуждата да намерим нашия човек, преди да е изпълнил обещанието си.

Записвам си името на една изключително ужасена брюнетка, когато телефонът ми иззвънява.

— Всичко ще се раздуха по новините в пет часа — съобщава Джезабел без никакви заобикалки. — Вече е пет на Източния бряг.

— Какво говорят?

— Че тип, който се нарича Проповедника, е публикувал видеоклипове в интернет с предполагаеми жертви на убийства, като досега са успели да идентифицират две от тях.

— Чудесно.

— Знаехме, че това ще се случи, и се подготвихме. Свързах се с директорката на „Връзки с обществеността“ в Куонтико. След половин час ще даде пресконференция. Тъй като ще бъде излъчена в цялата страна, директорката ще съобщи телефонния номер на нея.

— Можеш ли възможно най-бързо да ми осигуриш имената на двете потвърдени жертви?

— Ще ги имаш след половин час. Искаш ли да гледаш пресконференцията?

— Не.

— Наистина?

— Не че не е важна, но просто не е по моята част. Аз и екипът ми трябва да продължим с идентифицирането на жертвите. Това е най-доброто, което можем да направим засега.

— Разбирам. Ще ти осигуря имената и ще те държа в течение. Очаквам телефонната линия да прегрее в следващите няколко часа.

— Ще бъда тук.

Оставям телефона, вземам си химикала и пускам отново видеоклипа, който гледах.

— Моля те — моли жената на него.

Моля те, моля те, винаги е моля те. Неизменните думи от песента на жертвите.

* * *

Алън е пред дъската и записва имена, а където са му известни, и местоположения. Подавам му листа си и известно време разглеждам информацията, която сме събрали досега.

— Всичките са жени — констатирам аз.

— Значи все пак има сексуална връзка — отбелязва Кали.

Права е. Ако този така наречен опус наистина беше заради истината, щеше да има и мъже. Вероятно нашият човек не осъзнава това и ще остане изненадан, ако му бъде посочено. Убийството си е убийство и то винаги е гневен акт. Гневът може да бъде директен — заради омразата му към жените, или индиректен — мрази себе си заради нещо, свързано с жени. Интересно е.

— Обща възраст? — питам аз.

— Няма как да знаем със сигурност, преди да потвърдим самоличността на жертвите, но предвид външния им вид не виждам по-стари от трийсет и пет. Повечето дори са по-млади от тази възраст.

— Колко по-млади?

— Всички са пълнолетни. На двайсет години или повече. Ако смята да убие дете, то, изглежда, ще му е първото.

— Всички жертви ли са привлекателни? Не, не ми отговаряйте. Не всички жени, които видях, бяха класически красавици, имаше някои доста обикновени.

— Аз също мога да потвърдя това — кима Джеймс. — Една от жените в моите клипове беше прекалено дебела. Друга имаше тежко акне. Външният вид не е важна част от критериите му.

— Но полът е — размишлявам на глас аз. — Така. Какво можем да кажем за местоположенията? Колко надалеч е стигнал?

— В момента принтираме карта, на която да видим по-ясно полето му на действие — казва Кали. — Бил е пътник, но ако премахнем няколкото изключения, се е придържал предимно в Западен САЩ, основно в Калифорния, Орегон, Вашингтон, Аризона, Ню Мексико, Юта и Колорадо.

— Интересно. Значи Вирджиния е била извън района му.

Кали кима.

— Никоя от другите жертви не се е намирала толкова на изток.

Хрумва ми една мисъл.

— Има ли други транссексуални жертви?

— Не — отговаря Джеймс.

— В такъв случай Лиза Рийд също е била аномалия. Тя е единствената транссексуална жертва и единствената намерена извън нормалната му зона на действие. Била е избрана точно поради тази причина.

— Решил е да излезе на светло — съгласява се Алън. — Знаел е, че Лиза ще му помогне да вдигне много шум. Същото ще стане и с убийството на дете.

— Защо сега? — чудя се аз. Никой не ми отговаря. — С какви други допирни точки разполагаме?

— Клиповете свършват преди смъртта на всяка от жертвите — отговаря Джеймс. — Както говорихме и по-рано, той ни показва, че посланието му е много по-важно за него от самата смърт. Убийствата са извършени с цел, а не за удоволствие.

— На него му пука за тях или поне така иска да си мислим — казвам аз. — По някое време ги съблича голи — това е свързано с тайните им. След това дърпа завесата точно преди да настъпи краят им. Уважава личното им пространство и запазва достойнството им.

— Никога не се разгневява — отбелязва Джеймс. — Непоколебим е, но също така е спокоен с всяка от жертвите. Не прекалява със заплахите, за да ги подчини, държи се безпристрастно. Стреми се към определена цел, не е фантазьор.

— Предполагам, че темата за тайните е от самото начало?

— Опасявам се, че да — отвръща Кали. — При това става въпрос за сериозни неща.

Намръщвам се.

— Какво имаш предвид?

— Има предвид, че няма тайни от рода на „откраднах двайсет долара от нечий портфейл“ — обяснява Алън. — Всички са мрачни, извратени и тъжни или и трите, взети заедно. — Поглежда бележника си. — Разбира се, в голяма част от тях присъства сексуален компонент. Става въпрос за случайни убийства, но има и няколко предумишлени. Една жена била пребивана от съпруга си години наред, докато накрая не решила да си го изкара на бебето им. Горила го с цигари. — Алън ме поглежда с нерадостна усмивка. — Доста отвратителна галерия.

Стомахът ми се свива и отново усещам онзи глас — все още не се чува, но се размърдва. Иска да ме уведоми за присъствието си. Прогонвам го и се насилвам да се съсредоточа върху списъка с имена и онова, което могат да ми кажат.

— Очевидно е записал всяко престъпление — отбелязва Джеймс, — но промените в качеството на видеото и звука ни подсказват, че от много време е наоколо. Вероятно е започнал на „Супер 8“ или нещо подобно и през годините е подобрявал техниката си. Нашият човек е вещ в техническо отношение — нищо гениално, просто е много по-запознат с нещата от средния компютърен потребител. Все пак е прехвърлил старите си записи на цифров носител, създал е клипове, обработил ги е и така нататък.

— Няма как да му отречем това — съгласява се неохотно Кали. — Записвал е действията си от самото начало и е чакал деня, в който да покаже „делото“ си на света.

— Откъде е можел да бъде сигурен? — пита Алън.

Поглеждам го и се намръщвам.

— Какво имаш предвид?

— Когато е започнал да се занимава с „делото“ си, е нямало интернет, поне не за публично ползване. През цялото време е планирал да излезе на светло и е повече от ясно, че е смятал да използва записите за тази цел. Ако се върнем с няколко десетилетия назад, ще стигнем до видеокасетите.

— Е, и?

— Е, в такъв случай контактът щеше да е директен — от него към нас. Но това? — Алън посочва компютъра. — Качил е клиповете в някакъв публичен сайт. Как е можел да бъде сигурен, че ще привлече вниманието ни?

— Подбирал е внимателно — отговаря Джеймс. — Уебсайтът, на който ги е качил, е най-гледаният на планетата. Предполагам, че ако не ги бяхме намерили, щеше да ни изпрати имейл или писмо.

Алън разбира ситуацията и кима.

— Може би дори щеше да се обади по телефона.

— Има ли някакъв начин да проследим клиповете? — питам аз.

Джеймс поклаща глава.

— Не. Компактдисковете, дивидитата и дори принтираните страници могат да бъдат проследени до известна степен, но един видеоклип няма воден знак или някакъв подпис.

— Какво ще ми кажете за качването им? Трябвало е да се свърже с мрежата, за да ги публикува в User-tube.

— Вече накарах „Компютърни престъпления“ да проверят това, сладкишче — отвръща Кали. — Работят върху изготвянето на заповедта, докато говорим.

— Вероятно ще е задънена улица — намесва се Алън.

— Вероятно — съгласявам се аз, — но…

— Да — прекъсва ме той, — понякога лошите момчета са глупави.

— Понякога. Нещо друго?

— Да — отговаря Джеймс. — Питам отново: откъде получава информацията си?

Това е най-голямата мистерия в този случай. Лиза Рийд беше записала историята си в дневник, но другите?

— Може би е свещеник? — предполага Алън.

— Пътуващ свещеник? — размишлявам на глас аз. — Не мисля. Би привлякъл прекалено много внимание. Дори да се е преструвал на такъв, отец Йейтс не спомена никакви гостуващи духовници. Розмари не разпозна нападателя си. — Поклащам глава. — Не е свещеник.

— Въпреки това трябва да намерим отговор на този въпрос — настоява Алън.

— Какво ще кажете за по-ранното ми предположение? — питам аз. — Групите за взаимопомощ? Тайните, с които си имаме работа, предполагат доста поведенчески проблеми.

— Като Розмари и Андреа — съгласява се Алън. — Андреа много бързо ни сподели проблемите си.

— Не е нужно да намира жертвите си на едно и също място — отбелязва Кали. — Възможно е да си избира правилните хора на различни места. Църкви, които помагат на изпаднали в беда хора, Анонимните алкохолици, Анонимните наркозависими, сами си изберете. Вероятно прониква на тези места, като се представя за един от тях, спечелва доверието им и те му споделят.

— Добра идея — съгласявам се аз. — Трябва да приемем, че това е една от допирните точки сред всички жертви.

— Да обобщим какво знаем за него — казва Джеймс.

Кимам.

— Аз ще започна: той е високо функциониращ психопат и вероятно е привлекателен. Предполагам, че е уверен в женско присъствие. Жените не са заплаха за представата му за самия него. Не го гневят, поне не открито.

— Възможно е да е девствен — промърморва Джеймс.

Повдигам вежда.

— Как стигна до това заключение?

— Помислете. Той е рационален. Винаги е спокоен с жертвите си. Всяка заплаха от негова страна си има цел, не е за лично удоволствие. Не намерихме никакви следи от сексуално насилие или излишни наранявания по труповете, които ни позволи да открием. Фантазиите му са само в главата му. Те се въртят около религията, истината и по подразбиране около чистотата. — Джеймс свива рамене. — Сексът не просто липсва, той не съществува.

— Мадоната и курвата — изрича Кали.

— Какво каза? — питам я аз.

— О, сещаш се, онази стара приказка. Мъжете искат да се женят за мадони, но да правят секс с курви. Съпруга, която обича да прави секс, не е съпруга, бла-бла-бла.

— Така е, но каква е връзката със случая ни?

— Той не прави секс с тези жени. Защо? Защото ги почита.

Нещо в главата ми изщраква като светкавицата на стар фотоапарат. То се появява отникъде и си попада на мястото.

— Да — съгласявам се аз с отнесен поглед. — Това ми се струва правилно. Но как е възможно да ги почита предвид тайните, които крият? Как?

Отивам до дъската и се вторачвам в нея в опит да принудя онова, което ми убягва, да се покаже. Екипът ми мълчи и ме чака. Виждали са това и преди.

— Е? — пита най-накрая Алън.

Въздишам раздразнена.

— Все още не мога да го уловя.

— Тогава опитай с нещо друго — приканва ме той. — Ще успееш.

Знам, че е прав. Ако се опитваш да си спомниш къде си оставил ключовете си, никога няма да ги намериш.

— Какви са следващите ни планове за нападение, о, велика господарке? — пита Кали.

— Изчезнали хора — отговарям аз. — Ако е успял да остане извън полезрението ни толкова дълго време, значи е криел добре телата, за да не ги открием и да не разберем за него, преди да е готов. — Обръщам се и поглеждам редовете с имена. Име след име, прекалено много са. Прекалено много. — Предполагам, че ще успеем да разрешим повече от сто случая на изчезнали хора по възможно най-лошия начин. Трябва да разберем кои са били тези хора.

— При това бързо — съгласява се Алън.

Обещанието за смърт вече не е на хоризонта. То е застанало до нас. От време на време си поглежда часовника и ни се хили.

26.

— Извинете френския ми, агент Барет, но ми се струва, че сме попаднали в най-дълбоката лайняна дупка.

— Мисля, че преценката ви е правилна, сър.

Отговорих на обаждането на мобилния си телефон и установих, че от другата страна на линията е директорът на ФБР. За момент се зачудих откъде е намерил номера ми, но само за момент. Все пак той е директорът на ФБР.

— Положението е много лошо, сър, и ще става още по-зле.

— Май си пропуснала семинара по увещаване.

— Предпочитам да си говорим истината.

— Добре — репликира Ратбън, — омагьосай ме с малко от твоята истина.

— Истината, сър, е, че този случай е огромен и кървав и въобще не ви завиждам, че сте се заели с медиите. Също така обаче е истина, че цялата тази лудница е налице, защото нашият човек излезе на светло. Осигури ни списък с имената на жертвите си чрез видеоклиповете. Начинът му на работа е уникален. Ако не успеем да го заловим след всичко, което ни даде, трябва да бъдем уволнени.

— Не ми давай подобни идеи — въздъхва директорът на ФБР. — Искаш да ми кажеш, че след като ни прецака с цялата тази публичност, всъщност ни осигури начин да го хванем.

— Да. Казахте го много съдържателно, сър.

— Остави остроумията на агент Торн, тя се справя по-добре от теб.

— Съгласна, сър.

— Кажи ми какво виждаш, Смоуки. Какво ще се случи накрая?

Обмислям добре отговора си. Този разговор изглежда доста обикновен, но все пак говоря със Сам Ратбън. Той не е просто директорът на ФБР, говори се, че някога е бил много умел в разпитите. Може би ме предразполага, чака да се отпусна и да му осигуря достатъчно вербално въже, на което да ме обеси по-късно.

Въздишам наум. Нямам време да се правя на Макиавели, а и никога не съм била добра в това. Разбирам злите хора, а не безскрупулните.

— Виждам 143 мъртви жени, сър. Виждам много семейства, които ще получат най-лошата възможна новина. Виждам, че нашият човек допусна фатална грешка, като се показа. Ще го заловим и трябва да го направим, преди да убие отново.

Директорът остава мълчалив за известно време. Предполагам, че осмисля всичко.

— Връщай се към работата си, агент Барет.

Затваря, преди да успея да отговоря: „Да, сър!“.

Веднага се обаждам на Джоунс. Политиката може да не е най-силната ми страна, но дори аз знам правилото, че когато шефът на шефовете говори с теб, възможно най-бързо трябва да кажеш на своя шеф за това.

— Какво? — отговаря той.

— В лош момент ли се обаждам, сър?

— Да, но нямаше да се обаждаш, ако нямаше основателна причина.

— Директорът ми звънна.

— Обадил ти се е лично?

— Да, сър.

Чувам го как мърмори и ругае под носа си.

— Какво иска?

Предавам му цялото съдържание на разговора ни.

— Добре. Знам какво се случва. — Като че ли се успокоява. — Някой е започнал да му задава въпроси. Вероятно президентът.

Смятах, че съм имунизирана към цялата концепция за властните хора. Те пърдят също като нас, макар и панталоните им да са от коприна. Но президентът на САЩ все още ме респектира.

— Не знам как трябва да се чувствам, сър.

— Да си нервна, е напълно подходящо. Благодаря ти за новините.

Отново ми затварят, преди да успея да кажа: „Да, сър!“. Много е дразнещо.

Поглеждам си часовника. Часът е 19:00. Нощта все още е млада, а аз имам много работа за вършене. Преди да се впусна отново във вихрушката, искам да се обадя на Бони.

— Здрасти, Смоуки — поздравява ме тя с тревожен глас.

— Нещо случило ли се е, скъпа?

Мълчание.

— Гледах някои от видеоклиповете.

Потъвам на стола си. Мили Боже.

— О, миличка, защо?

— Аз… аз просто… заради онова, за което говорихме по-рано. Искам да се занимавам с това, с което и ти. Гледах новините, потърсих клиповете в интернет, намерих ги и гледах някои.

— Колко по-точно, скъпа?

Чувам я как преглъща.

— В началото само един. Беше онова момиче, Ейприл. Онзи тип я накара да разкаже как е наранила бебето си. Стана ми лошо. Такава съм лигла — смотолевя тя. — Толкова много се ядосах на себе си, че се върнах и изгледах още няколко.

— Колко по-точно?

— Около трийсет.

— Господи, Бони!

— Не се ядосвай, мамче Смоуки. Моля те, не се ядосвай.

Да се ядосвам? Това е последното нещо, което изпитвам в момента. Даже не ми хрумва да го направя, докато тя не го споменава, но думите ѝ ме карат да се замисля. Трябва ли да съм ѝ ядосана?

Осъзнавам, че досега не ми се е налагало да я наказвам. Не заради друго, а просто защото е нямало нужда. Може би сега трябва да направя точно това.

— Не съм ядосана, Бони, но… — опитвам се бързо да измисля удачно наказание. — Ще ти спра достъпа до компютъра за известно време. Трябваше първо да питаш мен или Елейна, преди да направиш подобно нещо, мисля, че ти е ясно.

Тя въздиша.

— Да, ясно ми е.

— И?

— Знаех, че няма да ми позволите.

Честността ѝ ме кара да се усмихна.

— Това е повече съвет, скъпа.

Още една въздишка.

— Знам.

— Така, никакъв интернет през следващите две седмици освен нещата, които са ти необходими за училище. Ясно?

— Да.

Добре, добре, стига толкова, как е моето сладурче?

— Как си, миличка? Добре ли си?

— Не знам. Мисля, че онова, което ме обезпокои най-много, са нещата, които каза. За истината. Логични са. Човек като него, който извършва подобни деяния, не трябва да е логичен, нали се сещаш?

— Да, скъпа.

— Точно това се запечатва в ума ти. Жените и нещата, които са преживели и направили. Да, лоши са, но най-лошото е, че се съгласяват с него за всичко.

— Ако вършиш това, което и аз, много често ще се натъкваш на подобни случаи. Хората вършат разни лоши неща като убийства и изнасилвания и това е много лошо, но самите хора, те са различни, подобно на нюанси на сивото, миличка. Затова действията са най-важни.

— Какво имаш предвид?

— Да вземем следния пример: един мъж може да твърди, че най-важното качество за него е да бъде добър баща, и после да се прибира у дома и да пребива децата си. Възможно е, което е по-сложно, същият този мъж да работи с децата на другите, да е техен терапевт. Прави го от години и може би дори е помогнал на много от тях. Единственото, което има значение за мен от гледна точка на работата ми, е, че се прибира у дома и пребива собствените си деца.

Бони мълчи и премисля чутото.

— Трябва да помисля още малко.

И ще го направи. Тя е като езеро без вълни — тиха и спокойна. Само дето се случват много неща под повърхността, където слънцето не достига и се крият раците.

— Ще поговорим ли още за това? Когато приключиш с мисленето?

— Да.

— Обещаваш ли?

— Да, мамче Смоуки. Чувствам се по-добре сега. Съжалявам, че направих нещо, което не ти харесва.

Отбелязвам начина, по който изрича последното изречение. Тя не се извинява за постъпката си, а за факта, че ме е разстроила. Решавам да спра дотук.

— Извинението се приема, но помни — две седмици.

— Добре.

— А сега ми дай да поговоря с Елейна. Изключително много.

— А аз много, много повече — отговаря Бони.

Настъпва моментна тишина и Елейна се обажда от другия край на линията.

— О, Смоуки. — Звучи толкова ужасно, че ми иде да се пресегна през телефона и да я прегърна.

— Недей да виниш себе си, Елейна. Досега извадихме голям късмет с Бони. Мисля, че отдавна трябваше да се случи нещо подобно.

— Предполагам, че си права, но все пак… се чувствам виновна. Тя беше на лаптопа си и използваше безжичната интернет връзка. В последно време не спя добре. Реших да подремна и наистина съм се отнесла. Спах няколко часа. Гледала е клиповете през това време. Съжалявам, Смоуки.

— Елейна, моля те. Ти си втората ѝ майка. Ти се занимаваш с образованието ѝ, ти я гледаш, когато трябва да работя… ти правиш много. Недей да се виниш.

— Оценявам това, което казваш, но как би се почувствала ти, ако беше на мое място?

Щях да се чувствам ужасно.

— Разбирам те. Все пак Бони не е бебе. Не е като да сме забравили да заключим праха за пране и тя да го е изяла. Тя е наясно, че няма да одобрим стореното от нея, и умишлено го е скрила от нас. — Казвам ѝ за двуседмичния мораториум за употребата на интернет.

— Ще ти помогна да наложим наказанието, можеш да бъдеш сигурна.

— Смятам, че няма да е проблем. Не се е възпротивявала. Всъщност не каза нито дума.

— Хмм. — Радвам се да чуя лекото оживление в гласа на Елейна. — Може би това трябва да ни обезпокои повече от всичко останало.

— Имаш право. А сега спри да се обвиняваш. Обичам те.

Тя въздиша.

— И аз те обичам. Целуни съпруга ми от мен. Бони отново иска да говори с теб.

— Дай ми я.

— Забравих да ти кажа нещо — казва малко задъхана дъщеря ми.

— Какво?

— Този човек? Който се нарича Проповедника?

— Да?

— Хвани го и го хвърли завинаги в затвора. Искам да умре там.

Това не е молба, а нареждане. Бони е видяла какво е направил, и независимо всички нюанси на черното и сивото и моралните въпросителни, които се въртят в главата ѝ, едно нещо е сигурно: свободата на този човек е неприемлива.

— Ще го сторя, миличка.

— Добре.

Бони затваря. Известно време просто стоя и гледам телефона като хипнотизирана. Разстроена съм. С Бони в моя живот нещата са едновременно прости и сложни. Проста е любовта ми към нея. Тя е безгранична, дълбока и чиста. Сложна е самата Бони. Тя притежава характера на дете, но в същото време се държи като възрастен, изградена е от пластове и тайни места, които не мисля, че някога ще успея да видя. Научила се е да крие собствените си тайни и как това да не ѝ пречи. Понякога се тревожа, но само понякога. Просто Бони си е такава.

Тя е напът да се превърне в тийнейджърка, подобно на върколак при пълнолуние, и с това вероятно ще започне да се измъква от дома ни и да е по-склонна към лъжата. Това също не ме тревожи, защото така стоят нещата. Проблемът е, че Бони не избра да лъже за пушене, целуване или шофиране с превишена скорост, а го стори, за да гледа последните ужасни моменти на всички онези бедни жени.

Нима нищо друго, осъзнавам аз, като майчинството, което да те кара да се чувстваш толкова безпомощна и глупава.

Излизам от офиса си. Вихрушката чака.

* * *

— Този случай ни показва всички пропуски в системата ни за изчезнали хора — мърмори Алън. — Знаете ли, че в НИЦП се съдържат около 100 000 случая на изчезнали хора, а в АСПО по-малко от 100?

НИЦП е Националният информационен център за престъпността. АСПО е Автоматичната система за пръстови отпечатъци. Другите две основни системи, които използваме в изпълнението на нашата работа, са КОДИС (Комбинирана ДНК индексна система за изчезнали хора) и VICAP.

— Само около петнайсет процента от неидентифицираните човешки останки се въвеждат в НИЦП. КОДИС е активна от 1990-а и нараства, но все още е едва капка в океана.

КОДИС е брилянтно творение. Ако някой изчезне и не се появи до трийсет дни, се взема негова ДНК проба. Тя може да бъде получена директно от изчезналия (коса, косми, слюнка от четка за зъби) или чрез вземане на кръвна проба от роднина за сравнение. ДНК се анализира и профилът се въвежда в базата данни. Ако се появи някой труп, той често се идентифицира благодарение на КОДИС. Също така съществуват случаи на открити години по-късно изчезнали деца, все още живи, отново идентифицирани чрез тази система.

Проблемът на тези бази с данни е сътрудничеството, времето и парите. Всичките са доброволни. Ако някой местен полицейски участък не попълва формите и не събира ДНК материалите, те не влизат в правилната база с данни. Дори когато информацията е налична, някой трябва да седне и да я въведе.

Това е голям недостатък на системите, но е по-добре да има нещо пред нищо. Разрешавали сме случаи благодарение на тях. Може да не са перфектни, но са полезни.

— Какво открихте?

— До този момент успяхме да намерим съвпадение с четиресет от имената на жертвите с изчезнали хора. „Компютърни престъпления“ много ни помагат. Правят снимки от клиповете, които да изпратим на съответните полицейски участъци, за да се свържат със семействата за потвърждение. Предполагам, че ще получим такова при всички. Прекалено голямо съвпадение е, че толкова много от жертвите в тези видеоклипове отговарят на случаи на изчезнали хора.

— Съгласна съм. Между другото, жена ти каза, че ти изпраща целувка.

— Благодаря.

— Продължавай да работиш. Ще останем до около единайсет.

— Щастие.

Отивам при Джеймс, който тъкмо затваря телефона.

— Нещата, които Джезабел ни каза да направим, започват да се отплащат — казва той. — Почти осемдесет души са дошли за разпознаване на жертвите от клиповете.

— Уха.

Човек може да се зачуди защо толкова много, и то толкова бързо. Понякога изчезналите хора са много по-лош случай от мъртвите. Изчезналият е въпросителна: може би все още е жив, може би не е. Изчезването не позволява да се сложи край, да се тъгува. Това „може би“ гарантира, че семействата ще продължат да търсят и да се хващат за всякакви сламки надежда.

Веднъж отидох да съобщя на една майка, чиято дъщеря беше изчезнала преди три години, че сме намерили детето ѝ мъртво. Жената плака, разбира се, но най-много ме докосна онова, което каза:

— Толкова ми беше трудно да не зная — хлипаше през сълзите тя. — Веднъж… о, Господи… веднъж бях толкова слаба, че си пожелах всичко да свърши дори това да означава, че е мъртва.

Очите ѝ се ококориха, когато осъзна какво е усещането да получиш точно това, което си пожелал — смъртта на дъщеря си. Никога няма да забравя реакцията ѝ.

Кийнингът е траурна песен, която е традиционна за Шотландия и Ирландия. В стари времена, преди да бъде отхвърлена от Католическата църква, е била част от оплакването на мъртвите. Жена или жени са били наемани, за да направят списък с родословието на починалия, да го почетат и да наблегнат над болката на останалите живи. Тя (или те) го правели вокално, често дори виели и подплатявали това с движения като пляскане и клатене напред-назад. Било вербално изкупление, което да почете загубата на един живот. Сетих се за тази стара траурна песен, защото точно това правеше жената — тя виеше.

Сещам се за нея и сега, докато мисля за всички тези семейства. Осемдесет, невероятна бройка. Невъзможно е човек да осъзнае дори какво ще е за тях да научат след толкова време.

— Във връзка съм с всички местни служби на реда — казва Джеймс. — Аз съм единственото им контактно лице. Накарах ги да проумеят, че всички от потвърдените изчезнали хора са били жертви на убийство, за да назначат най-добрите си детективи по случая. Всичко, което намерят, ще ми бъде изпращано. Аз ще го събирам и ще го въвеждам в нашата база с данни за жертвите.

— Имаме такава?

Той посочва компютъра си.

— Създадох я.

— Добра работа, Джеймс.

— Знам.

Той се извръща, за да ми покаже, че е приключил с мен.

Вратата на службата се отваря и Кали влиза с голяма карта на САЩ, залепена за стиропорна основа. Кърби я следва и бръщолеви нещо.

— Значи се разбрахме за цветята? Цената те устройва, нали?

— Цената е чудесна, Кърби. Какво става с тортата?

— Няма да се чукам с тортаджията. Има косми по гърба.

— Много забавно. Каква е цената?

— Под бюджета ни е. О, имам добри новини за фотографа. Познавам един тип. Едно време работехме заедно. Специалността му е проследяване и наблюдение и е много добър с фотоапарата. Така че си казах хей, че то е същото, нали?

Кали се замисля дали е особено добра идея Кърби да доведе на сватбата ѝ някаква своя стара дружка предвид миналото на общата ни приятелка.

— Добре.

— Булчинският прагматизъм отново печели — изразява мнението си Алън. — Ще бъде страшна сватба. Кърби изчука или заплаши да убие половината доставчици, а останалата част ще е сбирщина от приятелчетата ѝ бивши наемници.

— Не са бивши — отвръща Кърби. — Много от тях все още са на пазара.

— Не ми е приятно, че трябва да се намеся — казвам аз, — но… Кали?

— Хей, махам се — отговаря бившата убийца. — Свърших си работата. Ще се видим по-късно, маце.

— Да, моля те, звънни ми по-късно.

— Будна съм само до четири сутринта — изчуруликва Кърби. — Едно момиче се нуждае от сън, за да е красиво, нали се сещате?

Кали повдига картата, за да я видим.

— Накарах Джеймс да разпечата местоположението на всички жертви и ги отбелязах с карфици.

Нареждаме се пред картата, за да я разгледаме.

— Виждам, че имаме няколко скупчвания — отбелязва Алън и посочва Лос Анджелис, където карфиците са повече от двайсет. — И тук. — Лас Вегас, Невада.

— Слънце и грях — казва Кали.

Останалите цели на Проповедника са разпространени на други места. Някои са в градове, които всеки би разпознал, а други в малки градчета, за които никога не съм чувала. Всичко това ни действа много отрезвяващо.

— Прилича на шибана гора — изръмжава Алън и в общи линии изразява собствените ми мисли.

— Извинете ме — намесва се Кърби, която в крайна сметка още не си е тръгнала. — Защо това име е на дъската?

Тя сочи към една от лосанджелиските жертви. Уилоу Томас.

— Защо? — питам аз.

Усмивката ѝ е тъжна и ужасна. Веднага заставам нащрек.

— Моля те, отговори на въпроса.

Тонът ѝ е нежен. Прилича на човек, който пита как е времето навън. Погледът ѝ обаче е на леопард, а очите ѝ са студени, студени, студени. Това е абсолютното равнодушие на наемен убиец от онзи тип, който убива човек не защото е лош, а защото някой е пожелал смъртта му и е готов да плати за услугата.

— Не гледаш ли новините, сладкишче?

Кърби поглежда Кали и отново се обръща към мен.

— Ако гледах новините, нямаше да питам, нали, Кали?

Самият факт, че използва името ѝ без никаква добавка и определение, засилва безпокойството ми. Гласът ѝ продължава да е нежен; скастрянето на приятелката ни е само апатично отклонение, но въздухът е наелектризиран и опасен.

Какво става, по дяволите?

— Има един мъж — казвам аз и наблюдавам внимателно каква ще бъде реакцията ѝ. — Смятаме, че убива жени през последните двайсет години. Сигурни сме, че имената на дъската принадлежат на жертвите му.

— Жертви? Имаш предвид, че са мъртви?

— Да.

Кърби идва при мен и ме прегръща с ръка през рамото. Жестът ѝ е всичко друго, но не и приятелски, а близостта ни е напрегната и неудобна.

— И? — прошепва въпроса си тя, а устните ѝ почти докосват ухото ми. — Знаем ли кой е този мъж? — Думите ѝ са толкова студени, че съвсем спокойно могат да бъдат изваяни от лед.

— Все още не. — Отдръпвам се и я поглеждам право в очите. — Но не мисля, че щях да ти кажа, ако знаех.

Кърби се втренчва в мен с ледения си поглед. Това като че ли трае цяла вечност.

— Мога ли да говоря с теб? — пита тя. — Насаме?

Тръгва към офиса ми, без да дочака отговор. Обръщам се към Алън, Кали и Джеймс.

— Нямам представа — казва Кали.

— Не знам какво се случва в главата на това куку — признава Алън.

Само Джеймс мълчи.

* * *

Затваряме вратата и се разполагаме в офиса ми. Чакам Кърби да започне да говори. Самият факт, че не го прави, е неестествен. Вятърът духа, Кърби винаги говори, това е една от аксиомите в живота.

Седи в стола срещу бюрото ми. Дърпа си устната и се заглежда нанякъде. След малко ме дарява с крива усмивка.

— Ако очакваш да се пречупя, има да чакаш мноооооооого време, Смоуки.

Опитът ѝ за шега — нещо, в което е изключително добра, въобще не ѝ се получава.

— Мисля, че вече те видях да се пречупваш.

Вторачва се в мен, ухилва ми се насреща и свива рамене.

— Е… може би реагирах малко не намясто.

— Стига с глупостите, Кърби. Оценявам какво направи за мен в тоалетната. Нека ти върна услугата.

Тя размахва пръст към мен.

— Виж сега, Смоуки, не допускам никого зад кулисите. Трябва да си наясно с това.

— Разкажи ми за Уилоу Томас. Коя е тя? Каква ти е била?

Кърби отново дръпва устната си. Никога не съм я виждала толкова мълчалива. Обикновено бръщолеви като двегодишно.

— Уилоу беше… приятелка на приятелка. Тя беше цивилна. Винаги е била такава. Беше родена невинна и вероятно е умряла такава. Беше същинско кутре, същинска писана, прекалено жизнена и весела за живота, в който двете с теб живеем, нали разбираш? Тя не беше като мен или приятелката ми. Ние никога не сме били цивилни. Винаги бяхме готови за рокендрол и подготвени за лайната, миризмата и добрия стар гаден свят. Не и Уилоу. Тя беше слаба.

— Какво е името на приятелката ти?

Ново размахване на пръста и крива усмивка.

— Добър опит. Но не. Няма да ти споделя тази информация точно сега.

— Може ли да ни помогне?

— Ако смятах, че може да ти помогне да разбереш кой е този бъдещ мъртвец, щях да ти кажа.

Бъдещ мъртвец. От нейната уста звучи изключително убедително.

— Сигурна ли си?

— Уилоу направи правилния избор. Тя ни изостави, за да води приятен нормален живот. Така и не си проговорихме повече, но аз я проверявах от време на време, за да се уверя, че никой не се възползва от кутрето. Един ден просто не я намерих, нямаше я. Използвах някои от моите… ах, ресурси, за да я проследят, но тя се беше изпарила. Сякаш беше влязла да плува в океана посред нощ и повече не беше излязла.

— Кога се случи това?

— Преди около десет години.

— Има ли семейство?

Кърби се позабавя доста с отговора.

— Не. Беше сирак.

— Разбирам.

Чакам за още. Приятелката ми се усмихва.

— По-скоро адът ще замръзне. Тя беше сирак, изчезна преди десет години от слънчевия Лос Анджелис и никога не нарани умишлено човешко същество в живота си. Това е всичко, което трябва да знаеш.

— Криела е нещо, Кърби. Така оперира този тип.

Обяснявам ѝ съдържанието на видеоклиповете. Наблюдавам реакциите ѝ през това време, търся някакво издайниче, някакво пропукване в Кърби-фасадата. Тя просто седи, слуша и увива кичур руса коса около пръста си.

— Разбирам — казва тя, когато приключвам.

— Кърби, Уилоу имаше ли някакви проблеми? Пиене, наркотици? Ходила ли е на срещи за взаимопомощ или нещо подобно?

— Всъщност да. Пиеше. Успя да се справи обаче. Помогнаха ѝ сбирките на АА.

Бинго, казвам си наум.

— Има ли още нещо, което можеш да ми кажеш за нея?

— Нищо, което би ти било от полза. — Кърби се навежда напред. Обстановката отново се наелектризира и имам чувството, че съм застанала срещу хищник. — Значи все още нямаш представа кой е той?

— Не.

Тя кима.

— Е, добре тогава. Мисля, че приключихме тук. — Изправя се да си ходи.

— Кърби, искаш ли да гледаш клипа?

Тя спира с гръб към мен и с ръка на дръжката на вратата.

— Не. Знам тайната, която криеше.

Отваря вратата и излиза.

* * *

Цивилна. Така нарече Кърби Уилоу Томас. Разбирам какво има предвид, като гледам жената на клипа пред мен.

Прилича точно на такава. Тя щеше да се изненада от жестоките удари на живота и постоянно щеше да се чувства предадена от тях. Живяла е изпълнена с надежди, идеализирала е всичко и е мечтала, докато нещо не се е сблъскало с нея и не я е свалило на земята.

Това е щяло да бъде безкраен цикъл, започнат в резултат на сериозно нараняване, от което никога не е успяла да се възстанови.

Била е красива. С права тъмна коса и слаба, болезнено слаба. Тази слабост е карала красотата ѝ да изпъква по начин, характерен само за някои жени. Кожата ѝ е много, много бледа и само на бузите ѝ могат да се намерят следи от някакъв цвят. Устните ѝ са пълни и червени.

— Разкажи ми за белезите, Уилоу — казва ѝ Проповедника.

Цялата трепери. Очите ѝ се стрелкат във всички посоки — в него, вдясно, вляво, право в камерата; имам чувството, че гледа в мен. Сълзите ѝ не текат постоянно. Ъгълчетата на очите ѝ се пълнят много бавно, преди да пуснат някоя голяма сълза, която потича надолу по бузата ѝ и бързо пада върху бедрото. Започва да ми се гади, когато виждам, че е настръхнала. Сигурно убиецът е надушвал ужаса ѝ.

— Уилоу — приканва я той, нежен както винаги. — Белезите. Или ще се наложи да те нараня отново.

Думите му я карат да трепери толкова силно, че чувам тракането на краката на стола в пода.

— Не! — проплаква тя.

— Тогава говори, моля. Разкажи ми за белезите.

— Но ти… ти вече знаеш — скимти Уилоу. — Знам, че знаеш, сам ми каза.

— Да, но трябва да го изречеш пред камерата.

Тя спира да трепери. Въздиша веднъж, но тежко. След това си поема въздух и въздиша отново. Навежда глава напред. Правата ѝ коса увисва надолу и започва да гъделичка покритите ѝ със сълзи бедра.

— Обичахме да се порязваме — прошепва приятелката на Кърби.

— Кой, Уилоу? Ти и кой?

— Аз и Манди. Манди беше сестра ми. Тя беше с две години по-голяма от мен. Отидохме да живеем в приемни семейства, защото мама и татко ни биеха много. Манди ми разказа за порязванията, как можеш да се почувстваш по-добре, когато много те боли.

— И направи ли така, че да те боли много?

— Да.

— Продължавай.

— Използвахме бръснарски ножчета. През повечето време се режехме от вътрешната страна на краката си, в горната част, където не се забелязваха белезите дори когато носехме рокли. Понякога се порязвахме една друга.

— Това правехте и през онзи ден, нали? Порязвахте се една друга?

— Да. — Не съм чувала по-тих глас от нейния.

— Какво се случи?

— Първо тя ме поряза. Чувството беше… страхотно. Не мога да го опиша. Преди да те порежат, се чувстваш едновременно вцепенен и те боли, всичко изглежда някак си нереално, но после те порязват и болката вече е съвсем истинска, тя е остра, сладка и е сега. Не преди, не после. Просто сега. Порязването те кара да се чувстваш жив в този момент. Кара те да се чувстваш истински, значим.

— Продължавай.

— В онзи момент се чувствах приятно. Сестра ми ме поряза доста дълбоко. Видя колко добре се почувствах и ми каза аз също да я порежа дълбоко. Много дълбоко. Направих го.

— Колко дълбоко я поряза, Уилоу?

Жената вдига глава и за мен е шокиращо да видя колко бледо е лицето ѝ. Тя прилича на труп.

— Срязах артерията — прошепва накрая. — Сестра ми винаги е била много слаба, двете бяхме такива. Натиснах, но не можех да преценя колко силно заради адреналина и ендорфините, които нейното порязване ми причини. Срязах я доста дълбоко. Тя започна много да кърви.

Уилоу спира да говори.

— Разкажи ни останалото. Какво направи тогава?

За първи път виждам, че в тази жена има някаква сила; очите ѝ блестят с чиста омраза към Проповедника. Предполагам, че ако можеше, щеше да го пореже доста дълбоко.

— Казах ѝ, че кърви много лошо. Тя погледна раната и… и… се усмихна. Тя просто се усмихна. Каза ми да се махам и да не разкривам пред никого, че аз съм тази, която я е порязала. Отвърнах ѝ, че няма да го направя, че се нуждае от помощ, но тя ми каза, че е прекалено късно, че ще умре и че няма проблем за това, че няма нищо против и че дори донякъде ѝ харесва, но не искаше да се забърквам в неприятности, затова трябваше да си тръгна, да се върна и да се правя, че едва сега съм я намерила, да бъда много изненадана, затова преброих до пет, после се върнах и тя вече изпадаше в безсъзнание, а аз изпищях, защото навсякъде имаше кръв и… — Потокът от думи спира само за да може тя да си поеме въздух. — Прегърнах я и се опитах да спра кръвта, но тя беше прекалено много. Беше се образувала локва. Можех да се изкъпя в нея. — Настъпва кратка тишина. — Тя умря.

— Направи ли каквото ти каза сестра ти, Уилоу? Преструва ли се?

Тя кима. Станала е още по-бледа. Очите ѝ проблясват от омразата, която е чиста и открита.

— Кажи го, дете — приканва я той.

Уилоу потреперва само веднъж и отново разклаща стола.

— Убих сестра си, но оставих всички да си мислят, че се е самоубила. — Думите ѝ се сипят като отрова от устата ѝ.

— Получи ли съчувствие заради това?

— Да.

— Разказа ли на хората за собствените си порязвания?

— Да.

— И още нещо, Уилоу. Каза ли на всички, че сестра ти те е повела по този път? Остави ли ги да си мислят, че тя те е накарала да го правиш?

— Даааааа — простенва жената. Очите ѝ се въртят. Изражението ѝ се променя от омраза на отчаяние и всичките пермутации между двете.

Той чака. Оставам с впечатлението, че е много доволен, и се изпълвам с отвращение към него.

— Благодаря ти, Уилоу. Помни: Бог е любов.

Екранът потъмнява.

Не бях усетила, че съм затаила дъх. Издишам и се отпускам на стола си.

Значи това е била приятелката на Кърби.

Чудя се дали това наистина е тайната, която тя си мисли, че знае.

Извадена съм от мислите си от почукване на вратата. Джеймс си провира главата.

— Имаме следа.

27.

Взехме заповед за проверка на IP адреса към качените видеоклипове — обяснява Джеймс. — Искахме да разберем дали е бил достатъчно глупав, за да ни отведе до интернет източника си. Предвид перфекционизма, с който действа, ми се струваше безполезно да го правим, но тъй като е качил доста материал, трябваше да се провери.

— И? Каза, че е оставил следа?

— Повечето интернет връзки оперират на базата на динамичен IP адрес. Интернет доставчикът осигурява ново IP на потребителя всеки път, в който машината му се свърже с мрежата, или всеки ден. Някои хора предпочитат така нареченото статично IP — то никога не се променя. Адресът, от който са качени видеоклиповете, е статичен.

— Което означава, че няма как да принадлежи на някого другиго освен на онзи, който плаща сметката за интернета.

— Точно така.

Започвам да крача напред-назад и да мисля на глас.

— Това ми се струва много, много странно. Няма логика да е толкова умен за всичко останало и толкова глупав относно интернет връзката си. Възможно ли е това да не е нашият човек?

— Напълно. Ако собственикът на IP-то използва рутер за безжична връзка и не го е защитил с парола, то тогава някой може да паркира пред къщата му и с лаптопа си да прихване интернет, за да качи клиповете.

— Нормално ли е домашният безжичен интернет да не бъде защитен?

— Да. Много хора просто си купуват рутер, включват го и го ползват. Не си правят труда да си защитят връзката, защото в повечето случаи не знаят как да го направят.

— Покажи ми човека.

Джеймс натиска клавиш на клавиатурата и на монитора се появява снимка от калифорнийска шофьорска книжка.

— Харисън Бестър — прочитам на глас. — На четиресет и една години, черна коса, сини очи. Изглежда напълно нормален. Знаем ли нещо за него?

— Вече да. — Алън влиза през вратата и размахва жълт плик.

Пльосва се в стола си и зачита на глас.

— Харисън е работил като системен инженер, който успява да договори доста добра сделка за закупуването на куриерска фирма. Не прави големи пари, но определено е от средната класа. Живее в Таузънд Оукс. Женен, името на съпругата му е Трейси. Имат две деца, две дъщери, респективно на петнайсет и седемнайсет.

— Всичко това не ми звучи правилно — отбелязва Кали. — Харисън и Трейси са се катерили по дървото да се Ц-Е-Л-У-В-А-Т в доста ранна възраст, щом имат седемнайсетгодишна дъщеря. Не ми се връзва с времевата линия на нашето момче. Той е от отдадените. Едва ли има време да се прави на семеен мъж.

— Съгласен — подкрепя я Джеймс.

— Аз също. — Обмислям положението, докато не ми хрумва нещо: — Кали, искам да вземеш лаптопа си и да отидеш до къщата на Бестър. Виж дали има безжична връзка и дали я е защитил. Междувременно ще координирам по-нататъшните ни действия със заместник-директора и ще поставя този човек под двайсет и четири часово наблюдение.

— По-добре да играем на сигурно, а? — пита Алън.

Свивам рамене.

— Не мисля, че Бестър е Проповедника, но да мислиш и да си сигурен, са две различни неща. Дори да не е, това не означава, че двамата не се познават. Може да са съучастници. Или стари приятелчета по чашка, без Харисън да подозира, че другарчето му е сериен убиец. Съществува малка възможност, но съвсем не е изключено Проповедника да се върне и да открадне още малко безжична връзка. Засега това е най-добрата ни следа.

— Съучастници — изпръхтява Алън.

— Ще отида да проверя господин Бестър — казва Кали, взема си лаптопа и тръгва към вратата.

— Обади ми се да ми кажеш какво си открила — провиквам се след нея.

— Само ако ми обещаеш, че ще ми позволиш да се прибера след това за един бърз секс с бъдещия ми съпруг — отговаря ми тя и излиза.

— Проверих групата за взаимопомощ, която е посещавала Розмари — казва Алън.

— И?

Предполагам, че усеща надеждата в гласа ми, защото бърза да поклати глава.

— Доста често е посещавала Анонимните наркозависими в Сими Вали. Разговарях с директора. На срещите се събират много и различни хора. Няма покани, молби или подбор. Щом говориш за проблемите си, ще те приемат с отворени обятия.

— Перфектното скривалище.

— Аха. Както и да е, директорът разбира положението ни, но няма намерение да ни даде каквато и да било информация за никого от посетителите. Съвсем нормално и очаквано. — Алън свива рамене раздразнен. — Нашият човек е умен. Обзалагам се, че е бил там.

— А аз се обзалагам, че можеш да разпиташ всеки един от посещаващите сбирките и никой няма да си спомня някого, който да се набива на очи. Също като пасажерите в самолета.

* * *

Заместник-директорът ме помоли да го запозная с новините лично, а не по телефона. Почуквам на вратата на офиса му.

— Влез — излайва той.

Седнал е зад бюрото си. Изглежда пребит от работа. Вратовръзката му е отпусната, а ръкавите му са навити. Пльосвам се в един от кожените фотьойли. Джоунс килва глава на една страна и ме оглежда.

— Изглеждаш ужасно — казва той.

— Вие също, сър. Благодаря.

Ъгълчето на устата му се изкривява в съвсем лека усмивка.

— Да. Денят беше отвратителен. През цялото време се говори само за Проповедника. Медиите полудяват, което означава, че и директорът не е в особено добро настроение. Трябваше да се обадя на комисарите на полицейските участъци в Лос Анджелис, Сан Франциско, Вегас, Карсън Сити, Финикс, Солт Лейк Сити… схващаш картинката. Успях да ги убедя да ни осигурят сътрудничеството си. Няма смисъл да си играем на война за територия.

— Как съумяхте да сторите подобно чудо?

Джоунс потрива чело.

— Те също трябва да се справят със семейства, които крещят в лицата им, че искат отговори и кръв или и двете, а и медиите не си поплюват. Комисарите трябва да го играят политици и се нуждаят бързо от отговори. Наясно са, че единственият шанс това да се случи, е всички да сме от един отбор.

— Благодаря ви, сър. Това ще ни е много полезно.

— Твой ред е да ми помогнеш. Докъде стигнахме със случая?

Запознавам го със следата с IP адреса. Заместник-директорът прави физиономия.

— Съгласен съм, че трябва да се провери, и ще назнача наблюдение, но се съмнявам това да е нашият човек.

— На едно мнение сме, сър. Прекарал е доста време в подготовка за този момент. Той е важен за него. Прекалено важен, за да се препъне на нещо толкова елементарно.

— Къде ни отвежда това тогава?

— Мисля, че за разрешаването на този случай трябва да намерим най-малкия общ знаменател, сър.

— Поясни.

— Проблемът е логически. Той е умен, но също така е подчинен на навиците си. Всичките му жертви са жени с изключение на Лиза Рийд. Те са имали мрачни тайни за разкриване и можем да предположим, че ги е убил по един и същи начин. Трябва да опростим модела и да стигнем до онова, което ще ни отведе до него.

— Кога мислиш, че ще успееш да го направиш?

— За него всичко е свързано с тайните и истината. Въпросът, на който трябва да отговорим, е откъде знае за тях? Мисля, че ако намерим отговора, ще го пипнем.

— Някакви идеи?

— Смятаме, че избира жертвите си от сбирките на АА, групите за взаимопомощ и църквите. Вероятно прониква там като член. — Свивам рамене. — Не че не е възможно да се прави на съветник. Или на свещеник.

— Но не мислиш така.

— Прекалено е директно, прекалено рисковано. Той трябва да се скрие в тълпата и се нуждае от свободата да изчезне, когато се наложи. Няма как да го стори, ако си изгради връзки с хората там. Зависимите и грешниците се доверяват на съветниците и свещениците си и забелязват, когато изчезнат.

— Така е — съгласява се замислен Джоунс. — Как да използваме тази информация, за да го намерим?

— Все още не знам. — Раздразнението в гласа ми е повече от явно.

— Можеш да направиш две неща, агент Барет. Да спреш да мислиш над тази вероятност или да се потопиш в обстановката.

— Да, сър.

— Разреши този случай по-скоро, Смоуки. Доколкото разбирам, нашият човек иска да бъде заловен. Да му дадем желаното. Залавяй се за работа.

Излизам от офиса на Джоунс, а думите му продължават да кънтят в главата ми.

Да се потопя в обстановката.

Връщам се в Офиса на смъртта и заставам пред бюрото на Алън.

— Да вървим да поговорим с отец Йейтс.

28.

Отправили сме се на поредното нощно пътуване към Сими Вали. Луната се крие и само от време на време се стрелва през облаците като някакви сребърни юмруци.

— Никога не съм виждал звезди в Ел Ей — промърморва Алън.

— Защото градските светлини се отразяват в небето — усмихвам се аз. — И заради смога.

Гумите бучат по неравния път, докато порим мрака.

* * *

Отец Йейтс е облечен с дънки и дълга риза. Косата му е разчорлена. В очите му личи умората. Прозява се.

— Простете ми. — Усмихва се и се ръкува с мен и Алън. — Почитател съм на поговорката ранно пиле рано пее.

— Не се притеснявайте — отвръщам аз. — Ние сме същите, само че при нас е по-подходяща поговорката късно пиле рано пее.

Свещеникът ни кани да седнем на първия ред с пейки.

— Казахте, че се нуждаете от помощта ми.

— Гледахте ли някой от видеоклиповете, които убиецът е направил?

— Само първите няколко, в които излага аргументите си относно истината. Нямам интерес да гледам как убива човешки същества.

— И? Какво мислите?

Отец Йейтс се обляга на пейката, докато разглежда огромното разпятие на Христос. То е неговата котва; личи си по погледа му, от който се изпаряват част от тревогите и умората.

— Запозната ли си с катехизиса на Католическата църква, агент Барет?

— Хм, разбира се. Бях отгледана в католическо семейство.

— А какво ще кажеш за официалния катехизис?

— Нямам представа за какво говорите?

— Почакай малко.

Свещеникът отива в ризницата и се връща с малка дебела книга с твърди корици. Подава ми я. Прочитам заглавието: „Катехизис на Католическата църква“.

— Вътре има всичко, което някога си искала да научиш за Католическата църква, но си се страхувала да попиташ. — Отец Йейтс се усмихва. — Много харесвам един абзац, който използвам, за да осмислям действията си. Прочетох го отново, след като гледах видеоклиповете. — Той взема книгата от ръцете ми и я отгръща някъде в началото. — Ето го. „Цялата доктрина и нейните учения трябва да бъдат насочени към любовта, която никога не свършва. Независимо дали нещо се смята за вяра, надежда или действие, любовта на нашия Бог трябва винаги да е достъпна, за да могат всички да видят, че абсолютната Христова сила извира от любовта и няма никаква друга цел, освен да създаде любов.“ — Затваря книгата и докосва нежно корицата ѝ. — Обичам този абзац. Той е частица от истината. Каквото и да се случи с църквата ми, каквито и грешки да допуснат фанатизирани и крайни членове на паството ми, каквито и престъпления да бъдат извършени от зли хора, които се маскират като божи служители, мога да прочета това и да се убедя за пореден път, че проблемът е в човешките същества, а не в Църквата или вярата ми. Онези, които провалят Църквата, са хората, които не съобразяват действията си с чистотата, която се съдържа в този единствен абзац, в идеята, че „няма никаква друга цел, освен да създаде любов“.

— Идеята е хубава — съгласявам се аз. — За съжаление, не се практикува особено често. — Потръпвам. — Извинете ме отново, отче.

Отец Йейтс се усмихва.

— В случая съм съгласен с теб. Конфронтациите и нападенията не са начинът да доведеш някого в църква. Не можеш да му кажеш, че е глупав и че ще се пържи в ада, а му показваш Христовите думи и му даваш пример чрез действията си. Или просто му помагаш, когато има нужда. Вярата е въпрос на избор, нея не можеш да я приемеш под дулото на оръжие.

— Разбирам какво имате предвид — избоботва Алън. — Проповедника не е точното олицетворение на тази концепция около любовта.

Отец Йейтс се намръщва.

— Убийството никога не е проява на любов. Този човек е луд.

— Какво ще кажете за идеите му? — питам аз. — Нещата, които говори за истината?

Свещеникът въздиша.

— Ще бъда честен. Самите идеи са силни. Слушам изповеди от доста дълго време и разбирам феномена, за който говори той. Най-трудното за хората не е да кажат истината, а да кажат цялата истина. Сигурен съм, че мнозина ще се съгласят с него. Ще си спечели последователи.

— Шегувате ли се? — питам изумена аз.

— Никак даже. Много хора в християнския свят приемат нещата черно на бяло и са подвластни на принципа „получаваш това, което заслужаваш“, когато стане въпрос за Бог и за Библията. Ако не се изповядаш, ще гориш в ада. Някои ще видят в лицата на тези бедни жертви просто едни човешки същества, които отказват да се изповядат пред Бог.

Поглеждам разпятието, което е олющено и избеляло. Търся същата утеха, която намира отец Йейтс в него, но не успявам, както винаги. Как бих могла да вярвам в Църква или в Бог, които създават подобни хора?

— Не забравяй доброто, което е сторено — прекъсва мислите ми свещеникът. — Милионите деца, които се хранят всеки ден благодарение на благотворителните начинания на Църквата, построените къщи за бездомните, кухните за безплатна храна. Неотдавна група християни от Южна Корея заминаха в Афганистан. Знаеха, че е опасно и че не е препоръчително да ходят, но отидоха, за да помагат, без да имат някакви скрити мотиви. Бяха взети за заложници и макар повечето да бяха освободени, неколцина от тях умряха. Религията винаги е била и винаги ще бъде нож с две остриета. Начинът, по който я използваш, е от значение, а той зависи от индивида. Не е по-различна от всичко останало. Ако нямаше интернет, порнографията и експлоатацията на деца щяха да са в много по-малки размери. Не могат обаче да се отрекат всички хубави неща, които ни носи съществуването му. Лесна търговия, свободно споделяне на информация, премахване на културните бариери и ксенофобията, понеже хората могат да разговарят едни с други по целия свят. Всичко това може да се използва за добри или за лоши цели. Това се отнася също за Църквата и интерпретациите на Библията.

— Кажете ми за изповядването, отче. Кажете ми какво означава то за вас.

Очите му отново намират Исус.

— По мое мнение изповедта е най-важната услуга, която Църквата може да предложи. Истинската причина, поради която думите на това чудовище ще стигнат до много хора, е не защото са кой знае колко революционни, а защото повечето от нас таят в себе си тайни, които ни изяждат всяка минута и всеки ден. Много пъти по време на изповед хората плачат, след като са изповядали някакво дребно прегрешение.

— Повечето от тези хора са направили някои наистина лоши неща. Какво ще кажете за това?

— Чувал съм какви ли не злини, така е. Ужасни злини. Има хора, които не се разкайват за подобни деяния, но по-голямата част от тях страдат под бремето на лошите неща, които са направили. Повечето се обвиняват строго за деянията си, много по-тежко, отколкото двамата с теб бихме го сторили. Изслушването на изповедите не ме измъчва, а има точно обратния ефект. Засилва вярата ми в изначалната порядъчност на човечеството.

— Тези неща не ми звучат особено убедителни, отче.

— Амин — промърморва Алън.

Свещеникът се усмихва.

— Разбирам и двама ви. Прекарали сте живота си сред мъже и жени, които грешат, без да търсят покаяние. Още по-лошо, правят го за удоволствие. Уверявам ви, че повечето хора, които се изповядват, са изморени майки, повишили глас на децата си. Ние сме несъвършени, а не зли.

— Всичко ли ви разказват? — питам аз.

— Повечето неща. Понякога хората запазват нещичко за себе си. Изслушването на изповед не е просто рутина. То е форма на изкуство. Трябва да спечелиш доверието на паството си. Те трябва да са наясно, че няма да ги третираш по различен начин, след като чуеш за сексуалните им прегрешения и дребните или едрите им престъпления.

— Сигурно сте чували и някои много лоши неща. Убийства, насилие над деца. Как е възможно след това да се отнасяте с този човек по същия начин?

Отец Йейтс свива рамене. Не го прави по онзи начин, който ти казва „не знам“, а по-скоро жестът му направо крещи „нямам друг отговор освен този, който ще чуеш“.

— Такъв е свещеният ми дълг.

— Сигурно понякога ви е трудно.

— Имало е такива моменти — съгласява се той.

— Какво правите, когато чуете за нещо, което се случва в момента? — пита Алън. — Например баща, който тормози децата си. Или човек, който признава, че е ХИВ позитивен заради задевките си с проститутки, но продължава да спи със съпругата си?

— Моля се, агент Уошингтън. Моля се за сила. Моля се, че самата изповед ще накара този човек да престане да греши. Да, трудно е. Но ако наруша правилата на изповедта заради греховете на един мъж или жена, стотици порядъчни хора ще ме изгубят като свой отец, на когото да споделят грешките си. Трябва ли стотици да платят за греховете на един?

— Не правите ли никакви изключения?

— Позволено ми е да настоявам грешникът да се предаде на полицията, ако става въпрос за криминално провинение, и мога дори да му откажа да го опростя, ако не го направи, но не мога да наруша правилата на изповедта.

Алън поклаща глава.

— Не ви завиждам, отче, особено на вас, който сте искрено загрижен за хората. Сигурно не можете да спите нощем.

Отец Йейтс се усмихва.

— Някои оцеляват благодарение на силата на вярата си. Други — интелектуално, мислите им са напътствани от Светото писание. Аз се намирам някъде по средата. Имам кризи като всички свещеници. И като всички монахини. Майка Тереза страда от вътрешен мрак и съмнения относно Бог през целия си живот.

— Виждали ли сте истинска промяна в хората? — питам аз.

— Разбира се. Невинаги, но достатъчно, за да съм доволен.

— Какво е най-трудно за тези, които се променят?

Свещеникът обмисля въпроса ми.

— Покаянието. Истинското покаяние. Лесно е да изповядаш грях. По мое мнение истинското покаяние изисква огромна промяна. Ако наистина се покаеш, ще се промениш, ако ли не — няма.

— Розмари покая ли се?

— Вярвам, че го стори.

Мъждукането в главата ми се засилва. Има нещо скрито в това, за което говорим. Не е просто проблясък, уловен с ъгълчето на окото ми, а сърбеж, който не мога да достигна, за да почеша.

— Мога ли да видя изповедалнята ви, отче?

Отец Йейтс застива за известно време и просто ме гледа. Не се чувствам неудобно или обидена от погледа му. В него се крие прекалено много доброта.

Накрая става.

— Последвай ме.

— Аз ще изчакам тук — провиква се след мен Алън. — Може би ще се помоля за малко сън тази вечер.

Дарявам го с вяло махване на ръката, докато следвам свещеника към изповедалнята. Случват се две неща едновременно: онова, което се опитвам да видя, става по-ясно, по-осезаемо и по-ярко, а гласът в главата ми, онзи, който кара стомаха ми да се свива, се е завърнал.

На челото ми избива студена лепкава пот.

— Специално за теб ще направим пълната обиколка — казва отец Йейтс, когато стигаме до изповедалнята. — Аз ще заема моето място, а ти това на каещия се.

— Разбира се — отвръщам, но едва успявам да чуя гласа си. Прекалено много прилепски криле плющят в главата ми.

Отварям вратата и влизам вътре. Почти няма никаква светлина. Кабинката е малка и тясна, направена от тъмно и лошо боядисано дърво. На пода, точно под решетката, която разделя свещеника от каещия се, има коленник, на който да се коленичи. Затварям вратата и се вторачвам в него.

Трябва да извървя целия път, да направя пълната обиколка, мисля си. Иде ми едновременно да плача и да се смея.

Този път гласът говори силно: Виж ме.

Коленича. Поради някаква причина гласът веднага замлъква.

Отец Йейтс плъзга прозорчето.

— По-тясно е, отколкото я помня — оплаквам се аз.

— Предполагам, че си била доста по-малка, когато си се изповядвала за последно — отвръща развеселен свещеникът.

— Така, да видим сега… простете ми, отче, защото прегреших. Минаха… хмм… около двайсет и седем години от последната ми изповед.

— Разбирам. Имаш ли какво да изповядваш, дете мое?

Застивам. Нещо се надига в мен. То е гневно, грозно и злобно.

— Това ли си мислехте, докато бяхме отвън, отче? Да ме вкарате тук, да си излея душата и да намеря вярата си отново?

— Само да си излееш душата — отвръща спокойно той. — Мисля, че е малко рано за последното.

— Майната ви.

Отец Йейтс въздиша.

— Агент Барет, сега си тук, както и аз. Намираш се в пълна безопасност зад тези малки стени. Можеш да се гневиш, да плачеш, да ми кажеш всичко и нищо няма да излезе навън, никой няма да разбере освен теб, мен и Христос. Виждам, че нещо те тревожи. Защо да не поговорим за него? Ти сама искаше… как го нарече? Да се потопиш в обстановката. Е, сега имаш възможност.

— Последният, на когото разкрих тайните си, се опита да ме убие, отче. — Изненадана съм от ледения си тон.

— Да, четох за това. Разбирам недоверието ти. Щом не можеш да повярваш в Бог, повярвай в мен. Никога не съм предавал доверието на някого.

— Вярвам ви — съгласявам се аз.

Наистина е така. Не мога да отрека, че с тази обстановка идва желанието. То е силно и пронизващо и самата мисъл, че въобще съществува, ме разгневява.

Виж ме, повтаря гласът. Проблемът не е, че не мога да видя. Проблемът е, че не мога да спра да виждам.

Нуждата да кажа най-накрая тайната си на някого, да сваля товара от плещите си — с Бог или без Бог, е съпътствана с обещание за облекчение, което е толкова силно, че го усещам как лази по кожата ми като армия от мравки.

Дишането ми се учестява. Сърцето ми препуска. Стискам ръцете си една в друга — по-скоро от отчаяние, отколкото в молитва.

— Не знам дали още вярвам в Бог, отче — прошепвам аз. — Правилно ли е да се изповядвам, ако дори не съм сигурна, че съществува?

— Изповедта, стига да е искрена, може да донесе само добро, агент Барет. Силно вярвам в това.

— Смоуки. Наричайте ме Смоуки.

— Добре, Смоуки, имаш ли някакви грехове за изповядване?

Имам много грехове, изключително много, отче, грехове от гордост, грехове от завист, грехове от сласт. Убивала съм хора. При самозащита, така е, но част от мен изпита удоволствие от това. Много ми хареса, че убих мъжа, който ми отне Мат и Алекса. Винаги ще съм щастлива от този факт.

Грехове?

Грешила съм със семейството, приятелите и с онези, които са ме обичали и са ми се доверявали. Лъгала съм… много. Пия нощем. Спала съм само с двама мъже през живота си, но съм го правила разюздано. Понякога от любов, понякога заради удоволствието, което ми доставя това. Грях ли е да изпитвам наслада, когато имам член в устата си или когато нашепвам в ухото на Мат или Томи „Чукай ме чукай ме чукай ме, мили Боже, чукай ме“? Дали Бог оценява, че го правя част от акта, от този сладък момент?

Ставала съм свидетел на чуждите страдания, мъчения и смърт, виждала съм обезобразени до неузнаваемост трупове, но съм се научила да извръщам поглед. Да изключвам образите и емоциите, да се прибера у дома и да хапвам спагети и да гледам телевизия, сякаш болката им не е била истинска или не е била от значение. Работата ми е да преследвам зли хора. Плащат ми, защото хората умират.

Това грехове ли са?

Помествам се на коленника. Всички неща, които минават бързо през главата ми, може да са или да не са грехове. Но никое от тях не събужда чудовището в съзнанието ми.

Виж ме, казва то, но този път гласът е нежен и този глас, разбира се, съм аз.

Сълзите потичат по лицето ми. Осъзнавам, че ще му кажа. През цялото време съм знаела, че ще му кажа — още в момента, в който стъпих тук. Затова потта и замайването ги няма.

— Сторих нещо ужасно, отче — прошепвам аз. — Мисля, че заради него никога няма да изпитам истинска радост. Няма да допусна да обичам истински някого отново. Защото не го заслужавам.

Докато изричам думите, с тях излиза и мъчителната болка. Чудовището на тъгата се опитва да пропълзи по гърлото ми и да изригне като вой. Не му позволявам, оставям го да се пръсне вътре в мен. Прекалено е тихо тук, Алън ще ме чуе. Скръствам пръстите на ръцете си в юмрук и го притискам в устата си. Хапя, докато не разкъсвам кожа. Вкусвам от собствената си кръв и потръпвам от болка.

Отец Йейтс е мълчалив, чака. Заговаря отново. Гласът му е нежен. Безопасен. За момент ми напомня за истинския ми баща, не за Бог, а за татко, който винаги ме пазеше от чудовищата под леглото ми.

— Облечи чувствата си в думи, Смоуки. Просто ги остави да потекат. Аз ще те изслушам, няма да те съдя. Никога няма да повторя казаното тук от теб пред някого. Време е да оставиш бремето, което носиш на плещите си.

Кимам. Сълзите продължават да се стичат по лицето ми. Наясно съм, че не може да ме види как кимам, но гърлото ми се затваря и не мога да говоря. Явно усеща това.

— Не бързай.

Подсмърчам, а той продължава да чака. Не след дълго ръката, стиснала гърлото ми, отпуска хватката си. Възвръщам способността си да говоря.

— След нападението прекарах известно време в болница. Сандс беше срязал лицето ми до кокал на повечето места. Също така рани други части на тялото ми и ме гори с цигара. Никое от нараняванията не беше животозастрашаващо, но изпитвах силна болка и всички се тревожеха да не направя инфекция, тъй като някои бяха доста дълбоки. Исках да умра, отче. Напълно бях сигурна, на сто процента, че трябва да си пръсна мозъка. Смятах да изляза от болницата, да се прибера у дома и да се самоубия.

— Продължавай.

— Всички знаят тези неща. Наложи се да потърся психиатър… знаете как приключи това. Просто казвам, че хората бяха наясно, че искам да сложа край на живота си. Знаеха за изнасилването и нямаше как да не забележат белезите. Те разбираха тези обстоятелства и ми намираха извинение. „Естествено, че ще иска да се самоубие, виж какво преживя горката!“ Разбирате ли?

— Да.

— Нещо вътре в мен ме разяждаше. Заради цялото това съчувствие. Бедничката Смоуки. Не е ли силна? Не е ли достойно за възхищение как преодоля всичко и продължи напред?

Горчивината се надига в мен също като черно кафе, може би дори като вкиснало мляко. Почти мога да го усетя в устата си. Това е вкусът на самопрезрението. Себеомразата.

— Кажи ми какво не са знаели те, Смоуки. Нещото, което не е било достойно за възхищение.

Изпълвам се с враждебност, която ме замайва. Бузите и челото ми се зачервяват. Изпитвам чист гняв като хванато в ъгъла животно, което вижда светлината и тя го кара да беснее и пищи.

— Майната му на Бог — изсъсквам аз и вкусът на думите е много сладък, вълнуващ.

— Моля?

— Майната му на Бог и на прошката му. Защо ми е да моля този задник да ми прощава за каквото и да било? За какво трябва да бъде опростена майка ми? Знаете ли, че към края си ни умоляваше да я убием? Толкова много я болеше, че ни молеше да го направим, да отнемем живота ѝ. А тя беше най-отдадената католичка, която познавах!

— Направи ли го? — пита със съвсем спокоен глас отец Йейтс.

— Какво? Мамка му, не. — Яростта е като приливна вълна, която те блъска и не можеш да направиш нищо, за да ѝ се противопоставиш.

— Тогава ми кажи какво точно направи, Смоуки. Не е нужно да молиш Бог за опрощение, щом не желаеш. Но трябва да помолиш себе си.

Стискам зъби и ръце, докато не ме заболяват.

— Да си простя? — ръмжа шепнешком аз. — Нима след като си изпея всичко, то изведнъж ще се оправи?

— Не. Но ще е добро начало. Не мога да ти обясня защо е важно да споделяме стореното от нас с други, Смоуки, но е така. Само думи са, да, но ще се почувстваш много по-добре. Имаш нужда да ми споделиш какво си направила, и след това да осъзнаеш, че светът няма да свърши, защото си ми казала.

Това спокойствие е непобедимо. Вярата му е като неумолима и безжалостна сила. Ако отец Йейтс трябваше да изпразни цял басейн с лъжица, щеше да го направи, без да се оплаче, независимо колко време щеше да му отнеме това. В негово присъствие се чувствам едновременно в безопасност и враждебно настроена. Искам да го прегърна и да го зашлевя.

— Бях бременна — изплювам камъчето накрая.

Мълчание.

За момент имам чувството, че ме съди, но осъзнавам, че просто чака.

— Продължавай — приканва ме той.

— Само от няколко месеца. За мен беше голяма изненада. Използвах спирала. Двамата с Мат не бяхме стари, но не бяхме и пиленца. Просто… се случи.

— Съпругът ти знаеше ли?

Прекалено си умен за мен, отче.

— Не. Не мисля, че щях да му кажа. Не бях сигурна дали искам да задържа бебето.

— Защо?

— Не знам. Предполагам, че от егоизъм. Бях в края на трийсетте, в разцвета на кариерата си, намирах си какви ли не извинения. Не ме разбирайте погрешно, не бях решила да махна бебето, поне не още, но го обмислях и го криех от Мат.

— Имахте ли много тайни в брака си?

— Не. Точно това е странното. Е, поне част от него. Двамата с Мат бяхме късметлии. Наясно съм, че един брак може много да излезе от релси. Мъжете и жените обичат да изневеряват и да лъжат. Любовниците убиват съпругите, съпругите убиват съпрузите или пък може всичко да е наред с тях и да бъдат покосени от рак. Понякога смъртта е бавна и мъчителна. Годините, през които се пазят малки тайни, се превръщат в недоверие и бракът вече не е любов, а навик. Двамата с Мат нямахме подобни проблеми. Разбира се, карахме се. Прекарвахме дни наред, без да си говорим, но в крайна сметка винаги се сдобрявахме и не спирахме да се обичаме. Никога не съм му изневерявала и съм сигурна, че и той не е.

— Затова да криеш бременността си от него, е било нещо странно.

— Много при това. Често крием дреболии. Това е част от живота. Някои неща трябва да се пазят в тайна. Но не криеш важните неща. Не пазиш в тайна, че си бременна, и със сигурност не премълчаваш аборт. Не сме такива.

— Съпругът ти научи ли преди смъртта си?

— Не.

— Смяташ ли, че щеше да му кажеш?

— Иска ми се да мисля така, но не съм сигурна.

— Какво се случи с бебето, Смоуки?

Това е ВЪПРОСЪТ, разбира се. Виж ме, казва гласът. Виждам те, виждам те, светиш като неонов знак, осветен от 10 000 броя 10 000-ватови лампи.

— Лошото не е, че направих аборт — отвръщам аз, — а причината да го направя. — Гласът ми е някак си празен. Изтощена съм. Предпочитам да съм навсякъде другаде, само не и тук. — Разбирате ли, исках да се самоубия, но знаех, че няма да го направя, ако вътре в мен расте бебе. Затова помолих доктора да се погрижи за него. — Изморена съм, толкова съм изморена. — То беше последната останала ми частица от Мат и се намираше вътре в мен, готова да порасне, да бъде родена и да живее. Не трябваше да става така, не трябваше да се случва, разбирате ли ме? Сандс не ми отне тази последна частица. Той не уби бебето ми. Аз го направих. Аз.

Заплаквам.

— Има ли още? — пита отец Йейтс.

— Дали има още? Разбира се. Тук съм, не виждате ли? Отървах се от бебето, за да мога да се самоубия, но в края на краищата дори не го направих! Бебето умря за нищо! Без абсолютно никаква причина! Аз… аз… — не желая да изричам думите, но трябва. — Аз убих това бебе, отче! У-у-убих го!

Не мога да говоря повече. Мога само да плача. Не го правя за себе си. Плача, защото едно от последните неща, които сторих по време на брака си, беше да излъжа. Плача, защото си представям, че Алекса щеше да има братче или сестриче. Но най-вече плача за това дете. То беше шанс да си върна някои от нещата, които Сандс ми открадна. Но в момент на агония аз отхвърлих този шанс. Не става въпрос дали е било правилно, или не да направя аборт, измъчват ме причините за това решение, болката, егоизмът, какъв е можел да бъде животът ми, ако не го бях направила, и нещастието да осъзная, че съм сторила нещо толкова ужасно, което никога няма да мога да върна или поправя.

Плача и отец Йейтс ме оставя да го правя. Той не говори, но усещам присъствието му и това ме успокоява.

Нямам представа колко дълго продължава това. Мъката се надува като балон. Не е изчезнала, но е някак си по-тиха.

— Смоуки, нямам намерение да ти чета пасажи от Библията. Наясно съм, че не си готова за това. Просто ще кажа: да, стореното от теб и причината да го направиш, са неправилни. Сама го знаеш. Но какво е истински грях? Какво прави стореното от теб толкова ужасно? Фактът, че си потъпкала дара на живота. Няма значение откъде си мислиш, че се е появил той — от Бог, от първичната супа или и от двете, но животът е дар и мисля, че го знаеш. Мисля, че го знаеш по-добре от повечето хора заради работата ти.

— Така е — прошепвам аз.

— В такъв случай не разбираш ли? Ако продължаваш да отказваш да си простиш, ако продължаваш да отказваш да получаваш любов, е все едно да продължаваш да грешиш — защото тези неща означават, че отказваш да живееш.

— Но отче… как мога да си позволя да бъда щастлива, наистина щастлива? Не мога да променя миналото.

— Ще изкупиш греха си. Няма да забравяш. Няма да си търсиш извинения. Ще се промениш. Отглеждаш дъщерята на приятелката си. Отгледай я добре. Бъди ѝ добра майка. Научи я да обича живота. Ако има мъж в живота ти, обичай го. Ако се ожените, не пази тайни от него. Имаш работа, която ти позволява да хващаш и пращаш в затвора онези, които отнемат живота на другите. Върши си задълженията добре и ще спасиш безброй животи. С право си страдала заради този грях, но ти не си зла, Смоуки, и е време, ако сама не можеш да си простиш, някой друг да го стори вместо теб. Опрощавам те. Може би ще ти е необходим цял живот, за да го направиш. Сега те опрощавам в името на Отца и Сина и Светия дух.

Това са просто думи. Не сме се одобрили с Бог, а и не знам дали някога това ще се случи. Може никога повече да не видя изповедалня отвътре. Тайничко смятам, че Исус е бил просто дърводелец. Но отец Йейтс е прав: когато споделиш тайната си с някого и видиш, че не идва краят на света, получаваш облекчение, каквото не съм си представяла. Чувствам се… пречистена. Скръбта все още е там, но няма проблем. Само хората, които преследвам, не съжаляват за делата си.

— Благодаря ви, отче.

Не знам какво друго да кажа.

— За мен беше удоволствие. — Имам чувството, че се усмихва. — Видя ли? Моята работа също не е лишена от приключения.

— Няма майтап — съгласявам се аз.

Някои хора изследват света. Катерят планини, прекосяват океани, ловуват с местни племена. Други обичат силните усещания, надбягванията с бикове, пиенето и живота на пълни обороти като Хемингуей. Има и такива като отец Йейтс и мен: ние прекарваме дните си, като изследваме вътрешния си свят, където нещо ново и вероятно ужасно винаги лежи зад завоя. Някогашните изследователи са пишели на картите „Тук-там има тигри“. Това предупреждение важи най-вече за територията между ушите и сърцето.

Да си помислиш, че можеш да влезеш в тази дървена кутия и да поговориш с друго човешко същество за нещата, които не можеш да кажеш на никого…

— Майка му стара!

— Смоуки…

— О, Боже мой!

Потопи се в обстановката. Със сигурност го направих, да го вземат мътните. И отговорът ме е гледал право в очите. Всичко е просто, ясно и точно.

— Смоуки, добре ли си?

Изправям се. Как е научил тайните им? Откъде?

— Отче, имам лоши новини. Мисля, че някой друг също е бил в изповедалнята ви и въобще нямам предвид Бог.

29.

— Това е чудесно място, на което да се сложи бръмбар — отбелязва Алън. — Вътре е тъмно и хората са съсредоточени върху себе си, а не върху обстановката.

Стоим точно пред изповедалнята. Излязох набързо от нея с все още незасъхнали сълзи.

Има логика. Работихме над идеята за групите за взаимопомощ, срещите на АА и подобни, но защо му е на Проповедника да създава подобна широка и пълна с недостатъци мрежа, когато има нужда единствено от тайните? При него всичко е свързано с религията. Ако си религиозен човек, на кого ще споделиш най-големите си и най-мрачни тайни, каквито виждаме на тези видеоклипове?

На своя свещеник.

Затваряш вратата на изповедалнята и оставяш всичко след себе си. Аз го направих, макар да не мога да твърдя, че дори съм католичка. Онзи, който се покайва, по-скоро би се притеснявал дали свещеникът ще запази конфиденциалност, а не от езотеричната вероятност някой да го подслушва.

Отец Йейтс крачи напред-назад. Много е обезпокоен, гневен и вероятно му се повдига. Разбирам го. Мисля си какво направихме преди малко в изповедалнята, и потрепервам при мисълта, че някой друг също е слушал. За него сигурно е десет пъти по-лошо, защото се чувства отговорен.

— Ако наистина е така, това е ужасно, просто ужасно — мърмори той. — Енориашите няма да се чувстват в безопасност, няма да се изповядват. Другите, които го направят, ще смятат, че могат да бъдат предадени. Ще настъпи криза във вярата на мнозина.

Горкият човечец изглежда по-замислен и разтревожен от всякога. Това е обезпокоително предвид невероятното му спокойствие.

— Отче, трябва да ви питам нещо.

Той спира да крачи. Прокарва ръка през косата си.

— Разбира се, всичко.

— Нуждая се от потвърждение. Казахте, че не сте гледали нито един от клиповете му с жертвите. А онзи с Розмари? Беше го включил в първоначалната си „теза“.

— Не, не съм. Това го пропуснах. Нямаше как да го гледам.

— Трябва да ви попитам за тайната, която признава в този клип. Тя беше нещо много лошо и той вече знаеше за нея. Ще ви кажа каква е тя и ми трябва потвърждение дали я е споделила в изповедалнята.

— Не мога да наруша правилата на изповедта — възпротивява се отец Йейтс. — Смъртта ѝ не ме освобождава от тях.

— Стига, отче! Дори ако това ще ни помогне да заловим убиеца ѝ? Той ни каза, че съвсем скоро ще убие дете, ако не го хванем! — забивам пръст в негова посока. — Няма да се измъкнете толкова лесно. Разбирам, че темата е много деликатна за вас, може би ви е необходима някаква по-съвременна канонична интерпретация, но трябва сериозно да се замислите кое е правилно и грешно тук. Голямата ѝ тайна вече е разпространена в интернет и всички могат да я научат. Как е възможно да влошите повече положението? На мен ми се струва, че само можете да го подобрите.

— Наистина? — Гласът му е суров. — Нека те попитам нещо, Смоуки. Ако утре умреш, ще искаш ли да разкрия онова, за което говорихме в изповедалнята?

Въпросът ме хваща неподготвена. Мигновеният ми вътрешен отговор е: Мамка му, не.

Туше, отче.

— При нормални обстоятелства, не. Но ако съм била убита като Розмари и насилена да изрека всичко отново, за да го споделя с целия свят? — Приближавам се до него и го принуждавам да ме погледне в очите. — Бих желала да направите всичко възможно, за да помогнете на силите на реда да заловят този шибаняк.

Виждам борбата в него и я разбирам. Отец Йейтс е човек на убежденията си, истински вярващ, който практикува онова, което проповядва. Той живее живота си според определени концепции, които не си позволява да нарушава. Стабилността на тези концепции — черното и бялото във всичко — му помага да се придържа към вярата си, когато се наложи да се отклонява в сивите зони. Жените като Розмари са сложни създания. Да си имаш работа с тях, не е лесно. Разбирам нуждата му от нещо сигурно.

— Добре, кажи ми — склонява най-накрая той. — Ако сметна, че ще има полза от теорията ти, ще ти дам знак. Няма да говоря пряко за съдържанието на изповедта на Розмари, но ще ти дам знак.

Виждам, че дори и този компромис е много труден за него.

— Благодаря ви, отче.

Разказвам му как Розмари е правила секс с брат си и как Дилън е отнел собствения си живот след това. Лицето на отец Йейтс е като маска през цялото време. Когато приключвам, ме поглежда право в очите и се прекръства.

— В името на Отца и Сина и Светия дух — промърморва той. — Амин.

Изпълва ме вълнение, което надделява над всичко останало.

— Имам нужда от достъп до изповедалнята утре, отче. Рано сутринта. Ще изпратя хора, които да проверят както нея, така и цялата църква за подслушвателни устройства.

Отец Йейтс въздиша.

— Разбира се.

— Алън, ще ни оставиш ли малко насаме?

Приятелят ми кима.

— Ще те чакам до колата.

Оставаме сами и аз посочвам първия ред на пейките.

— Седнете, отче.

Прави го и аз се разполагам до него.

— Знам, че се чувствате много зле.

Той отново се е вторачил в Исус, само че този път не намира същите мир и доволство като по-рано.

— Дали? — пита накрая. — Дали наистина знаеш?

— Да. Чувствате се премазан, защото единственото, на което винаги сте можели да разчитате, е било разтърсено.

Свещеникът се обръща към мен. Все още е обезпокоен, но също така е и любопитен.

— Много точно казано.

— Наясно съм с тези неща. Професията ми си изигра лоша шега с мен, като доведе убиец в дома ми, който ми отне семейството и лицето. — Разтварям си сакото, за да му покажа оръжието. — Винаги съм вярвала в пистолета и значката си. Бях сигурна, че ще ме пазят. Бях напълно сигурна, нямах капчица съмнение. — Свивам рамене. — Оказа се, че греша.

— Какво направи ти? Какво да направя аз?

— Лягате си, събуждате се на следващата сутрин и се залавяте за работа. Работата е важна, отче.

Отец Йейтс се усмихва и това ме радва. Все още е тъжен, но поне е по-добре.

— Казваш, че работата ми е важна, Смоуки. Това да не би да означава, че си се помирила с Бог?

— Недейте да си правите прибързани заключения, отче. Все още съм му доста ядосана. Не знам какво чувствам… — посочвам църквата — относно всичко това. Знам обаче, че вие ми помогнахте. Наистина ми помогнахте, няма шега. Така че да, ако това е индикаторът за добре свършена работа, вашата определено е важна.

Очите му отново се изпълват с безпокойство.

— Пуснах дявола в църквата си.

— Е, и? Нима ще се предадете още първия път, в който се подхлъзнете и паднете? Къде е коравият тип от Детройт? Да, всичко е прецакано. Приемете го, пийнете нещо, помолете се или направете онова, с което изпускат парата свещениците, и след това се заемете за работа.

Още една усмивка. Имам чувството, че се появява въпреки волята му.

— Ще обмисля добре думите ти. Междувременно трябва да спреш да ругаеш в църквата ми, Смоуки.

— Обещавам да спра, ако вие ми обещаете да спрете да се самосъжалявате.

Отец Йейтс се засмива.

— Имаме сделка. — Става сериозен. — Моля те, хвани този човек.

— Ще го направя.

— Добре. А сега ме остави сам. Трябва да се помоля.

* * *

Алън се е облегнал на колата и гледа лишеното от звезди небе.

— Свещеникът изслуша ли литургията ти? — пита той.

— Отец Йейтс е добре.

— Какво ще правим сега?

Поглеждам часовника си. Минава единайсет.

— Да приключваме за тази вечер. Ще се обадя на Кали и Джеймс и ще им кажа да се прибират. Ще продължим отново на сутринта.

— Звучи ми добре. Пребит съм. Ти ще се обадиш, а аз ще карам.

* * *

— Господин Харисън Бестър не е загрижен за интернет сигурността си потребител — казва Кали. — В момента се намирам точно пред дома му и избирам цвета на поканите за сватбата.

— Назначеният екип появи ли се вече?

— Не.

— Сигурно скоро ще пристигнат. Искам да останеш там дотогава.

Кали въздиша тежко, звучно и недоволно.

— Наистина нямаш никакво уважение към напрежението, на което съм подложена. Планирам сватба, работя над този случай, обуздавам Кърби и се опитвам да се впиша в нощния сексатон със Сам. Много е стресиращо.

— Горкото бебче — усмихвам се аз.

— Благодаря ти, сладкишче. Това е всичко, от което се нуждая — от малко съчувствие. Как мина с отец Йейтс?

— Определено беше просветляващо. Утре ще ти разкажа. Трябва да започнем работа рано.

* * *

— Ще си легна, когато сам преценя, благодаря ти. Ти си ми началничка, а не майка.

— Както искаш, Джеймс. Имам следа, да знаеш, доста добра. Искам всички ви рано сутринта.

— Аз винаги идвам рано на работа — възпротивява се той и затваря.

Поклащам глава.

— Как е Деймиън? — пита Алън.

— Очарователен, както винаги.

— Знаеш ли кое ми е най-странното от това, че е гей?

— Мисълта, че е интимен с друг човек?

Алън се усмихва.

— Точно така. Преди да признае, че е обратен, го смятах за евнух. Безполов тип. Не мога да си представя някого, който да изтърпи простотиите му достатъчно дълго време, за да има сериозна връзка с него.

— Има си пътници за всеки влак.

— Радвам се за това.

— Защо?

— Джеймс е дразнещ малък шибаняк и понякога ми идва да го фрасна здравата, но въпреки това е член на семейството ни. Радвам се, че в живота му има нещо различно от Р-А-Б-О-Т-А-Т-А.

Усмихвам му се, докато шофира.

— Ти си един нежен великан, Алън.

— Не казвай на никого. Знаеш ли, наблюдавах внимателно отец Йейтс, когато му каза за Розмари и видеоклипа. Човекът е добър. Много добър. Не успях да разчета какво му е.

Алън прочита хората, както другите прочитат книгите си. Разширение на зениците, учестено дишане, дори нещо дребно като нервно завъртане на пръстен, всички тези неща изиграват своята роля при разгадаването на истината. Приятелят ми иска да каже, че отец Йейтс е много, много добър в потискането на тези реакции.

— Това е доста интересно — отбелязва той. — Може би трябва да обърнем по-сериозно внимание на отчето. Подобен контрол е рядко срещано явление, ако не си трениран за него.

— Йейтс не е нашият човек — отвръщам аз.

— Сигурна ли си?

Не трябва да съм. Заблуждавали са ме и преди. Доверявала съм се на ангели, които са се оказвали същински дяволи. Но този път съм сигурна.

— Да.

— Трезво ли гледаш на нещата?

С този си въпрос Алън деликатно ме пита какво е станало вътре в онази изповедалня, той няма да настоява и да ме притиска да му отговоря. Знае, че не бива да го прави, както не би искал да го направя аз, ако местата ни бяха разменени.

— Имаш разрешението ми да провериш миналото му, Алън. Свържи точките. Но можеш да бъдеш сигурен, че той не е нашият човек.

— Добре, добре — съгласява се приятелят ми и млъква, докато шофира в мрака. Градските светлини са навсякъде, приличат на мръсни диаманти върху фон от сиво кадифе. Това е Ел Ей в цялата си прелест и недостатъци. Винаги ще си остане някак си недодялан, но и достоен за уважение заради постоянния си стремеж към величие. — Това означава ли, че ще започнеш да посещаваш литургиите, да ядеш нафора и всичко останало? — пита той.

— Внимавай с подигравките. Този човек ми помогна. Той все още не е поправил нещата между мен и Бог, но имам чувството, че когато този случай приключи, ще съм се наситила достатъчно на католицизма.

— Амин.

— Ами ти?

— Не съм разговарял с Бог от втория път, в който видях мъртво бебе.

В нашата работа ставаме свидетели на прекалено тежки неща. Затова имаме проблем с вярата в Бог. Смятаме, че ако такъв съществува, то той или е бил надвит от дявола, или просто не му пука. Няма полза от Бог, ако на него не му дреме.

30.

— Добре дошла у дома, пътнице — промърморвам си под носа, когато влизам през вратата.

Думите не ми се струват толкова безполезни, колкото предния ден. Изповедта остави чувствата ми изцедени, но не по лош начин. Това вътре в мен не е черна дупка, а по-скоро празна маса, която чака да бъде подредена.

Какво да сложа на теб? Нов сервиз или наследени стари прибори?

Може би по малко от двете.

Обаждам се на Томи.

— Здрасти — вдига той.

— Да не спеше?

— Не. Всъщност си мислех за теб.

— Това е добре, защото вече съм готова да говорим и трябва да ти споделя нещо. Можеш ли да дойдеш? Бони ще остане в Алън и Елейна.

— Глупав въпрос — отвръща Томи. — Ще се видим след малко.

* * *

Мъжът, който се появява на прага на вратата ми, е по-разпуснат от всякога. Гаджето ми не е маниак на тема външен вид — никога не съм си го представяла да прекарва половината си време пред огледалото, но винаги е сресан, избръснат и мирише на сапун. Точно сега брадата му е набола, всеки косъм на косата му като че ли е решил да прави какво си иска, а на ризата му има малко петно от храна. Пресягам се и го докосвам по бузата.

— Добре ли си? Изглеждаш ужасно.

— Чаках да ми се обадиш.

Отстъпвам назад смаяна.

— Заради мен ли е това?

Усмивката му е крива.

— Да си силен и издръжлив, е клише, Смоуки. Аз съм латино, ние показваме открито чувствата си. Или обичаме с цялото си сърце, или въобще не го правим. — Томи свива рамене. — Понякога е проблем.

Отново погалвам бузата му, изумена от мисълта, че е изгубил съня и спокойствието си заради мен.

Изненадана си, защото доста дълго време смяташе, че си безполезна, любезно отбелязва моят приятел гласът. Вероятно ще се съгласи, че си такава, когато му споделиш разкритата пред отец Йейтс тайна.

— Искаш ли бира? — питам аз.

— Да, но ако пия, трябва да остана да спя на дивана ти. Няма да ми е първата за тази вечер. Докато идвах насам, бях добре, но не се знае как ще съм след това.

Усмихвам му се.

— Ще рискувам.

Вземам по бира за двама ни от хладилника и се разполагам на дивана със свити под тялото ми крака. Започвам да дращя етикета на бутилката с нокът.

— Трябва да ти разкрия нещо, Томи. Не е никак хубаво. Опасявам се, че след като го направя, вече няма да ме искаш.

Той ме гледа с големите си тъмни очи и отпива замислен от бирата си.

— Наистина ли трябва да ми го кажеш?

Намръщвам се.

— Какво имаш предвид?

— Не е проблем да пазим някои от тайните си. Няма нужда да знам всичко за миналото ти, за да те обичам сега.

Ръката, с която държа бутилката, потреперва едва.

— В основи съм съгласна с това. Но трябва да ти споделя. Това нещо ме кара да се чувствам… — Търся правилните думи. — Имам чувството, че не съм жената, за която ме мислят всички.

Просто, сбито. Томи отпива отново от бирата, оставя бутилката на масичката за кафе, взема моята от ръката ми и я нарежда до другата. Хваща ме за ръцете и ги стиска в капана на своите. Поглежда ме в очите.

— Разкажи ми тогава — приканва ме той.

Правя го. Разказвам му всичко. Как се чувствах, когато лежах в онова болнично легло в мрака. Желанието да умра. Егоистичната ми проява да убия бебето, за да не ми пречи да си пусна един куршум в главата. Томи ме слуша, докато говоря. Не промълвява, не пуска ръцете ми, не се извръща. Когато приключвам, не проговаря за известно време.

— Кажи нещо — прошепвам аз.

Вдига ръцете ми до устните си и ги целува бавно. Не го прави по онзи сексуален начин, нито дори прочувствено, а нежно и приятно. Целува кокалчето на всеки от пръстите ми и завършва с палеца. Обръща ги и целува дланите ми със сухи устни, след което проследява линиите им с пръст. Прибира един кичур от косата ми зад ухото и се усмихва.

— Обичам те, Смоуки. Може би очакваше нещо различно, но това чувствам. Нуждая се от теб и те искам цялата. Искам всичко от теб, всеки сантиметър, всеки белег, всяка перфектна част и всичките дефекти.

— Сигурен ли си? Не съм лесна, Томи. През последните две години си казвах поне десет пъти, че съм приключила с миналото си и с онова, което ми се случи. Вече съм много по-добре, така е, но винаги намирам по нещо гадно отпреди, което чака да ме спипа. Ами ако това никога не се промени? Искаш ли да обичаш жена, която ще продължи да живее с частици от миналото си?

— Ти си тази, която си, заради всичко случило се в живота ти до този момент, Смоуки. Не само заради хубавите неща. Обичам жената, която си сега.

— А Бони?

— Нея също я обичам и тя го знае.

— Така ли?

— Преди няколко месеца ми каза, че ме обича. Гледахме анимационни и тя изтърси от нищото: „Томи, нали знаеш, че те обичам?“. — Гаджето ми поклаща глава развеселен. — Дори не отмести поглед от телевизора. Отвърнах, сякаш не е кой знае какво, че знам и че и аз много я обичам. Продължихме да си гледаме детските, сякаш нищо не се беше случило.

— Уха — ухилвам се аз. — Покрил си всички бази.

Томи отново се заема да върти ръцете ми в своите. Неговите са груби, с мазоли и с прекалено големи кокалчета като на боксьор.

— Аз съм свестен тип, Смоуки. Не изневерявам. Предимно съм честен. Лоялен. Но си имам своите моменти. Понякога мога да бъда арогантен, самодоволен. Не се случва често, но гарантирам, че мога да те побъркам.

— Наясно съм, че не си перфектен, Томи. Не е нужно да го правиш.

— Нека довърша. Не взимам наркотици и не пуша, но веднъж или два пъти на година обичам да се напивам здравата. Може би не е правилно, но го правя. Това е един от пороците ми. Никога не си ме виждала такъв.

— Сигурна съм, че ще го преживея някак си.

— Аз също, но трябва да знаеш за това. Когато се напия, много се разгонвам, но сексът е егоистичен и ще полудея, когато ми кажеш, че не искаш да спиш с пияница. На следващата сутрин ще се чувствам зле.

— Какво друго?

Томи мълчи и проследява линиите на дланите ми отново и отново.

— Убил съм петима души по време на работата си, Смоуки. Поне в два от тях останах доста доволен. Не говоря за обикновено удовлетворение, а за истинска наслада. — Поглежда ме отново. — Може би този ми недостатък ме тревожи най-много от всички други.

Оглеждам внимателно този мъж и намирам доста от себе си в него. В моите очи Томи винаги е бил силен, но нежен, трудно се ядосва и мисли, преди да действа. Тези неща са такива, но също така има малко диващина в себе си, обича да си цапа ръцете с лепкавата кръв на враговете си и изпитва удоволствие от това.

— От личен опит ти казвам, че няма нужда да се тревожиш, добре си.

— Това си повтарям и аз.

— Аз също. — Погледите ни се срещат отново. — Обичам те, Томи.

Изричането на самите думи ми носи огромно облекчение. През цялото време си мислех, че съм летяла, а всъщност съм била премазана под огромна тежест. Това не е любовта, която споделяхме с Мат. Бившият ми съпруг ме срещна, преди да стана убийца, познаваше ме от дете, с него беше първата ми целувка. Той беше спасителното ми въже от външния свят, той и Алекса, и това беше нещо много красиво.

Оттогава животът ме съсича здраво с брадвата си. Части от мен бяха ампутирани или осакатени. Сторих ужасни неща на хора, които си ги заслужаваха, и изпитвах прекалено голямо удоволствие в онези моменти. Наблюдавах чудовища и те ме наблюдаваха. Те не се промениха. Но аз? Сега вътре в мен живее едно малко чудовище и се съмнявам, че някога ще успея да се отърва от него.

Томи вижда това в мен и в себе си и споделя бремето. Мракът е като наркотик, отнемането на живот те кара да се чувстваш всесилен и заради това понякога линията между доброто и злото е микроскопична.

— Е, яко тогава — отвръща той и се ухилва на собственото си разкритие.

— Имам още една изненада за теб — казвам аз. — Може да не ти хареса.

— Каква?

— Искам всичко, Томи. Пълната програма. Искам отново да имам дом. Това, което се опитвам да кажа, е, че докато цялата тази любов съществува, трябва да живеем заедно.

Той примигва насреща ми изненадан. За момент ме изпълва страх. Устните му бързо се изкривяват в усмивка. Целува ме.

— Мога да се съглася с това.

Мой ред е да примигам насреща му.

— Наистина? Просто ей така?

— Заедно сме от две години, Смоуки. Не бих нарекъл ситуацията ни пришпорване.

— Прав си. Значи това е „да“?

— Разбира се, че е „да“.

Томи хваща лицето ми в ръцете си и ме целува с цялата страст, която не споделяхме известно време.

Оставам без дъх и се възбуждам.

— След като се изяснихме по темата с любовта, може ли вече да се заемаме с чукането? — изръмжавам аз.

— Толкова си романтична — промърморва Томи, целува ме по врата и опипва гърдите ми.

Хващам го за главата и го принуждавам да ме погледне.

— Сериозна съм, Томи. Последните два дни бяха ужасни. Нямам нужда от нежна любов тази вечер. Искам да ме чукаш като разгонена котка.

Томи отговаря на молбата ми с действия. Взема ме на ръце и ме отнася в спалнята. Хвърля ме безцеремонно на леглото и започва да се съблича. Правя същото, обзета от нужда и от простичкото желание за близост.

В рамките на половин час използвам Божието име светотатствено често — докато искам още, още, още — но предвид обстоятелствата едва ли Той има нещо против.

31.

Тази сутрин се събудих с крака на Томи върху корема ми и завивки, които миришеха на снощния секс.

Събудих се щастлива. Намирах се на гребена на вълната по случай, който е напът да стане още по-експлозивен, с убиец, който е убил повече хора, отколкото някога съм виждала, но се чувствах добре. Съсредоточена. Готова за предизвикателства.

Станах от леглото, за да си взема душ, и отмих миризмата на Томи от себе си с нежелание. Почти бях приключила, когато той се присъедини към мен. Натисна ми се заедно със сутрешната си ерекция.

— Знам какво искаш за закуска — казах аз и също му се натиснах. — Бъди бърз. Днес трябва да ходя рано на работа.

Той изпълни нареждането с удоволствие и десет минути по-късно вече отмиваше моята миризма от себе си, докато си търсех какво да облека. Вързах си косата на конска опашка и си подсвирквах, докато си завързвах връзките на обувките. Томи се появи на вратата на банята. Подсушаваше си косата с кърпа. Позволих си да го огледам от глава до пети.

— Ам-ам — казах аз и той се засмя.

— Тръгваш ли?

Погледнах си часовника и станах от леглото. Отидох при него, надигнах се на пръсти, за да го целуна, а ръката ми се зарови в космите на гърдите му.

— Да, трябва да вървя. — Тъкмо щях да изляза от спалнята, когато си спомних най-важното нещо. Обърнах се. — Обичам те.

Томи се ухили и усмивката му се превърна в най-красивата му черта.

— Аз също те обичам. Обади ми се по-късно.

Изпратих му въздушна целувка, слязох долу, глътнах набързо чаша кафе и излязох.

Вече съм почти на работа и си позволявам да се сгрея от факта, че отново казах на мъж, че го обичам, и наистина се чувствам така. Помня усмивката на Кали, когато ми каза, че е сигурна за Сам.

— Права беше, Кал. Чувството наистина е чудесно. Бях забравила.

Вътрешния глас, който ме тормозеше от толкова дълго, го няма. Призракът на Мат също е изчезнал, макар че съм сигурна, че пак ще се появи по някое време. Наясно съм, че надеждата да прокудя завинаги него и Алекса, е нереална. Те винаги ще са тук, понякога ще се появяват, а друг път ще се загубват за кратко или дълго и невинаги ще е за добро. Сигурна съм, че ще бъдат до мен дори на смъртния ми одър.

Хрумва ми, че отново получавам помощ, макар и индиректно, от чудовище. Проповедника проповядва колко ценна е истината. Направих каквото каза той, и сега определено се чувствам по-добре.

Но не съм му благодарна.

* * *

Пристигам в службата. Джеймс и Джезабел вече са там.

— Точно вас исках да видя — казвам аз. — Мисля, че знам как получава информацията си.

Обяснявам им.

— Има логика — съгласява се Джеймс. — Връзва се с религиозната парадигма. Той обича технологиите. Да се внедрява в групи за взаимопомощ и да се надява да завърже разговор с правилната жертва, е уравнение с много неизвестни. Слагането на подслушвателни устройства в изповедалните определено би било по-прецизно.

— Ако съм права, общият знаменател между всички жертви е, че са били отдадени католици. Трябва да намерим начин да потвърдим това, без да издаваме причината, поради която искаме да получим тази информация.

— Какво искаме да научим? — пита Кали, която влиза в офиса с чаша кафе в едната ръка и поничка в другата. Алън върви след нея.

Разказвам им отново хипотезата си.

— Ти да видиш! — възкликва приятелката ми, когато приключвам. — Това ще предизвика някои вълни.

— Ще ми се да избегнем точно това, ако е възможно.

Джеймс се намръщва.

— Въпросът е морален. Имаме някаква представа как подбира жертвите си. Вероятно трябва да обявим публично какво знаем, за да предупредим всички, които са решили да споделят важни тайни по време на изповедите си.

Интересна гледна точка, която не бях обмислила.

— Ще стигнем дотам, когато му дойде времето — казвам аз. — Засега трябва да разберем дали жертвите са били католици. След като потвърдим това си подозрение, ще продължим с изграждането на стратегията си.

— Можем да го направим под формата на въпросник — размишлява на глас Джезабел. — Ще се обадим на семействата и ще им зададем поредица от основни въпроси, като им обясним, че се опитваме да съберем всякаква информация, която може да ни помогне със случая. Единият от въпросите ще бъде свързан с религията. Така няма да привлечем никакво внимание.

— Чудесна идея — отвръщам аз. — Заемете се с Джеймс. Кали, искам да отидеш до „Спасителят“. Отец Йейтс ни очаква. Трябва да претърсим изповедалнята за подслушвателни устройства.

— Това не е по моята специалност. Аз съм криминолог, не се занимавам с електроника, нали се сещаш?

— Обади се на Томи. Той е експерт в тази област. Може да ти каже всичко, от което имаш нужда.

Кали повдига вежда.

— Вие двамата говорите ли си отново?

— И така може да се каже.

— Смятах, че ще видя онази „току-що се чуках“ аура около теб — казва приятелката ми.

— Много по-интересно е от това, но ще ти разказвам по-късно, не сега.

Кали взема чашата с кафе и дамската си чанта и размахва пръст към мен.

— Не си мисли, че ще забравя.

— Това е последната ми тревога. О, Кали? — Тя спира и се обръща. — Обади ми се веднага, за да ми кажеш какво си намерила.

Защото искам да съм сигурна, че моята изповед не е записана някъде, помислям си аз, но не изричам опасенията си на глас.

Малко е вероятно един толкова умен убиец да остави бръмбара, след като си е свършил работата, особено когато това може да ни даде допълнителни следи, но както казваше майка ми, по-добре провери, за да не съжаляваш.

Кали козирува с два пръста.

— Аз какво да правя? — пита Алън.

Вратата на службата рязко се отваря, преди да мога да отговоря. Заместник-директорът Джоунс влиза вътре. Целият е пребледнял.

— Закъсняхме.

* * *

— Валъри Кавано, на десет години. Намерена мъртва в стаята си тази сутрин. Прободена е от дясната страна на тялото като останалите.

Намираме се в офиса на заместник-директора. Алън е седнал. Аз крача напред-назад. Искам да пищя или да застрелям нещо; изпитвам такава вина, че ми се повдига.

— Знаем ли дали е католичка?

Джоунс се намръщва.

— Какво общо има това със смъртта ѝ?

Нямах време да го запозная с теорията си. Сега го правя.

— Това би обяснило всичко — съгласява се заместник-директорът. — Как получава информацията си, религиозната тема. Всичко съвпада.

— Не искам да огласяваме тази информация засега. — Запознавам го с идеята за въпросника.

— Добре. Нека Джеймс и Джезабел се заемат с него, а след това искам двамата с Алън да отидете в дома на Кавано.

— Възможно е да е имитатор — предполага Алън, — който се възползва от отворилата се възможност.

— Родителите? — питам аз.

Колегата ми свива рамене.

— Всичко е възможно.

Трябва да допусна, че има голяма вероятност да е прав. Единият или двамата от родителите може да са гледали новинарските емисии за Проповедника и да са убили Валъри по същия начин с надеждата да хвърлят вината върху нашия сериен убиец. Повечето деца жертви са убити от единия или от двамата си родители.

Само че този път не мисля, че някой друг го е сторил.

— Внимавайте с тази теория — нарежда Джоунс. — Доколкото разбрах, се е наложило да упоят майката.

* * *

— Форматът е много лесен — обяснява Джезабел, докато чета въпросника. — Ще запазим двама души на телефонната линия. Тъй като вече потвърдихме самоличността на всички жертви, двамата с Джеймс ще вземем останалите четирима и ще започнем да звъним на семействата. Може да се наложи да се обаждаме до късния следобед, но ще свършим всичко днес.

— Много добре — отвръщам аз.

Въпросите трябва да се впишат с официалната история, че събираме „повече“ информация за жертвите. Те са общи и безопасни: „Учила ли е в колеж?“, „Има ли деца?“, „Какви социални групи е посещавала?“. Насред тези въпроси обаче е скрит онзи, който наистина ни интересува: „Каква е била религията ѝ?“.

— Така няма да привлечем вниманието на медиите — казва Джезабел, — а и семействата няма да имат проблем, поне повечето, да отговорят.

— Направи го.

* * *

— Няма никакви бръмбари в църквата, алилуя — провиква се Кали по телефона. — Въпреки това намерих едно място в изповедалнята, където дървото наскоро е било запълнено с маджун.

— Отпечатъци? — питам аз, изпълнена с надежда, макар да ми е повече от ясно, че такива няма да има.

— Съжалявам, няма. А и маджунът, колкото и интересно да звучи, не означава нищо. Няма как да определя от колко време е там. Възможно е да е от месеци, дори години.

— Не е от дни, така ли? — питам аз и отново се сещам за собствената си изповед.

— Не, много по-стар е.

— Струва ми се голямо съвпадение, че е там.

— Какво искаш да направя?

— Ела на местопрестъплението при нас — отвръщам аз.

Кали мълчи известно време.

— Направил го е? Дете?

— Така изглежда.

— Дай ми адреса.

32.

Семейство Кавано живеят в един от крайните квартали на Бърбанк, в двуетажна къща, построена в началото на осемдесетте, която е била реновирана. Намира се на една от онези малки улици, които са уникални за Лос Анджелис: тихи, отделени, с дървета, но само на три пресечки от всичкия бетон, стомана и лудницата, лудницата, лудницата.

— Медийните лешояди вече кръжат — отбелязва Алън.

— Малко бяло момиче от средната класа, намерено мъртво — обобщавам аз. — Това си е водеща история в цяла Америка.

Пускат ни да минем огражденията, които имат за цел да държат медиите настрани. Съседите са излезли на ливадите си, ужасени от новината, че някакво чудовище се е доближило толкова много, и се благодарят, че е избрало чуждо дете, а не тяхното. Те не могат да отместят погледи от случващото се.

— Три черно-бели — сочи Алън. — Вероятно жандармерията. Две без отличителни знаци. Едната е градска кола, навярно на някого от медиите. Другата трябва да е на детектива по случая. — Поклаща глава. — Не искам да съм на негово място точно сега. Изпръхтявам.

— На негово? Ами на наше?

— Когато си ченге, е различно. Ние сме от ФБР. Можем да си свършим работата и да си тръгнем. Тези детективи трябва да останат под светлините на прожекторите.

— Никога не съм гледала така на нещата.

— Как искаш да го направим?

Оглеждам наоколо. По-голямата част от журналистите правят снимки на къщата, квартала, полицейското присъствие. Над главите ни кръжат хеликоптери. Новинари стискат микрофоните си и обобщават всичко, което знаят до момента. Точно сега те са най-малкият ми проблем. Продължавам да се оглеждам и намирам онова, което ме притеснява.

— Скивай — промърморвам аз. — Имаме няколко от умните.

Искам да кажа, че са дошли „истински журналисти“, онези, които отделят повече време на разглеждането, отколкото на говоренето, и ходят с вдигнати носове, за да не пропуснат дори най-малката миризма, която ще ги отведе до добрата история. Тази, която забелязвам, е жена. Блондинка, в средата на трийсетте, облечена е в шити панталон и сако. Тя не гледа къщата, а право в колата ни. Виждам я, че говори на оператора си и сочи към нас. Няма как да ни види през затъмнените прозорци, но някак си знае кои сме.

— Не можем да се крием от камерата на тази цяла вечност — казва Алън.

— Май си прав — въздишам аз. — Хайде да намерим кой ръководи парада, да видим какво става и да се махаме.

Слизаме от колата и тръгваме по алеята. Опитвам се да съм извърната от камерите, но се отказвам, защото вече ни заснеха, докато слизахме. Стигаме до вратата, но някакво ченге в униформа ни спира.

По-възрастен е, мисля си аз, с повече опит. Оставили са на пост човек, който може да мисли.

— Какво става, Алън? — пита той с намръщена физиономия.

Едър е. Не толкова, колкото колегата ми, но е доста широк в раменете. Косата му е бяла, а лицето грубо и неумолимо. Бих го определила като глупав човек, ако не са очите му. Пронизващи, интелигентни и недружелюбни.

— Трябва да се видя с човека, който ръководи парада, Рон — отвръща Алън.

Ченгето се ухилва едва.

— Какво търси ФБР на това местопрестъпление? Не е ли малко под вас?

Алън се усмихва също толкова недружелюбно, колкото Рон.

— Все същият задник си, който продължава да ме вини, че беше понижен до униформен.

Ухилената физиономия заплашва да се превърне в хищническа усмивка. Мисля, че е време да се намеся.

— Хей… името ти е Рон, нали? Знаеш ли коя съм аз?

Полицаят откъсва неохотно поглед от Алън, поглежда ме и кима.

— Познавам те.

— В такъв случай си наясно защо съм тук. Заради мъртвото момиче. Можеш ли да ми помогнеш и да оставиш разправията си с Алън за някоя по-късна среща?

Мъжът стрелка очи между мен и колегата ми. Накрая се предава с недоволна въздишка.

— Почакай малко. — Откача радиостанцията от колана си и натиска бутона за предаване. — Детектив Алварес?

Следва моментна пауза и се чува един глас:

— Говори.

— При мен са двама феберейци. Алън Уошингтън и Смоуки Барет. Искат да влязат.

Следва малко по-дълга пауза този път.

— Пусни ги.

— Разбрано.

Рон отново закача радиостанцията на колана си и отваря вратата на къщата без повече празни приказки. Враждебните му очи следват Алън през цялото време.

— За какво беше всичко това? — питам, когато се озоваваме в антрето.

— Кратката версия? Рон Бриско беше детектив от отдел „Убийства“, много добър при това. Работеше по случай, в който някакъв тип душеше малки момиченца. Знаеше кой е убиецът, но не можеше да си осигури доказателствата, които му трябваха. Затова избра да мине напряко. Подхвърли улики. Разбрах за това и го издадох. Онзи се измъкна и Бриско беше понижен до униформен полицай.

— Какво се случи с лошия?

— Бащата на една от жертвите му пръсна мозъка. Човекът сега е в затвора.

Поглеждам приятеля си едновременно изумена и отвратена от това му откровение. Говори толкова спокойно, но съм наясно, че това му тежи.

— Идва костюмарят — промърморва Алън. — Самият главен комисар Даниълс.

Фред Даниълс е комисар на лосанджелиската полиция вече повече от десет години. В края на петдесетте е, но е по-жизнен от повечето по-млади от него мъже. Той е висок и слаб, с прошарена коса, подстригана късо, и суровото лице на сержант от армията. Известен е с това, че често прекосява границата между справедливостта и безскрупулността, като второто води класацията. Идва при нас и протяга ръка, за да се ръкува с мен.

— Агент Барет — посреща ме Даниълс.

— Комисаре.

Ръкува се и с Алън.

— Вие сте работили в полицията на Лос Анджелис, нали, агент Уошингтън?

— Десет години бях в отдел „Убийства“, комисаре.

— Хубаво е да знам, че някои от служителите на ФБР са били по улиците преди това. Не се обиждайте, агент Барет.

— Няма такова нещо.

— Тук сте, защото смятате, че убийството е свързано с Проповедника?

Да си дойдем на думата.

— Проверяваме дали наистина е така — отвръщам аз.

— Местопрестъплението е горе — казва Даниълс и сочи стълбището. — Алварес е добър детектив. Дръжте се прилично с него. — Комисарят носи фуражката си под мишница. Изважда я оттам и си я слага на главата. — Отивам да нахраня пираните с камери.

Излиза през вратата и едва не се сблъсква с Кали.

— Уха, комисарю — подхваща го тя и завърта артистично очи като някаква голяма негова почитателка. — Вече се чувствам специална, че съм тук.

— Познаваш ли Алварес? — питам Алън.

— Само по име.

Въздишам.

— Няма смисъл да се бавим повече. Да вървим да го намерим и да разгледаме местопрестъплението.

* * *

Реймънд Алварес е нисък мъж, не повече от метър и шейсет и пет. Красив е. Забелязвам брачната халка под латексовата ръкавица на лявата му ръка. Изпълнен е с енергия и говори с ръцете си, постоянно сочи и жестикулира.

— Бащата е в болницата с майката. Тя направо полудя. Започна да троши всичко в кухнята, да хвърля столове през прозорците и да чупи посуда. Наряза си ръцете доста лошо и изцапа всичко с кръв. Трябваше да я упоят насила.

— Видя ли всичко това?

— Имаш предвид нея? Да. Струва ми се, че беше истинска.

Понякога виновните се правят на истерични, за да ни заблудят. Трудно е да се изиграе. Истинската мъка — тази, която е причинена от загубата на любим човек, е спонтанна и естествена. Някои хора пищят, други вият, трети се вцепеняват, а четвърти припадат.

— Може ли да видим Валъри? — питам аз.

— Оттук — посочва Алварес.

Не ни пита защо. Просто няма как да разследваш убийство, без да видиш убития на местопрестъплението. Детективът ни повежда по някакъв коридор, покрай голяма спалня с бежов мокет и бели стени. Мокетът като че ли е навсякъде, както и стените — те са лишени от въображение, безопасни, Калифорния в най-добрата ѝ форма. Минаваме покрай закачени за стените снимки в черни рамки и в еднакъв стил. Кавано са красива двойка. Той е с къса руса коса, а тя е с дълга руса коса. Двамата имат най-белите зъби, които някога съм виждала. На всяка снимка са се усмихнали, за да покажат какво съкровище крият в устите си. Красиви хора. Момиченце, което предполагам, че е Валъри, е на няколко от тях. То също е русо и се усмихва с бели зъби, които несъмнено е наследило от родителите си.

Улавям собствения си цинизъм и се опитвам да го озаптя. Няма нищо на тези снимки или в тези усмивки, което да подскаже, че щастието им не е истинско или че самите хора на тях са изкуствени.

Сега не се усмихват обаче, мисля си аз. Хрумва ми, че Алекса беше на десет, когато умря, както и Бони, когато дойде да живее при мен.

Магическо число.

— Стигнахме. Слагайте си ръкавици и хартиени обувки — казва Алварес и посочва оставените пред стаята кутии.

Подчиняваме се и в същото време усещаме миризмата. Тя е смесица от латекс и кръв.

Влизаме в стаята. Всичко е розово с малки принцеси на максимум. Стените са розови, а леглото е с балдахин и с накъдрени розови чаршафи и юрган. Различни плюшени играчки служат за украса както на леглото, така и на пода. В стаята има малко бюро — розово — с компютър върху него. Забелязвам, че мониторът е включен.

Валъри е онази, която привлича вниманието на всички в тази стая. Тя лежи по гръб, а ръцете ѝ са скръстени на гърдите ѝ. Очите ѝ са широко отворени. Русата ѝ коса е разпиляна около главата ѝ. Кръвта е потекла отстрани на тялото ѝ и е попила в розовите завивки и бежовия мокет, за да остави петна в цвят бордо след себе си. Устата ѝ е затворена. Този път белите ѝ зъби не се виждат.

— Гола е — отбелязва Алън.

— В позата ѝ обаче няма нищо сексуално — отвръщам аз. — Сякаш ги изпраща на онзи свят, както са дошли в този.

— Да.

Обръщам се към Алварес.

— Кой я е намерил?

— Бащата. Не слязла за закуска и той се качил да я види. Намерил я така.

— Бащата не я е докоснал — отбелязва Кали. — Странно.

Има предвид, че Валъри е останала непокътната след смъртта си. Това личи от начина, по който се е стичала кръвта.

— Попитах го за това — отвръща Алварес. — Отговори ми, че е разбрал, че е мъртва. От отворените ѝ очи и бледата ѝ кожа.

— Разбирам какво е имал предвид — признавам аз.

Във Валъри няма никаква искра живот. Тя прилича на студен манекен.

— Следи от влизане с взлом? — пита Алън.

— Две. Вратата, която води от задния двор до гаража, и вратата, която води от гаража в къщата. И двете са били умело отворени. Ако нашият човек е извършителят, то той е отворил външната порта, която води до задния двор, след което е отворил врата номер едно, после врата номер две и е влязъл.

— Няма ли алармена система? — питам аз.

— Не. Нито пък куче. Лош късмет.

— И все пак си е доста дръзка постъпка — констатирам. — Дошъл е тук през нощта и я е убил, докато родителите са спели.

— Съвпада ли с начина на действие на вашия човек? — пита Алварес.

— Обича да поема рискове и ни предупреди, че ще убие дете.

Детективът посочва леглото и Валъри.

— Какво ще кажете за това? Изглежда ли ви истинско?

— Разполагаме само с още две местопрестъпления, с които да сравним това. Всичко е същото освен възрастта на жертвата, което е обезпокоително. Също така не оповестихме нещо важно относно методите му. — Споделям му за кръста, който Проповедника вкарва в телата посмъртно. — Ако не намерим такъв, значи си имаме работа с имитатор.

— В този случай ще се наложи да обърнем сериозно внимание на родителите — въздиша Алварес. — Чудесно. Не знам кое ще е по-добре.

— Какво ще кажеш още сега да проверим този факт, сладкишче? — пита Кали. — Къде е съдебният лекар?

— Отвън е, подготвя линейката за тялото. Ще го повикам.

* * *

— Колко навътре беше поставен кръстът в другите жертви?

Доктор Уиймс, съдебният лекар, е привлекателен и сериозен мъж на средна възраст.

— Точно под кожата, до гръдния кош — отговаря Кали. — Трябва да го усетите, ако направите палпация[13].

— Няма да е много удачно да го махна тук — размишлява на глас съдебният лекар.

— Но няма да е незаконно — изтъквам аз — и ако го снимате, ще имате всичко необходимо. Времето не е на наша страна, докторе.

Трябва да му се признае, че Уиймс не се колебае дълго.

— Добре. Детектив Алварес, ако донесете служебния диктофон, ще я прегледам и ще извадя кръста, ако е вътре.

Записването на местопрестъпленията с диктофони и видеокамери се е превърнало в често срещана практика при много разследвания, особено на онези, които привличат общественото внимание. Това е нож с две остриета: ако се направят процесуални грешки, те ще бъдат записани от камерата и ще се превърнат в материал за нападки. Важи и обратният случай — ако записът казва, че си свършил добре работата, значи си я свършил добре.

Човекът, който държи малката камера, се казва Джеф. Той е много млад, с кестенява коса и не изглежда достатъчно голям, за да е тук. Въпреки това се държи мъжки; насочва камерата към трупа на Валъри, без да потрепне.

Доктор Уиймс пада на колене, за да разгледа раната ѝ.

— Прилича на отвор, малко по-голям от сантиметър в диаметър, не е груб. Използваният инструмент е бил много добре заострен. Разрезите са направени от страната на първата рана. Чисти са, вероятно нанесени със скалпел или подобно острие. — Съдебният лекар използва пръстите си, за да опипа внимателно около раната. — Напипвам твърд предмет под кожата.

Усещам прилив на адреналин. Вълнувам се и в същото време се срамувам от това вълнение. Смъртта ѝ трябва да тормози мислите ми по-дълго. Единственото, за което мога да мисля сега, е какво може да ми даде, а не какво ѝ е било отнето.

Доктор Уиймс вдига глава и поглежда в камерата.

— Вече бяха направени снимки на раната. Смятам да извадя предмета. — Той взема малка чантичка, която не съм забелязала досега. Това е докторска чантичка в черен цвят. Прилича на реликва от петдесетте години.

Това е неговият инструментариум, мисля си аз.

Смятам, че подобен поклон към ретро аксесоарите е малко плашещ. Нещата, които си имат работа със смъртта, трябва да притежават естетическа форма.

Уиймс отваря чантичката и я претърсва, докато не намира нещо, което прилича на прекалено големи пинцети.

— Ако някой от присъстващите е със слаб стомах — казва той и се навежда над раната, — да погледне настрани или да излезе. Нямаме нужда от повръщано на местопрестъплението.

Никой не помръдва. Джеф снима спокойно случващото се.

Доктор Уиймс бързо и безцеремонно вкарва пинцетите в раната.

— Усещам някакъв твърд предмет — потвърждава той. — Трябва да го завъртя, за да го извадя, без да нараня допълнително кожата. Почакайте малко… ето. — Изважда бавно пинцетите.

— Кучи син — промърморва Алън.

Сребърен кръст. Размерите му са почти същите като на другите.

Уиймс слага кръста в найлонова торбичка, след като е заснет на камерата и са му направени снимки.

— Значи е вашият човек — констатира Алварес.

— Така изглежда — съгласявам се аз. — Въпросът е защо е избрал нея? Той преследва хора с големи тайни. Каква тайна може да крие едно десетгодишно момиче?

— Аз самата имах доста на тази възраст — намесва се Кали. — Но не трябва да забравяме, че се развивах много по-бързо от останалите.

Мобилният ми телефон изчуруликва.

— Барет.

— Джеймс е. Три неща. Добре се движим с разпитването на семействата. Дотук сто процента от жертвите са били практикуващи католички.

Поредният прилив на адреналин.

— Чудесно, Джеймс. Какво друго?

— Трябва да обмислим изтеглянето на наблюдението на къщата на Бестър. Проверих го къде се е намирал по време на убийството на Лиза Рийд. Бил е на бизнес пътуване в Сан Франциско.

Намръщвам се.

— Нужно ни е повече от това…

— Ще го получиш, когато чуеш третото нещо.

— Слушам те.

— Човек от „Компютърни престъпления“ е в постоянна връзка със служителите на User-tube. На всеки половин час проверяват дали има направени нови опити за качване на клипове от страна на Проповедника.

— И?

— Засекли са един. Отнася се за Валъри Кавано.

— Проклятие! — Потривам слепоочията си.

— Да се върнем на Бестър: новият видеоклип не е публикуван от неговото IP. Полицаите пред дома му казаха, че си е бил у дома и е спял, когато Валъри Кавано е била убита. Не е той, Смоуки.

Въздишам.

— Съгласна съм. Отмени наблюдението. — Навеждам се леко напред и усещам как нещо вътре в мен се опитва да се съсредоточи. — А сега ми кажи повече за новия клип.

Джеймс остава мълчалив за известно време. Прекалено дълго.

— Различен е. Не я е снимал, преди да я убие.

Това ме обърква.

— Не разбирам.

— Ще ти изпратя видеото на имейла. Гледай го. Много лоша работа, много. Направо ще опустоши семейството.

Постоянната язвителност в държанието на Джеймс я няма. Той звучи някак си смирен, обезпокоен. Това ме тревожи много повече и заменя адреналина с хлад.

— Колко лоша?

Отново настъпва това прекалено дълго мълчание от негова страна.

— Истински кошмар.

* * *

Кавано имат безжична интернет връзка, а Кали носи лаптопа си. Отиваме в дневната, проверяваме електронната ми поща и сваляме клипа, който Джеймс ми е изпратил.

Седнала съм до Кали на дивана, Алън е от другата ѝ страна, а Алварес е зад нас.

— Готови ли сте? — пита тя.

Кимам.

— Давай.

Тя пуска клипа и на лаптопа се появява добре познатият черен екран с бели букви. След малко виждаме ръцете и броеницата, слабата светлина и старата дървена маса.

— Този път видеоклипът е изпратен направо на полицейските служби — започва Проповедника. — Уверявам ви, че това е само временен проблем. Съществуват много начини да се получи истината. Предвид това нека да обсъдим връзката между истината и времето, какъвто е случаят тук. Истината не е свързана с възрастта. Детето си е дете, да, но душата също си е душа и истината е в сила за всички. Дяволът може да носи много премени и независимо дали сте на десет или осемдесет години, изповядването и покаянието винаги ще бъдат единственото възможно спасение. Това е целта на тази част от моя опус, да демонстрирам две неща: истината не се съобразява с възрастта и истина без покаяние е просто лъжа. — Той потърква броеницата с палец. — Валъри Кавано произлиза от добро семейство. Родителите ѝ са богобоязливи хора. Те изискват много от нея и както изглежда, тя се подчинява. Валъри е отлична ученичка. Репетира уроците си по пиано по един час на ден, всеки ден. Член е на отбора по плуване и е спечелила много титли. Помага на родителите си в много доброволчески дейности, свързани с онези, които не са имали късмет в живота си.

— Всичко е истина — намесва се Алварес.

— Външният вид често лъже — отбелязва Проповедника. — Изповядването на най-големите престъпления без покаяние превръща изповедта в лъжа.

33.

Греховете на Валъри Кавано

— Погледни ме, котенце — казва Валъри.

Котката се обръща по посока на гласа ѝ и измяуква веднъж. Тя има красиви зелени очи и детето се усмихва.

— Добро котенце. — Валъри погалва животното зад ушите. Денят е много хубав. Слънцето пече, но топлината му не е неприятна. Баща ѝ нарича подобно време „калифорнийска есен“. Подухва лек ветрец. Валъри затваря очи и вдига лице към небето, за да позволи на полъха да охлади кожата ѝ и да разроши косата ѝ със своите невидими пръсти. Продължава да гали котката зад ушите.

Валъри се намира в задния двор на къщата си. Майка ѝ и баща ѝ излязоха, а Ема, детегледачката, хърка на дивана. Това е един от редките моменти, в които остава сама, и му се наслаждава изцяло.

Задният двор е голям. Имат много пространство, басейн и зелена трева. Мама прекара много време в планове как да изглежда дворът, и да наблюдава работниците. (Ако правиш нещата само наполовина, ще се превърнеш в половинчат човек, обичаше да повтаря майка ѝ.) Валъри се е скрила зад ред с храсти, които образуват преграда между останалата част на двора и една от високите боядисани бетонни стени, които ги отделят от външния свят.

— Добро котенце — промърморва отново тя.

Котката измяуква. Определено не е радостна и Валъри не може да я вини. Все пак е увита в хавлия.

— Съжалявам, котенце, но не мога да ти позволя да ме надереш цялата.

Валъри иска да почака, да се наслади на самотата поне още няколко минути, но е наясно, че Ема няма да спи вечно. Въздиша.

— По-добре да приключваме, котенце. Ако правим нещата наполовина, ще бъдем половинчати хора.

Слага увитата в хавлия котка в скута си по гръб и увива ръце около врата ѝ. Започва да стиска.

Не стиска прекалено силно или прекалено бързо… все пак не желае котенцето да умре прекалено бързо. Част от удоволствието е да се наслади на момента.

През цялото време Валъри не отделя очи от тези на котката. Няма представа какво точно търси в тях. Може би точния момент на смъртта, когато искрата на живота изгасва. Кой знае? Очите са като магия. Нещо се случва там, това е сигурно!

Усеща, че котката се бори, опитва се да се освободи от хавлията.

Съжалявам, котенце, но знам какво правя. Няма да успееш да се освободиш.

Изсмива се, веднъж.

Сърцето на Валъри бие силно в гърдите ѝ и тя е наясно с това. Споходена е от непознато чувство. Някакво вълнение, което не може да определи. Не се и опитва кой знае колко да го стори. Самото правене на това нещо и усещането, което ѝ осигурява то, са ѝ достатъчни.

Котката започва да се бори с всички сили. Сърцебиенето и вълнението на Валъри продължават в същото темпо. Минава още миг и котката умира. Валъри продължава да стиска, без да има представа, че очите ѝ са ококорени, а езикът ѝ се е подал от устата.

Мигът отминава. Погледът на котката е празен. Валъри отпуска хватката си. Спряла е да диша, затова сега изпуска въздуха.

— Добро котенце — казва тя и погалва мъртвото животно зад ушите.

Радва се, че котката не ѝ измяуква в отговор. Много се радва.

Валъри си дава минута, за да се отпусне, да се наслади на този кратък момент да бъде себе си, да пусне на свобода истинската си същност.

Трудно е да се преструвам на нормално момиче през цялото време, мисли си тя. В моменти като този се чувствам най-свободна.

Валъри, макар и само на десет, е наясно, че трябва да крие истинското си лице. Действа много внимателно, откакто започна да убива котки. Заравя ги тук, зад храстите, за да не оставя видими следи. Трудно ѝ е, но може да чака. Защото видя бъдещето. Ще стане голяма и един ден ще разполага с много повече свобода. Един ден, мисли си тя, ще умее дори да шофира.

Кой знае какво ще може да убива тогава?

Валъри няма представа, че тези мисли предизвикват широка усмивка на лицето ѝ. Белите ѝ зъби проблясват на слънцето, а русата ѝ коса потрепва на лекия полъх. Тя гали мъртвата котка в скута си, докато мечтае.

* * *

— Мили Боже — промърморва Алън.

Мълчалива съм, както и Кали.

Очевидно е, че Валъри е нямала представа, че я снимат. Самото видео е черно-бяло и с високо качество. Мястото, от което е направено, ми дава една идея. Ставам от дивана и отивам до плъзгащите се стъклени врати, които водят до задния двор.

Излизам навън и оглеждам внимателно наоколо. Басейнът е чист и син. Тревата е зелена, окосена и перфектна. Вдясно и вляво има храсти. Те образуват непрекъснат ред от началото на двора до края му от двете страни. Между храстите и бетонните стени, които играят ролята на ограда, има разстояние от около трийсет сантиметра.

Няма много пространство, но все пак е достатъчно за едно десетгодишно дете.

Избирам си десния ред и тръгвам към него. Тъй като съм ниска, ми е трудно да видя какво има зад храстите, затова се подпирам на стената и се надигам на пръсти.

Тревата свършва до храстите, а от другата им страна има само пръст. Виждам малките петна обърната земя, които са били загладени.

Осем или десет, мисля си аз. Вероятно всички са на мъртви котки.

Валъри Кавано, сладката русокоса Валъри с перфектната коса и зъби е била малка психопатка.

Затварям очи и си припомням видеоклипа и ъгъла, от който е сниман. Отварям ги и се завъртам надясно. Вървя по реда с храсти до края и се навеждам напред. Намирам онова, което търся.

* * *

— В края на храстите има поставена камера — казвам аз, когато се връщам обратно в къщата. — Валъри е нямала представа, че той я е наблюдавал.

— Откъде е знаел къде да я сложи? — пита Алварес.

— Нямам представа — лъжа аз.

Кали повдига вежда, но не казва нищо. Алън поглежда ноктите си.

— Да догледаме клипа. — Сядам отново на дивана.

Кали го спря на пауза, когато излязох на двора. Пуска го отново.

Гледаме как Валъри копае дупка с малка градинска лопатка. Маха хавлията от мъртвата котка. Държи трупа ѝ за кожата на врата, поглежда я в очите за момент, свива рамене и я пуска в дупката. Запълва я отново с пръст и внимателно я заглажда. Сгъва хавлията. Виждаме лицето ѝ за последно, преди да стане и да излезе от храстите. Изглежда блажено щастлива, красива, спокойна и смирена.

Видеото продължава да ни показва бетонната стена, храстите и обърнатата пръст още минута, преди да се върне обратно на Проповедника и неизменната му броеница.

— Виждате ли? — казва той. — За злото няма възраст. Щом това е така, то тогава същото се отнася и за истината. Слушайте внимателно, родители. Малката Валъри е краен пример, но служи като предупреждение. Виждате ли какви неща правят децата ви?

Проповедника размърдва ръце и ги отпуска с дланите върху масата.

— Да се върнем на втората част от този урок — факта, че липсата на покаяние прави една изповед лъжа.

Появява се снимка. Направена е от видеото с удушената котка на Валъри. В момента, в който маската на детето е паднала изцяло. Виждаме ококорените му очи, мрачната радост и върха на розовия му език в ъгълчето на устата. За Валъри това е момент на пълен екстаз.

Снимката остава на екрана и Проповедника продължава да говори като някакъв коментатор.

— Представете си как това дете изповядва престъплението си. Представете си го как лее крокодилски сълзи, докато обяснява за мрачното нещо вътре в себе си, за битките, които води срещу изкушенията на Сатаната. Представяте ли си го? А сега погледнете отново снимката и се запитайте дали чудовището, което виждате тук, може наистина да се покае?

Не, мисля си аз. Тя ще използва младостта, белите зъби и ангелското си лице, за да манипулира хората и да се крие. Но никога няма да изпита съжаление.

— Помнете, само истината не е достатъчна, защото истината е лъжа, ако не е съпътствана от покаяние и желание да се поправи грешката.

Клипът свършва неочаквано.

— Господи — подсвирква Алварес. — Това ще съсипе родителите ѝ. Някога виждали ли сте нещо подобно? Като Валъри?

— Случва се — отвръщам аз. — Някои се превръщат в психопати заради средата, а други просто са родени такива. Те растат в добри семейства, без никакъв тормоз, заобиколени от много любов и възможности, но въпреки това си остават сбъркани. Нямаме представа защо.

— Това ме плаши.

Ставам и отивам да разгледам долу. Диванът е тъмнокафяв, мокетът е бежов, а стените са бели. Навсякъде е много чисто и незабележително. Това не е дом на дете чудовище. Претърсвам стените с поглед, докато не попадам на търсеното — дървено разпятие.

Ето те и теб, мисля си аз. Тя се е крила зад теб и зад всичкото бежово. Католицизъм, изповед, това е отговорът.

— Трябва да вървим — казвам на Алварес.

— Това ли е? — пита изненадан той.

— Вече знаем кой я е убил — отвръщам аз. — Сега трябва да го намерим.

* * *

Минаваме покрай тълпата. Просветват светкавици на фотоапарати и журналисти крещят името ми. Разпознали са ме, надушили са кръв.

— Ти си знаменитост, сладкишче — казва Кали.

Влизаме в колата и затваряме вратата.

— Защо не каза за католическия аспект на Алварес? — пита Алън.

— Защото е непотвърден и е бомба със закъснител.

— Така е — съгласява се Кали. — Предполагам, че много хора ще се разстроят, като разберат, че са били жертва на скрита камера по време на личната си изповед.

— Дали е ходила да се изповядва толкова малка? — пита Алън.

— Аз ходих — отговарям. — Това е една „възраст на тайни“. Моментът, в който детето започва да страда заради разбиранията си за правилно и грешно, добро и лошо. Но въпросът е спорен. Някои хора смятат, че да изпратят дете в изповедалнята, е равносилно на това да откраднат детството му; други пък мислят, че ако чакат прекалено дълго, ще го оставят да придобие лоши морални навици. Седем-осем години се счита за приемлива средна възраст за изповядване.

Алън поклаща глава.

— Благодаря на Бога, че съм отгледан като баптист. Вие, католиците, имате прекалено много правила.

Намръщвам му се.

— „Вие, католиците?“ Прехапи си езика. Да се връщаме в службата. Джеймс и Джезабел скоро трябва да приключат с разпитването на жертвите. Ако съм права, а съм почти сигурна, че съм, трябва да планираме какво ще правим, след като нещата се скофтят.

* * *

Алън шофира. Кали ни следва със собствената си кола.

— Странно, нали? — пита колегата ми.

— Кое?

— Дойдохме в къщата на семейство Кавано с нагласата, че ще се чувстваме ужасно заради убийството на едно малко дете. А сега? След като видяхме какво е направила, не знам как да се чувствам.

Представям си една по-голяма Валъри, красива, спираща дъха и уверена, как увива пръстите си около човешки врат, белите ѝ зъби проблясват, докато наднича в очите на жертвата, и се хили, хили, хили.

Добро котенце, прошепва тя. Какво добричко котенце си ти.

34.

— Не разполагаме с потвърждение за двайсет и една жертви — казва Джезабел. — Или защото не можем да се свържем със семействата, или просто защото няма семейства, с които да се свържем. Онези, които успяхме да разпитаме, потвърдиха. Всичките са били католички.

Вътрешно вече знаех това, но значението му ме удря с всичка сила след това потвърждение. Сядам в свободния стол до бюрото на Алън и известно време просто се взирам в написаните на дъската имена.

— Уха — изричам аз.

— Направих малко проучване — отговаря Джеймс. — Никога не е имало нарушаване на католическата изповед от този мащаб. — Сигурна съм в това — промърморвам.

Сещам се за отец Йейтс, който крачеше неспокойно в църквата миналата вечер, и чрез това му действие в главата ми изниква образът на папата.

Ненавиждам този случай. Заради него влязох в пряк контакт с директора на ФБР, името ми беше съобщено на президента на Съединените щати и съм сигурна, че съвсем скоро ще стигне до ушите и на папата.

Ставам и се обръщам към всички.

— Работили сме над подобни тежки случаи, привлекли публичното внимание и преди, но тук сме на изцяло нов терен. Не стигаме доникъде. Доникъде. Не искам да говорите за него със съпрузи и партньори, дори не казвайте на кучето си, ако имате такова. Ясно?

Всички кимат. Никой не показва несъгласие. Може би всички са осъзнали, че това е наложително.

— Джеймс, искам ти, Кали, Алън и Джезабел да останете тук и да претърсите базата с данни, която направи. Съставете списък на църквите, които жертвите вероятно са посещавали.

— Къде отиваш, сладкишче? — пита Кали.

— При Джоунс, за да му съобщя лошите новини.

* * *

— Сигурна ли си за това? — пита заместник-директорът.

— Да, сър. В момента отсяваме информацията. От местопрестъплението в къщата на Кавано научихме, че Проповедника обича да използва наблюдателна техника. От семействата, с които успяхме да се свържем, получихме пълно потвърждение, че жертвите му са били католички. Как иначе би научил тайните им? Освен това той ни заведе там.

— Какво имаш предвид?

— Онази бележка в дневника на Лиза Рийд. Какво колекционирам? Това е въпросът и това е ключът. След това ни каза в първия видеоклип, че всичко, което ни е необходимо, за да го заловим, е точно там, във видеоклиповете. Освен това изненадата при повечето от жертвите е автентична — изглеждат шокирани да научат, че той вече знае тайните им, а не го разпознават.

Това го пропуснах преди и се скастрям вътрешно за него. Всички са смятали, че тайните им продължават да бъдат тайни. Защо не се сетих по-рано?

Дали защото бях прекалено разтревожена заради своята?

Заместник-директорът не проговаря известно време. Слага ръце зад главата си и се заглежда в нищото замислен.

— Това е политически кошмар, Смоуки. Не че принципно ми пука, но в този случай ще ни попречи да заловим този тип. Ако отидем с тежката артилерия в някоя католическа църква, ще ни кажат да си го начукаме.

— Да — съгласявам се аз. — Свещеници, които опипват момченца? Лошо, лошо, лошо. Подслушвателни устройства в изповедалните? Уха. Мисля, че трябва да им покажем, че сме на тяхна страна. Да ги направим наши съюзници, а не врагове.

Джоунс се намръщва.

— Как предлагаш да се случи това?

— Доколкото ни е известно, тук не става въпрос за цяла Америка. Ще работим върху проблема на местно ниво, като за него ще знаем само моят екип, вие и директорът. Никой друг. Директорът ще се свърже с някого в Църквата, който има достатъчно власт, за да поговори с колегите си. Ще ни уреди достъп, а ние ще пазим всичко в тайна. Няма нужда дори да разясняваме на местните свещеници проблема, ако не искат да го правим.

— Ами отец Йейтс?

— Той няма интерес да раздухва случилото се, повярвайте ми. А и е лоялен към Църквата и предполагам, че висшестоящите му знаят това.

— Идеята ти може и да сработи — съгласява се Джоунс.

— Ще сработи. Съмнявам се Католическата църква да е по-различна от всяка друга бюрокрация, когато се стигне до някои неща. Хората бранят достатъчно отдадено териториите, бюджетите и работата си, за да позволят на някакъв проблем да се изпречи на пътя им. Бих се обзаложила дори, че няма да искат папата да разбира за това.

— По твоите думи изглежда, че приличат на нас — казва заместник-директорът, като в шегата се крие огромна доза истина.

— Просто оцеляване на видовете на равнище групов организъм, това е всичко.

— Така е.

— Бездруго този подход ми харесва повече. Работата на Проповедника обърна всичко с главата надолу. Той смята, че е пророк, който проповядва истината и кара хората да мислят, говорят и мечтаят за Бог. Колкото по-малко хаос му позволим да създаде, толкова по-добре ще се чувствам.

— Съгласен. А сега ще се обадя на директора.

* * *

— Дават те по новините — казва ми Джезабел, когато се връщам обратно в офиса.

— Радвам се, че няма телевизор тук.

Тя се усмихва.

— Не се тревожи, мога да го включа на компютъра. — Посочва монитора на Алън. — Може ли?

— Разбира се.

Тя натиска няколко клавиша и въвежда парола. Миг по-късно се появява друг десктоп.

— Всъщност това, което виждате, е моят компютър. Контролирам го дистанционно. — Джезабел отваря някаква програма и на екрана се появява видеоплейър. Картината тръгва.

Журналистката изглежда позната.

— Тя беше в дома на Кавано — казвам аз, когато се сещам откъде я познавам. — Умната.

Онази, която ни забеляза да пристигаме и накара оператора си да ни заснеме.

Гледам как слизаме от колата. Новинарката започва да коментира.

— В този спокоен краен квартал на Бърбанк тази сутрин е намерено мъртво в леглото си десетгодишно момиче. Не след дълго полицията се появи на мястото, което, разбира се, не е изненадващо. Изненадваща е обаче появата на тази жена: агентката от ФБР Смоуки Барет.

— Хей, ами за мен защо не каза нищо? — шегува се Алън.

— Специален агент Барет стана известна в Калифорния, а и в цяла Америка преди почти три години, когато самата тя се превърна в жертва на нападение в дома си. Джоузеф Сандс, сериен убиец, когото Барет преследваше, смени мястото си със своята преследвачка. Той влезе в дома ѝ посред нощ, уби съпруга ѝ и десетгодишната ѝ дъщеря, след което изнасили и обезобрази агент Барет.

Моя снимка с белезите и всичко останала се появява на екрана.

— Агент Барет се възстанови и продължи да работи за ФБР — ход, който мнозина оспорваха в началото. Споровете обаче бързо заглъхнаха заради постигнатите резултати. Агент Барет си вършеше работата много добре. Това ни води до най-важния в случая въпрос: защо най-известният преследвач на серийни убийци в Южна Калифорния е в дома на семейство Кавано? Единственото заключение, което мога да направя, е, че смъртта на десетгодишната Валъри Кавано е свързана с мъжа, който се нарича Проповедника.

Следва обобщение на делата на серийния убиец заедно с обещанието му да убие дете, ако не го хванем първи.

— Извадихме късмет, че все още не са гледали клипа на Валъри — казва Кали.

Сещам се за обещанието на Проповедника, че ще намери начин да разпространи истината въпреки опитите ни да го спрем. Не бих се осланяла, че този късмет ще продължи още дълго.

— Докъде стигнаха клиповете на Проповедника? — питам Джезабел.

— Далеч. Вече са по целия свят. Водят се много дискусии относно истината, религията, темите, за които говори той. Има изненадващ брой последователи.

— Последователи? — учудва се Алън. — Какво, мамка му, има да се следва? Та той е убиец.

— Не е чак толкова шокиращо — намесва се Джеймс. — В думите му има много истина, която е актуална не само за католиците. Той проповядва тоталитаризъм във вярата, да се отдадеш изцяло на Бог. Подобни неща винаги ще срещат подкрепа сред вярващите. Екстремизмът и фанатизмът вървят ръка за ръка с религията. Винаги е било така.

— Освен това са направили връзката между теб и семейство Рийд — съобщава Джезабел. — Някой е бил достатъчно мил, за да осведоми журналистите, че ти и екипът ти сте били във Вирджиния.

— Природата на звяра — казва Алън.

— Някой от тях споменал ли е католическата връзка на жертвите?

— Не, само тази с Проповедника.

— Добре.

Запознавам всички с разговора ми със заместник-директора и предложението ми ние да се справим с проблема относно изповедите.

— Вероятно това е най-добрият ход — съгласява се Алън. — Духовниците са малко докачливи за скандалите.

— Майка ми е католичка — обажда се неочаквано Джеймс. — Обича да ходи да се изповядва. Новината, че някой я е подслушвал през това време, би я убила. Големият въпрос сега е как го прави?

— Приключвайте със списъка с църквите.

* * *

— Агент Барет?

Отговарям на обаждане на мобилния ми телефон от номер, който не разпознавам.

— Да?

— Безпокои ви кардинал Адам Рос. Архиепископ на Лос Анджелис?

— О, здравейте, кардинале. — Намръщвам се. — „Кардинал“ правилната форма на обръщение ли е?

— Да, добре е. Както и Адам, ако желаете.

— Да се придържаме към „кардинал“. Как мога да ви помогна?

— Мисля, че въпросът е как можем взаимно да си помогнем, агент Барет. Преди около десет минути получих обаждане от директора на ФБР. Много обезпокоително обаждане. В момента пътувам с колата си към офиса ви. Ще ми отделите ли малко време?

Маниерите на този човек са безупречни въпреки очевидното напрежение в гласа му. Очаквах властен и надменен мъж, а получих олицетворение на любезността.

— Ще ви очаквам, кардинале.

* * *

Джоунс подсвирква.

— Това беше доста бързо. Приключих разговора си с директора преди около половин час.

— Как мина?

— Съгласен е с плана ти. Каза никога да не го разгласяваме, ако това е възможно.

— Познавате ли кардинал Рос, сър?

— Никога не сме се срещали. Не съм от хората, които обичат да ходят на църква, но ако е на бързо набиране на директора, значи е много властен човек. Отнасяй се добре с него.

— Правя го, сър, докато и другите се отнасят добре с мен.

* * *

— Кардиналството не е ли една от стъпките, които трябва да направиш, за да станеш папа? — пита Кали.

— Технически погледнато, всеки мъж католик, който отговаря на условията, може да стане папа — отвръща Джеймс. — Но на практика тази чест е запазена за кардиналите. Последния път, в който някой друг различен от кардинал е бил избран за папа, е било през 1378-а.

— Как се става кардинал? — питам аз.

— Папата ги назначава. Наричат ги „принцове на Църквата“. Очевидно това е голяма чест и се оказва след дълги години на служба. Първо ставаш свещеник, после вероятно помощник-епископ, после епископ и накрая архиепископ — позиция, която също се назначава от папата. Кардиналите се избират от архиепископите. Те са най-влиятелните хора в Католическата църква след самия папа. Те избират нов папа, когато старият почине. Понастоящем са само 180-200, което е много, много малък процент на глава от населението, като се има предвид размерът на Католическата църква. Грубо се падат по един-двама кардинали на осем-девет милиона католици.

— Предполагам, че имат пряка връзка с папата? — питам аз.

— Да.

Това ми дава много по-ясна представа за човека, който се качва с асансьора към офиса ни, за да се види с мен. Той ще е умен, упорит и свикнал да раздава нареждания. Най-важното за нас и за целите ни е, че този мъж може да взема решения и да дава заповеди, които другите ще послушат.

Надявам се да не е задник.

— Мислиш ли, че носят нещо под робите си? — пита Кали.

— Панталони, скъпа, всички носим панталони.

Обръщаме се по посока на гласа, който е плътен баритон и напълно характерен за един кардинал.

Адам Рос е изключително висок, около метър и деветдесет и пет. Много е слаб, макар и не нездравословно. Косата му е сива. Лицето му е издължено и се вписва чудесно с височината му; макар да не е грозно, то носи следите на годините. Според мен е минал шейсетте. Очите му са тъмни и ни гледат с определена тежест и сериозност. Облечен е в семпли черни дрехи, типични за духовниците: панталони, риза, сако и бялата якичка, от която виси голям сребърен кръст. Простотата на облеклото му обаче не може да попречи на силното му присъствие. Човекът изпълва помещението.

Явно е дошъл сам, което ме изненадва.

Протягам ръка.

— Добре дошли, кардинале.

Той се ръкува с мен и ми се усмихва. Държи ръката ми малко по-дълго от необходимото и оглежда белезите ми.

— Благодаря ви, че ме приехте.

Представям му останалата част от екипа ми. Той оглежда офиса ни с известен интерес.

— Значи тук хващате убийците.

— Опитваме се, да.

Кардиналът отива до дъската и разглежда имената. Крачи около бюрата и кима одобрително.

— Най-важната работа често се върши в скромна обстановка. — Той ни поглежда и се усмихва. — Преди някой да се е обидил, не казвам, че офисът ви е лош. Това беше комплимент.

— Ние сме обикновени хорица — изрича Кали.

— Мисля, че това ви изказване е едновременно истина и лъжа, агент Торн. Вие сте изключително съсредоточени в една-едничка ужасна цел, но определено разбирате сложността на злото по-добре от мен.

Кали се ухилва.

— Струва ми се, че преувеличавате.

Кардиналът се засмива. Смехът му е приятен. Богат и несъзнателен.

— Рисковете на професията. Уверявам ви, че не съм бил нечестен в преценката си.

— Много мило, но може ли да минем на въпроса? — намесва се Джеймс.

Той облича в думи собствените ми мисли, макар и с повече враждебност, отколкото ми се иска. Кардинал Рос се съгласява, без да показва обида или нещо подобно.

— Разбира се. Вашият директор ми се обади. Запозна ме с подозренията ви, че този човек поставя подслушвателни устройства в изповедалните. Съжалявам, че се налага да попитам, но бихте ли ми обяснили как стигнахте до това заключение?

Разказвам му за Проповедника, като отново пропускам оставените в раните кръстове. Споменавам му за разговора с отец Йейтс и безмълвното му потвърждение относно Розмари Зоненфелд. Кардинал Рос потрива чело, когато приключвам, и изглежда много, много обезпокоен.

— Имате ли нещо против да поседна?

Алън му дава стол.

— Разбирам и съм съгласен, естествено. Няма друг начин, по който е можел да разбере. Това е наистина ужасно, ужасно, ужасно. Ако се разчуе, ще разтърси много сериозно вярата.

— Сигурен ли сте, че всъщност не се тревожите от още бъдещи съдебни дела, заведени срещу вас? — пита подигравателно Джеймс. — Църквата ви свърши чудесна работа в укриването на педофили през годините.

— Джеймс! — скастрям го аз.

Кардиналът вдига ръка.

— Недейте, агент Барет. Определено заслужавам да бъда смъмрен по този въпрос. Никога не съм укривал педофил, но членове на моята Църква са го правили и това е много унизително. Притесненията ми не са свързани с публичността, независимо какво си мислите. Тук става въпрос за вяра. Някой от вас някога изповядвал ли се е?

— Аз — бързам да отговоря. — Когато бях малка.

Алън по никакъв начин не показва, че лъжа.

— Аз не съм — признава Кали. — Но това е хубаво, защото бих накарала някой беден свещеник да се изчерви.

Джеймс не отговаря.

— Можете ли да си представите как ще се почувствате, ако разберете, че някой друг освен вашия свещеник и Бог е слушал? Ще се разрази огромен скандал — това ще е нарушаване на най-основния, красив и доверен бастион на католицизма. Свещениците биха умрели, преди да нарушат неприкосновеността на изповедта.

— Кардинале — прекъсвам го аз, — не сме тръгнали на кръстоносен поход. Няма нужда да разгласяваме този факт. Нуждаем се единствено от вашето сътрудничество и достъп.

— Ще ги получите, разбира се. Няма как да не ги получите, но оценявам уверението ви. Истината е, че това ще се разчуе рано или късно. Сигурен съм, че някой друг ще стигне до същите заключения като вас. Но вие ще ми осигурите време.

— Няма да е лошо, ако заловим отговорника за всичко това — отбелязвам аз.

— Не мога да отрека, че сте прави. Какво искате да направя?

— Подготвихме списък на всички жертви и свързахме географските им местоположения с близките църкви. Трябва да се обадим във всяка една от тях и да разберем дали тези жертви са ги посещавали. След като потвърдим, ще говорим със свещеника ѝ и ще видим дали си спомня нашия човек.

— Веднага мога да ви осигуря трима души от екипа си. Те могат да се обаждат на свещениците и да им казват да ви сътрудничат, след което можете да разговаряте с тях.

Примигам насреща му изумена.

— Това ще е чудесно.

— Ще го уредя веднага.

35.

Джезабел, Кали, Алън и Джеймс са в телефонната зала с тримата свещеници, които ни изпрати кардиналът. Наблюдавам работата им известно време. Хората на кардинала са изцяло погълнати от нея. Няма никакво съмнение, че това са изключително сериозни мъже, свикнали да се справят със сериозни задачи. Тук са, за да свършат възложената им работа.

Очевидно в йерархията на Църквата се забелязва добре познатият феномен „когато кажа скачай, ти питаш…“. Хората на кардинала се обаждат на някого и без много бавене му обясняват изключително сериозно, че ще го свържат с човек от ФБР, на чиито въпроси свещеникът от другата страна на линията трябва да отговори честно и открито. Някой от моите хора взема телефона и провежда разпита. След това го подава обратно на хората на кардинала, които дават ясно да се разбере, че нищо от тази дискусия не трябва да бъде споделяно някога. След това затварят. Всичко е съвсем простичко, без излишен шум, бавене и оплаквания.

Оставям ги да си вършат работата, и се връщам в изпразнения Офис на смъртта, където да си подредя мислите. Толкова много неща се промениха през изминалите няколко дни. Пречупих се и отново се взех в ръце. Проповедника разкри пред света своето съществуване и аз последвах следата му до мрака на изповедалните.

Нуждая се от малко време да отстъпя назад, за да видя дърветата, а не цялата гора. Опитвам се да зърна човека, когото преследваме.

Той е умен. Идеите му не са нови, но са изпипани внимателно, с необходимата отдаденост. Убиецът не крие друг мотив под думите, които изрича. Той вярва в тях, те са нещото, което го кара да продължава напред.

Какви са тези думи?

В крайна сметка те се свеждат до истината, лъжите и греховете, загърнати в религиозно значение. Той не говори за истината като философско понятие. За него тя се върти около покаянието. Какво ми подсказва това?

Отгледан е като католик.

Кимам вътрешно. Да. Израснал е заобиколен от божествени образи, вина, тревоги и надежда, примесени със самопрезрение и самоопрощение. Гледал е Христос на кръста и се е чувствал задължен да страда.

Добре. Но защо му е трябвало да каже на света за това?

Защото смята, че светът не слуша.

Светът? Не. Това е само онова, което виждаме. Тук си имаме работа със сериен убиец. Това не е човек със силна вяра, който се е посветил да разпространи божието слово. Това е човек, който е прекарал двайсет години, а може би и повече, в търсене на хора с ужасяващи тайни, за да може да ги убие пред камерата. Както и да го погледнеш, каквито и убеждения да потърсиш, убийството винаги е гневен акт. Възможно е да не е пряко насочен към жертвата гняв. В интерес на истината, в повечето случаи, свързани със серийни убийци, става въпрос за неправилно насочен гняв, предизвикан от майка или баща и довел до непрестанно убиване.

Някой или нещо не са го разбирали в живота му. Някой или нещо, които са му били много близки, важни и свързани с представата му за него самия. Последствията от това са го разгневили и сега иска посланието му да не бъде заметено отново под килима.

Какво е посланието?

Няколко прости думи. Вече ги каза по няколко различни начина. Чувам ги като камбана в главата си: Не лъжи Бог.

Има един недостатък в логиката му, осъзнавам едва сега, една огромна, зееща дупка в твърденията му: хората, които уби, вече бяха изповядали греховете си. Направиха това, което им казваше, че трябва да бъде сторено. Коленичиха в изповедалнята и дадоха всичко от себе си, за да намерят кураж и да изрекат тежките думи.

Може би убиецът не е смятал, че жертвите му са били грешници. Вероятно те не са пример какво не трябва да се прави, а какво трябва да бъде направено. Може би фактът, че вече се бяха изповядали и си бяха осигурили място в рая, му позволяваше да убива, без да чувства вина, осигуряваше му оправданието, от което се нуждаеше, за да наруши една от заповедите, с която, изглежда, всички сме съгласни: „Не убивай!“.

Или може би, мисля си аз, тук нещата отиват по дяволите. Може би това е мястото, на което спира да действа логично и започва да се държи като луд. Създал е църква от идеи, но я е построил от убийства, с костите на жертвите си.

Може би, мисля си аз, въпреки всичките му речи за истината той е този, който лъже най-много.

Усмихвам се на тази мисъл. Харесва ми идеята, че изневерява на себе си и принципите си. Много ми харесва.

Ти не си различен. Поглеждам всички тези имена и виждам точно това. Също като останалите чудовища и ти не говориш с Бог, не говориш с мен; в крайна сметка говориш на някого, когото си познавал, и независимо колко много пищиш, той вероятно няма да те чуе.

* * *

Часът е десет. Всички сме се събрали в Офиса на смъртта и слушаме Джеймс, който обяснява какви са резултатите от телефонните обаждания.

— Успяхме да потвърдим точните църкви за около деветдесет процента от жертвите, убити през последните пет години. По-назад от тези пет години процентът е доста по-малък, защото свещениците са се сменяли.

Не се бях замисляла за това, но има логика. Католическата църква сменя персонала си също като всяка друга институция.

— Искам да отбележа, че свещениците от църквите, които жертвите са посещавали, си спомниха за тях без особено напомняне. Почти винаги става въпрос за жени в тежки моменти от живота им, които са се променили към добро. Има и някои изключения, разбира се, но в общи линии е така.

— Това съвпада с начина му на работа — съгласявам се аз. — Онези, които са се пречиствали, са променяли посоката в живота си.

— Подбирал е добре църквите. Повечето от тях, с няколко изключения, много приличат на „Спасителят“. Управлявани са от свещеници, които се опитват да помогнат на изпадналите в тежко положение.

— В тези църкви е била най-голяма вероятността да попадне на изключително проблемни хора — отбелязва Алън. — Такива, които няма да липсват на никого.

— Ето ги и лошите новини. Никой от свещениците, с които разговаряхме — нито един — не си спомня някой съмнителен индивид по времето, когато жертвите са изчезнали.

— Съвсем нищо ли не помнят? — питам аз.

— Не. Бяхме пределно ясни какво търсим. „Спомняте ли си някого, който е напуснал горе-долу по същото време, когато тази жертва е изчезнала?“ Нито един положителен отговор на този въпрос.

Изумена съм. Не съм изненадана, че повечето не са забелязали нищо. Бил е внимателен, а хората не са особено наблюдателни… но никой да не си спомня нищо? Това е много странно.

— Имало ли е някакви чистачи?

— Попитахме и това, разбира се. Повечето от тези църкви са прекалено бедни, за да плащат на някого да чисти. Сами вършат тази работа.

Поклащам глава.

— Да опростим малко нещата. Нуждаел се е от достъп и е трябвало да се впише. Особено в подобна среда. Тези църкви са малки, а енориашите са задружни. Ще е много трудно някой непознат да се присъедини към тях и да не изпъкне.

— Може да се преструва на един от тях — предполага Кали. — На отхвърлена душа като всички останали.

— Тогава защо свещениците не си спомнят нищо? Той е щял да си тръгва, след като си е свършил работата. Освен това, ако съдим по отец Йейтс, си имаме работа със свещеници, които са свикнали да си държат очите широко отворени. Наясно са, че не проповядват пред паство от невинни овчици.

— Всичко това е много разочароващо — отбелязва Джезабел.

Мобилният на Джеймс иззвънява.

— Да? Какво? Добре. Благодаря. — Затваря. — Това бяха „Компютърни престъпления“. Имаме нов опит от страна Проповедника да качи клип на User-tube. Прихванали са го и сега ми го изпращат на имейла. Казаха, че е различен.

— В какъв смисъл? — питам аз.

— В този няма жертва, но ни съобщава, че съвсем скоро ще има такава.

* * *

— Виждам, че служителите на реда продължават да работят усърдно, за да премахват видеоклиповете ми от уебсайта, на който реших да ги публикувам. Това е разбираемо и определено не е неочаквано. Вече няма чак толкова голямо значение. Онези клипове, които качих, намериха своя път до хард драйвове по целия свят. Споделят се чрез новинарски групи, имейли и други сайтове за видеоклипове. Такова е естеството на интернет и причината да го избера като своя медия. Осъзнавам обаче, че това става все по-трудно. Силите на реда ще се опитват да спират посланията ми. Но и това не е неочаквано. Поради тази причина този видеоклип е изпратен директно на вас, онези, които ме преследвате. Осигурих ви всичко необходимо, за да ме намерите. Ако не го сторите, в следващите четиресет и осем часа ще убия отново. — Проповедника млъква за миг. Палецът му спира да се движи върху броеницата. — Ще го кажа пак: дадох ви всичко, от което имате нужда, за да ме откриете. Досега трябва да ви е станало ясно, че никога не лъжа и спазвам обещанията си. Намерете ме.

Клипът свършва.

— Защо иска да бъде заловен? — пита Кали.

— Това е следващата крачка — отвръщам аз. — Сега си мислите, че има публика. Почакайте да влезе в затвора. Ще се превърне в истинска знаменитост. Идеите му ще се разпространяват свободно, докато не забият иглата на смъртта в ръката му.

— Това ще го превърне в мъченик. Едва ли ще има нещо против подобна съдба — отбелязва Джеймс.

— Да се върнем на дъската — казвам аз и отново започвам да крача напред-назад. — Каза ни, че можем да го намерим с информацията, с която разполагаме. Също така ни увери, че никога не лъже. Съмнявам се наистина да е така, но в този случай му вярвам, защото той иска да го заловим. Пропускаме нещо. Какво е то?

Алън въздиша.

— Никога не съм бил особено добър в логическите задачи. Дай ми списък с хора за разпит и ще се радвам да работя, докато краката ми се подбият. Това е твоя територия, Смоуки. Твоя и на Джеймс.

— Трябва да е нещо просто — казва Джеймс и разглежда написаните на дъската имена. — Пропускаме го, защото е очевидно. Както пропуснахме, че изповедалните са източникът на информацията му. Те бяха пред очите ни през цялото време, затова не ги видяхме; бяха част от пейзажа.

— Прекалено очевидни — изрича Джезабел.

— Точно. Крие го пред погледа ни чрез съвсем лека дегизировка. Това нещо си е на правилното място, а ние неправилно търсим друго.

Спомням си какво казах в началото на заместник-директора относно Проповедника. Казах му, че е бил дегизиран на самолета с нещо простичко и вероятно с една-единствена отличаваща се особеност.

Нещо вътре в мен щраква.

Опитвала съм се да описвам този феномен на други хора, момента, в който внезапно осъзнавам нещо. Имам чувството, че губя време, сякаш част от съзнанието ми се изключва за милисекунда. Винаги съм се чудила какво се случва в тази милисекунда. Какво пропускам? Отговорът е прост: нещото, което трябва да видя, е пред мен, но все още не съм готова да го разбера. Възвръщам си изгубеното време, когато това се случва.

Току-що се случи точно това и се чудя: какво трябва да разбера? Какво е това нещо, което трябва да видя?

— Говори ми, Джеймс — промърморвам аз. — Изброй ми частите на проблема една по една.

Той не ме пита защо; вървели сме по този път и преди.

— Избира жертвите си според изповедите им. Способен е на това, защото поставя подслушвателни устройства в изповедалните в църквите, които се опитват да помагат на по-проблемните хора от обществото. Паствата на тези църкви обикновено са малки задружни общности.

— Спри. Защо са толкова задружни?

— Заради общо минало?

— По-просто е от това — отговарям аз. — Те имат само самите себе си. Никой друг не ги приема такива, каквито са, с всичките им проблеми и недостатъци.

— Така е… което ни връща обратно на същия път: хората са гледани под лупа, когато се присъединят към подобна група, и се забелязва, когато си тръгнат. Никой не си спомня мъж, който е напуснал по същото време, когато жертвите са изчезвали.

Точно пред очите ти е, точно пред очите ти е, точно пред очите ти е…

Думите се надигат в мен като безспирни вълни, които никога не стигат брега. Подлудяващо е. Опитвам се да бъда Луната и да ги привлека към мен с гравитацията си. Приближават се, но изчезват, преди да се разбият.

— Продължавай — казвам аз.

— Нуждаел се от достъп, затова е трябвало да бъде там, но никой не си го спомня.

Насилвам се.

Вълните стигат брега.

Точно пред очите ти е…

— Защото той не е бил там — отвръщам развълнувана аз. — Разбирал е как действат групите, в които е трябвало да се внедри.

Разбирал е създаваната интимност, когато признаеш, че си отрепка, но хората, пред които го признаваш, те приемат, защото, хей, те също са отрепки.

— Искаш да кажеш, че някой работи с него — казва Джеймс. — С какво това е по-различно? Пак ще направи впечатление, ако си тръгне по време на изчезването на жертвите?

— Точно така. Но той не си е тръгвал, когато са изчезвали жертвите. Изчаквал е малко, може би няколко седмици, дори месец, и след това се е измъквал. Не се е нуждаел от алиби, защото е бил заедно с паството, когато жертвата е била отвлечена и убита.

Джеймс се намръщва.

— Теорията ти се базира на много предположения.

— Обаче логични, не мислиш ли?

— Да, така е — съгласява се той. — Трябва отново да се обадим на същите хора, но този път ще разширим обсега на въпросите си. Ще питаме за мъже, които са си тръгнали скоро след изчезването на жертвите, но не веднага.

— Питайте също кой е бил близък с жертвите — добавям аз. — Бил е до тях. Събирал е информация, запознавал се е с живота им.

— Знаеш ли, най-логично би било, ако са били последователни в действията си — намесва се Алън.

— Не те разбирам — казвам аз.

— Жертвите им са били нестабилни и непостоянни хора. Трябвало е да поставят бръмбара, да намерят жертва и да направят своя ход. Не са можели да си позволят да напуснат и да се върнат обратно, защото по този начин са рискували избраната жертва да се премести. Трябвало е да останат на същото място, докато не изпълнят задачата си.

— Е, и?

— Това означава, че е минавало много време между убийствата, нали? Избирал е жертва, хващал я е, снимал я е, убивал я е и се е местел на ново място. Това е сериозна логистика. Ние обаче разполагаме с три трупа за две седмици. Лиза Рийд, Розмари Зоненфелд и Валъри Кавано. Струва ми се, че е трябвало да стреля направо с поне една от жертвите, що се отнася до събирането на информация, не мислите ли?

— Доста добро предположение — съгласява се Кали, — но с коя?

— Лиза Рийд. — Джеймс го изрича в момента, в който си го помислям. — Трябва да е с нея. Тя е единствената различна жертва, единствената, която не е родена жена.

В мен отново се надига вълнение. Вълните се събират, тръгват напред и заплашват да стигнат заедно брега.

— Точно сега трябва да се съсредоточим върху Лиза и Розмари. Как е избрал Лиза? Как е попаднала в полезрението му? Тя не е ходела в обичайните му свърталища. Той е тръгнал след нея, не тя е отишла при него. Как въобще е разбрал за нея? Розмари е една от последните му жертви и има голяма вероятност отец Йейтс да си спомни нещо, някого, който е бил близък…

Спирам да говоря, когато една голяма вълна, една огромна вълна се разбива в брега, а грохотът ѝ не иска да стихне.

Точно пред очите ти е…

— Той вече ми го каза — прошепвам аз.

— Какво ти е казал? — пита Кали.

— Йейтс ми каза кой ѝ е бил близък, когато поискахме да говорим с приятелите на Розмари. Тя имаше само една. Андреа. — Преглъщам и поглеждам Алън. — Обади се на Йейтс. Разбери каква е фамилията на Андреа и провери миналото ѝ. Имам чувството, че ще разберем, че всичко е измама и тя отдавна си е заминала.

36.

— Лиза Рийд се превърна в един вид вътрешен скандал за Църквата — споделя ми кардинал Рос. — Свещеникът на нейната църква е млад мъж, отец Стрейн. Той е част от малка, но нарастваща група свещеници, които са млади, умни и склонни към несъгласие — макар и уважително — по някои теми с Рим.

— Предполагам, че изповядването на транссексуален е една от тях?

— И да, и не.

Намръщвам се.

— Звучи ми сложно.

— Позицията на Църквата относно хомосексуализма не се е променяла. Хомосексуалността се смята за грях. Транссексуалните индивиди, които сменят пола си от мъж на жена, се смятат за хомосексуалисти, които са се възползвали от ползите на съвременните технологии, за да променят външния си вид според вътрешните си желания. Фактът за тази промяна не се взема под внимание от Църквата и не премахва истината, че Бог ги е създал такива, каквито са се родили.

— Значи транссексуалните се считат за хомосексуалисти.

— Да.

— Споменахте промяната на пола от мъж на жена, а какво мислите за жените, които се променят в мъже?

— Стандартите са еднакви. Хомосексуалността е грях.

— В такъв случай какво прави един хомосексуалист, който иска да бъде римокатолик?

— Могат да се изповядват и са поощрявани да го направят едва когато отново станат такива, каквито Бог ги е създал, и следват предписанията в Библията. Ако не могат да станат отново напълно „нормални“ — да се оженят за човек от противоположния пол, то поне трябва да пазят целомъдрие. Преди някое от тези две неща да се случи, те нямат право да участват в литургии или други подобни служби.

— В такъв случай… не разбирам. Какъв е бил конфликтът със Стрейн?

— Двустранен. Първо, Стрейн даде причастие на Декстър Рийд.

— И второ?

— Енориашите се оплакаха. На различните места нещата стоят по различен начин, агент Барет. Хомосексуалистите в църквите в Лос Анджелис могат да очакват различно отношение от онези в Тексас.

— Ах, разбирам.

— Отец Стрейн беше предупреден, нищо повече. Казахме му да спре да дава Причастие на Декстър Рийд и да бъде по-предпазлив във взаимоотношенията си с него. Той отказа.

— Какво се случи с отеца?

— Нищо.

Начинът, по който отговаря, ми подсказва, че нещо липсва, нещо от рода на „нищо засега“.

— Какво ще се случи с него?

— Това е в Божиите ръце.

Усмихвам се и поклащам глава. Успокояващ е фактът да видя, че бюрокрацията си е бюрокрация навсякъде по света. Нещо ми подсказва, че отец Стрейн не бива да очаква повишение в службата. Може би не му пука за това.

— Кардинале, търся връзката. Как Лиза Рийд е привлякла вниманието на Проповедника? Всичко това стигнало ли е до новините?

— Не и до сериозните, доколкото ми е известно. Случаят се спомена в няколко религиозни блога и новинарски групи. От време на време дори в Църквата се водят дебати относно хомосексуалността и по какъв начин хомосексуалистите да се облагодетелстват от Божията милост. Темата е доста гореща, както сама можете да си представите.

— Сигурно е точно това — промърморвам аз. — Може би е следил религиозните блогове.

— Агент Барет, смятате ли, че отец Стрейн е в опасност? Този човек ще го погне ли, защото е пуснал Декстър в паството си?

Забелязвам, че двамата продължаваме дебата, за който спомена преди малко — аз казвам Лиза, а той Декстър. Домат — доматите, само дете в случая говорим за човек. Изглежда, кардиналът не уважава онова, което Лиза се е опитала да направи, да бъде и да изпитва.

— Не мисля. Лиза е била инструмент за него, начин да привлече вниманието ни към делото си. Искал е да излезе от тъмното с гръм и трясък. Лиза е била чудесна възможност — политическата кариера на семейството ѝ, нейната скандалност. Вирджиния е доста далеч от обичайното му поле на действие. Смятам, че си е свършил работата и след това си е тръгнал. Трябва да разговарям с отец Стрейн.

— Разбирам.

Алън надниква в офиса ми.

— Имам нещо ново — казва той. Изглежда развълнуван.

— Кардинале, трябва да затварям. Оценявам помощта ви.

— На разположение съм, когато се нуждаете от мен, агент Барет.

Сигурна съм, че си, мисля си аз, докато затварям. Не искаш още скандали точно в този момент, нали?

Лекцията му относно хомосексуалността и отказът му да използва името на Лиза, разбужда стария ми гняв към Католическата църква. Някога обичах чистотата на молитвата. Бяхме само аз и Бог. Беше простичко и намирах утеха в това. Така и не разбрах и не приех нетолерантността на Църквата, нежеланието ѝ да мисли извън рамките и да погледне малко по-надалеч. Като че нищо не се е променило оттогава.

— Какво има? — питам аз.

— Андреа е казала на отец Йейтс, че името ѝ е Андреа Тру.

— Тру? Шегуваш ли се?[14]

— Да, знам, голям майтап, ха-ха-ха. Права беше. Името ѝ е фалшиво. Лице на име Андреа Тру никога не е работило за полицейския участък в Охайо. Няма такова име в АСПО, КОДИС и останалите.

— Вероятно е просто скитница, която е дала фалшиво име — предполага Кали.

— Това ще е голямо съвпадение — отвръща изпълнен със съмнение Алън.

Поклащам глава.

— Няма начин. Тя е част от това.

Трупаме точки, мисля си. Наближаваме развръзката. Всичко набира скорост.

— Кали, ти идваш с мен в „Спасителят“. Вземи си нещата. Алън, свържи се с отец Стрейн във Вирджиния. Накарай го да си спомни за някого, който е бил свързан или се е интересувал от Лиза. Подхвани нещата от другия край — търси последния човек, когото би заподозрял в нещо подобно.

— Смятай го за свършено.

* * *

Отец Йейтс продължава да изглежда обезпокоен. Чувствам се зле, защото ще му разваля още повече настроението.

— Андреа Тру е фалшиво име, отче — съобщавам му аз.

— Това не е толкова необичайно тук.

— Няма никаква Андреа Тру, работила за полицейски участък в Охайо.

Свещеникът прокарва ръка през косата си. Очите му намират Исус. По колко пъти на ден поглежда към този олющен Спасител в търсене на утеха?

— Смяташ, че е работила с Проповедника, нали?

— Да.

Обяснявам му как съм стигнала до това заключение. Той посърва все повече и повече, докато му разказвам вероятния начин на работа на убиеца: проникване в паството, поставяне на подслушвателни устройства в изповедалнята, избиране на жертва, сближаване с нея, предаване на тази жертва на партньора ѝ и навъртане наоколо още известно време след изчезването на жертвата, за да не буди подозрение. Отец Йейтс не желае това да е истина, но е работил прекалено дълго с отритнати от обществото хора, за да пренебрегне доказателства за извършени злини, когато му бъдат предоставени.

— Има логика във всичко, което казваш, Бог да ми е на помощ. Андреа си тръгна на следващия ден, след като говорихте с нея. Каза, че е време да се прибере у дома и да възобнови отново живота си. — Гласът му е изпълнен с горчивина. — Доверих ѝ се. Приех я, дадох ѝ причастие и я опростих. Прегърнах я, когато ми разказа за мъртвия си син и докато плачеше за него.

Кали не е промълвила до момента.

— Понякога са чудесни актьори, сладкишче — казва тя. — Проблемът не е в това, че си сляп или глупав, просто те са способни на заслужаващо „Оскар“ изпълнение, когато е необходимо.

Отец Йейтс я дарява с тъжна усмивка, но е повече от ясно, че не намира никаква утеха в думите ѝ.

— Как мога да ви помогна?

— Смятам, че Андреа е оставила нарочно нещо за нас. Краят на играта за тях наближава. Те искат да ги хванем, но също така искат да се потрудим. Той каза, че ни е осигурил всичко необходимо, за да ги намерим.

— Има ли нещо тук, около което Андреа постоянно се е навъртала? — пита Кали. — Нещо, което е докосвала често или му е обръщала прекалено голямо внимание?

Очите на свещеника се ококорват.

— Кажете ни какво е, отче? — питам аз.

— Потирът. Тя помоли да го чисти. Каза, че обича да докосва потира, че я кара да се чувства по-близо до Бог.

— Това вероятно е било истина — казвам аз.

— Може ли да го видим? — пита Кали.

— Разбира се. Изчакайте тук, моля.

Отец Йейтс излиза и след малко се връща с чанта, завързана с връв. Прави ни знак да отидем до олтара.

— Оставете го долу, отче — моли го Кали.

Той изпълнява молбата ѝ.

Колежката ми си слага ръкавици. Не бърка в чантата, за да извади потира, а вместо това отваря горната ѝ част и я смъква до долу. Потирът е златен и проблясва дори на слабата нощна светлина на църквата.

Кали изважда флуоресцентно фенерче и изследва повърхностите му с него.

— Няма нищо отвън — констатира тя. — Нито петънце.

Изпълва ме разочарование, но то бързо е заменено от една идея.

— Провери дъното, под основата. Обзалагам се, че повечето хора пропускат това място, докато го чистят. Ако е искала да ни остави следа, то в такъв случай го е направила на място, което няма да бъде почистено случайно.

Кали вдига потира и го подлага на светлината. Поглежда ме и се усмихва.

— Бинго. Имаме хубав и ясен като летен ден отпечатък.

През тялото ми преминава електричество. Все още не е дошъл краят на играта, но сме се насочили към него.

Кали поръсва отпечатъка със специалния си прах и го прехвърля на тиксо. След това залепя тиксото на бяло картонче. Прави дигитални снимки на отпечатъка, за да имаме резервно копие, ако се случи нещо с картончето.

Светкавицата на фотоапарата изглежда някак си чужда на това място. Исус и олтарът се появяват за миг на проблясъка и отново се завръщат в сенките, създадени от пламъка на свещите. Потирът просветва, все едно е погълнат от огън.

Гледам го втренчено и се чудя кога точно се случи това? Как се озовах тук? Когато бях момиче, пиех от подобна чаша и смятах, че по този начин се приближавам до Бог. Сега означава, че съм по-близо до едно чудовище.

Това избор ли е, питам себе си. Чудовищата или Бог? Възможно ли е да се доближавам толкова много до тях, да ги разбирам толкова добре и все още да има място вътре в мен за божественото?

Светкавицата проблясва отново и аз потръпвам на болезнената ѝ брилянтност — светлина, която няма нищо общо с Бог, съвсем нищо.

— Това е всичко, от което имам нужда — казва Кали.

Обръщам се към отец Йейтс.

— Трябва да вземем потира, отче.

Той се намръщва.

— Направете го. Доколкото зависи от мен, повече никога няма да бъде използван.

— Нима отпечатъкът ѝ заличава присъствието на Бог? Мисля, че ѝ приписвате доста голяма сила.

Свещеникът намира онази усмивка, с която ме даряваше през цялото време, през което го предизвиквах със собственото си неверие и горчивина. Една лъжица толерантност, две щипки състрадание, доброта, доброта и здраво разбъркване.

— Не, не е заради това. Просто няма да позволя някаква част от тях да съществува заедно с този свят момент. Не го заслужават.

Мисля, че разбирам какво има предвид. Отец Йейтс беше обезпокоен от последните събития, но вярата му никога не е била в опасност. Недоверието в Бог е в моята градина, той винаги е бил лоялен.

— За какво ще се молите сега, отче?

— За правосъдие, разбира се.

Изкривявам уста, докато се изпълвам с още от тази мрачна горчивина. Като че ли няма край.

— Моето правосъдие или това на Бог?

— Няма нужда да се моля за Неговото. То е сигурно. Ще се моля за твоето.

* * *

— Много сме близо — казва Кали, докато шофираме обратно към службата. — Съвсем скоро ще разберем кои са.

— Да.

— Сигурно е хубаво да притежаваш вярата на този човек.

— Предполагам, че е така. Да считам ли, че ти не вярваш като него?

Приятелката ми се засмива и лапа хапчето викодин, което държи в ръката си.

— Вярвам в себе си и в неколцина избрани, което си е достатъчно трудно.

По дяволите, мисля си аз.

— Ами ти? — интересува се тя.

— Питай ме пак, след като го заловим. Ще ти кажа нещо, ако обещаеш да си държиш голямата уста затворена.

— Това е най-тежката обида, която съм чувала — въздиша тя. — Но ще ти позволя да ми кажеш.

— Двамата с Томи смятаме да живеем заедно. В разгара на всичко това поне успях да разбера чувствата си и няма как да не призная, че отец Йейтс изигра голяма роля.

Кали остава мълчалива за момент.

— Много се радвам за теб, Смоуки.

Гласът ѝ е изпълнен с облекчение, изпуска напрежението и това ме озадачава, докато не я поглеждам и не разбирам.

— Тревожиш се прекалено много за мен, Кали. Щях да се оправя.

— Това е… — Тя преглъща, поклаща глава и ме дарява с една от онези мегаватови усмивки. — Това е едно от многото неща, които добрите приятелки правят.

Пресягам се, за да я докосна, но бързо си отдръпвам ръката. Интимността с Кали е съвсем друг танц.

— Да вървим да хванем убиеца, приятелко.

Това можем да го споделим. Няма проблем.

37.

— Отец Стрейн беше много отзивчив — казва Алън. — Когато му обясних какво търся и защо, той веднага се сети. Инвалид. Някакъв тип в количка, който бил пияница и един ден излязъл на улицата, бил блъснат и парализиран от кръста надолу. Сприятелил се с Лиза Рийд.

— Хитро. Защо името му не изскочи, когато Лиза беше убита?

— Бил е умен. Измислил е някаква история, че отива да се сдобри с дъщеря си. Трябвало е да лети за Калифорния, за да се срещне с нея, няколко дни преди пътуването на Лиза. Предполагам, че вече е убил Амброуз, преди да напусне църквата. Вероятно е останал в къщата му, докато Лиза тръгне, и след това я е последвал до Тексас и обратно.

Във всичко това има логика и то подобрява представата ни за него: интелигентен, решителен, организиран. Във всички предишни убийства е изпращал Андреа при жертвите. Тя е била тяхното публично лице. С Лиза е можел да излезе под светлината на прожекторите. Сигурно това е било много задоволително за него.

— Алън, искам двамата с Кали да си размените местата и да провериш отпечатъка от „Спасителят“ в АСПО. Кали, искам да се обадиш на криминолозите в Западна Вирджиния. Нека отидат в църквата на Стрейн и да проверят дали там също има отпечатък.

— Мислиш ли, че ще е на потира?

— Той ще е първото нещо, което бих проверила.

Нашият човек не би устоял. Все пак вече не се крие, нали? Вероятно се е усмихвал, без дори да го съзнава, когато е оставил отпечатъка си за нас.

* * *

— Готово — провиква се Алън.

Отивам бързо до бюрото му. На монитора му има снимка на Андреа Тру. На нея е по-млада, с по-къса коса, но няма никакво съмнение, че е тя.

— Франсис Мърфи — прочитам аз. — Защо е в базата с данни?

— Има криминално досие. — Алън скролва надолу. — Виж това: арестувана е за нападение над католически свещеник. Същият този свещеник по-късно е бил арестуван за посегателство срещу дете и… нека видим… съдията не я е оневинил, защото не е била едно от децата, които духовникът е насилвал. Падал си е по момчета.

— Известни съучастници?

Алън натиска клавиш и на монитора се появяват три думи, които карат дъха ми да спре.

— Брат, Майкъл Мърфи — прочитам на глас. — Погледни го.

Снимката на Майкъл Мърфи се появява на екрана. Той е мъжка версия на сестра си и притежава същите големи тъжни очи. Симпатичен е, макар и не красавец. Лицето му е грубо, но симпатично; едва ли би имал проблеми с жените.

— Участвал е в нападението срещу свещеника — отбелязва Алън. — Преди двайсет години. Не е оневинен, тъй като също не е бил един от насилваните.

— Какво друго имаме за него?

Колегата ми натиска още няколко клавиша и на монитора се появяват криминалните досиета на двамата.

— Добре познатият модел — констатира той.

Списъкът с престъпленията им започва от времето, когато са били на осемнайсет и продължава още четири-пет години. Дребни кражби, измами, фалшифициране на чекове, нищо голямо. След това, когато и двамата са на двайсет и две, всичко приключва. Няма нищо друго освен нападението над свещеника.

— Виж рождените дати — казва Алън.

— Двайсет и втори януари и двайсет… и втори януари? — примигам. — Те са близнаци.

— Мислиш ли, че ще им ходят еднакви затворнически гащеризони?

Гласът на Кърби ме стряска. Промъкнала се е зад нас, без да я усетим. Бях толкова погълната от откритията ни, че не я забелязах.

— Близнаци, които работят в екип? — промърморвам аз. — Как ли се случват нещата?

— Той командва парада — казва Кърби. — Погледни я. Слаба е, личи си по очите ѝ. — Гласът ѝ е изпълнен с презрение. — Веднъж попаднах на екип убийци, които бяха брат и сестра в… е, някъде другаде. Цялото им семейството беше такова. Дори баща им го биваше в убиването на хора. Беше един вид сладко.

Хвърлям ѝ раздразнен поглед. Тя ми се ухилва насреща.

— Разбирам от намеци. Ще поговоря по-късно с Кали. Забавлявайте се с Дик и Джейн.

Измърморвам нещо в отговор, докато Кърби си тръгва.

Слаба, а? Спомням си я как беше влязла в ролята на Андреа, как се беше отдала на тази личност. Не мога да се съглася с Кърби. Чудя се дали белезите на ръката ѝ бяха фалшиви? Или се беше нарязала в миналото, за да може перфектно да изиграе ролята си на човек, опитал да се самоубие? Най-логичният отговор е също толкова тревожен, колкото тези двамата.

— Хайде да ги намерим, Алън.

Напът сме да те заловим, Проповеднико. Двамата със сестра си може и да споделяте всичко, но ще умрете разделени. Ще се погрижа за това.

* * *

— Тъкмо сканирам отпечатъка и ще ти го изпратя на имейла — казва Кали. — Дай ми секунда, за да го сравня с този на господин Мърфи, и ще разполагаме с потвърждението, от което се нуждаем.

— Алън, докъде стигнахме с установяването на вероятните местоположения на тези двамата?

— Все още работим по въпроса.

Вратата на офиса се отваря и вътре влизат Джеймс и Джезабел. Физиономиите и на двамата не са особено лъчезарни.

— Имаме ново съобщение от Проповедника. Гледах само началото, но той ни показва лицето си и ни поздравява, че сме разбрали кой е.

— Мамка му — казваме в унисон двамата с Алън и се споглеждаме.

— Някак си е държал под око „Спасителят“ — казвам аз. — Знаел е, че има само една причина да се появим там — онова, което ни е оставил.

— Мислиш ли, че ще се опита да избяга? — пита Алън.

— Не знам. Мисля, че иска да бъде заловен, но сега, след като това наистина ще се случи… — Свивам рамене. — Може да са си променили решението. Пусни клипа, Джеймс.

Той сяда на компютъра и всички го заобикаляме с изключение на Кали.

Няма никакви букви в началото на клипа, нито пък някакъв монтаж. Той комуникира с нас в реално време, доколкото тази медия го позволява. Другата разлика е, че сега виждаме лицето му.

Разглеждам го внимателно и установявам, че Майкъл Мърфи е смирен човек. Той е сигурен. Той прави това, което трябва да направи, и вечер си ляга, без да има съмнения дали е добро, или лошо човешко същество. Той спокоен, сдържан, щастлив. Гласът му е почти приятелски.

— Разбрах, че служителите на реда, отговорни за намирането ми, най-накрая са разбрали кой съм аз. Не мога да ви опиша колко съм щастлив от този факт. Двамата със сестра ми се подготвяхме за този момент от двайсет години. Двайсет години се крихме, планирахме и правехме саможертви. Мнозина ще попитат: „Защо? Ако имаш нещо за казване, защо просто не го кажеш?“. Мисля, че отговорът на този въпрос е повече от ясен. Погледнете какво е днешното общество. Живеем в един свят, в който идеята за душата все повече и повече се потъпква, докато в един момент не изчезне напълно. Човечеството е подвластно на плътта, а плътта, страхувам се, вярва само на това, което вижда. Говорете на плътта за истината и тя ще подсмръкне и ще отговори: „Истина ли? Каква истина? Не виждам никаква истина. Виждам само секс, наркотици, забавления“.

Знаех, че ако искаме да докажем гледната си точка — продължава Проповедника — и да върнем хората обратно при Бог, трябваше да им покажем. Трябваше да видят с очите си и да чуят с ушите си. Едва тогава щяха да разберат със сърцата си. И това сработи, слава на Бога. Резултатите от опуса вече са налице. Започнаха дискусии по целия свят. — Той взима някакъв лист от масата и чете: — „Проповедника ми отвори очите и сега знам, че мога да премахна това пространство, което поставих между мен и Бог, пространство, създадено от лъжите, от които не исках да се отърва. Изслушах думите му, отидох в местната църква и се изповядах за първи път от десет години насам“.

— Отвратително — казва Кали и захапва устна. — Изповяда ли се също така, че си се съгласил с убиец?

Обзема ме неудобство. Аз също бях подтикната към изповедалнята от Проповедника.

Ще се реванширам, като го заловя.

— Това е един от много примери. Не всички са съгласни с мен, разбира се, но важното е, че говорят за това. Обсъждат темата за истината, лъжата, греха, Бог, изповедта и спасението. Пламъкът е запален отново, слава на Бога. Опитите да се попречи на посланието ми, са безнадеждни в наши дни. Копия на този и всичките ми останали клипове са записани на дискове и изпратени на медии, автори, религиозни учени и скептици по целия свят. Посланието може да бъде забавено, но не и спряно.

— Прав е за това — съгласява се Джеймс.

— Сигурен съм, че двамата със сестра ми ще бъдем заловени съвсем скоро.

— Прав е и за това — изръмжавам аз.

— Приветстваме подобна развръзка. Тя е следващата крачка по пътя, който сме избрали. Време е да започнем да проповядваме в затвора, да бъдем на разположение за дискусии, въпроси и интервюта. Преди това да се случи, сметнах, че е важно да покажа, че можем да практикуваме това, което проповядваме. Ела тук, Франсис.

Франсис, която срещнах като Андреа, се появява пред камерата. Тя също изглежда смирена. Почти сияе. Двамата са по-привлекателни заедно, отколкото поотделно — светлина и огледала, които се отразяват едни в други. Тя се усмихва на брат си и се обръща към камерата. Той продължава да говори.

— Двамата с Франсис сме близнаци. Бяхме родени и живяхме здрави и това, както съвсем скоро ще разберете, беше първият дар на Бог към нас. Можеше да бъде много, много по-различно. Водихме труден живот, който не беше лишен от грехове и лъжи. Отклонявали сме се от Божията пътека повече от веднъж. Време е да направим онова, което караме другите да правят: да се изповядаме.

— Това ми се иска да го чуя — промърморва Алън.

— Баща ни — започва Проповедника — беше католически свещеник.

38.

Греховете на Майкъл и Франсис Мърфи

Майкъл клекна зад завесата и внимателно, изключително внимателно допря ухо до едната от стените на изповедалнята. Вътре беше госпожа Стивънс с русата коса и огромните гърди. Госпожа Стивънс специализираше в сладострастни грехове, което я правеше доста интересна разказвачка.

Майкъл затвори очи и отвори едва уста. Отне му известно време, но след малко гласовете зад дървената преграда станаха по-ясни.

— Не мога да спра да се докосвам, отче.

Последва кратко мълчание. Майкъл си представи как свещеникът прикрива въздишката си.

— Къде се докосваш, дете мое?

Дълбоко вдишване.

Този въпрос ѝ харесва, помисли си Майкъл.

— Между краката, отче. Под гащичките ми и между устните на путката ми.

Устата на момчето се отвори още повече. Що за уличница използваше думата „путка“ в изповедалня?

Скастри се за собственото си лицемерие. Лицемерието беше форма на гордостта, а гордостта беше грях. В интерес на истината, цялото това нещо го възбуждаше изключително много. Само като си представеше госпожа Стивънс (с русата коса и огромните гърди) как се докосва там долу, по дяволите, само като си представеше гащичките ѝ и… Това доста тревожеше въображението му.

Разбира се, трябваше да изповяда всичко в изповедалнята. Трябваше да признае — отново, че се крие зад завесата, за да подслушва споделянето на най-съкровените моменти на хората. В този случай можеше да добави и своите похотливи мисли към греховете си.

Всичко това се усложняваше още повече от факта, че свещеникът, на когото трябваше да се изповядва, беше негов баща. Не просто отец, отца и отче, а собственият му татко. Нямаше начин обаче. Изповядването беше задължително и Майкъл никога нямаше да си позволи да го пренебрегне, независимо каква беше цената. Стореше ли го, щеше да си осигури еднопосочен билет към вечните адски огньове. Майкъл вярваше в ада. Никоя тайна не струваше толкова скъпо, че да отиде в него.

Едно от многото неща, за които се възхищаваше на баща си, беше способността му да разграничава работата си като свещеник и задълженията си като родител. Той никога не направи дори най-малкия намек, че има някакво лично мнение относно нещата, които Майкъл изповядваше.

Докато момчето слушаше все по-цветущото описание на госпожа Стивънс за греха ѝ от мастурбирането (влажна, влажна, шепти тя, много, много влажна), изпита голямо възхищение и обич към баща си. Той беше най-добрият човек, когото познаваше, най-честният, най-почтеният. Всичко беше въпрос на характер и Франк Мърфи беше пример за това. На него не му беше необходима свещеническата якичка, за да го докаже.

Баща му беше причината да желае да стане свещеник. Той беше причината да иска да влезе в семинарията девствен. Ако беше честен със себе си (а Майкъл ценеше честността повече от всичко останало), тази клетва опростяваше много нещата в настоящия момент. Никога нямаше да опознае женска ласка, така че наистина ли беше чак толкова лошо да се потопи в света на госпожа Стивънс и влажните ѝ бели гащички? Само едно бързо мръснишко надникване?

Не е толкова лошо, не, помисли си Майкъл, но пак си е грях и трябва да се изповяда.

Понякога се изумяваше от търпението на баща си. Госпожа Стивънс не му звучеше като човек, който се разкайва за действията си. Всъщност му звучеше доста възбудена. Дори на тринайсет, Майкъл беше наясно, че тя използва този момент, за да съгреши още повече, възползваше се от възможността да се изповяда на един красив и самотен свещеник. Вероятно гащичките ѝ вече се бяха подмокрили.

Космите около слабините ѝ са руси като косата ѝ и лъщят, докато тя пъшка…

Този образ едновременно го отврати и развълнува.

— Кой е вътре?

Шепотът щеше да му изкара ангелите, ако не я беше усетил, че идва. Беше почти невъзможно да не я усети, както го усещаше и тя. Майкъл не знаеше защо е така. Може би защото бяха близнаци.

Той отлепи ухо от изповедалнята с неохота. Направи го изключително внимателно, за да не изскърца дървото. Обърна се към близначката си и се усмихна.

— Госпожа Стивънс.

Сестра му направи физиономия.

— Тази курва? Какво ти харесва толкова много да я слушаш? Да не би да ти надървя пипито? — подигра му се тя.

— Не — възпротиви се шепнешком Майкъл. — Разбира се, че не.

Франсис само се усмихна. В тази усмивка се криеше всичко. Майкъл знаеше, че лъгането беше друго от нещата, които не минаваха между тях.

Той въздъхна и сви рамене.

— Ще се изповядам.

— Добре.

Имаше още едно нещо, което двамата споделяха и в което Майкъл беше абсолютно сигурен, както беше сигурен във вярата си, че никога няма да се промени — обичта на сестра му към него независимо от всичко.

— Да се махаме оттук — прошепна той.

Те се отдалечиха от изповедалнята като изпипани крадци. Върнаха се обратно в общата си стая. Тя беше малка. За някои можеше да е мрачна и неприветлива, но за тях беше дом.

Стаята беше разделена от завеса, която можеха да дръпнат, когато имаше нужда. Баща им я сложи, когато на Франсис започнаха да ѝ растат гърди.

— Това е стена — каза им той. — Стена без врата. Когато я затворите, само онзи, който я е дръпнал, може да я отвори. Разбирате ли?

— Да, татко — съгласиха се двамата, без наистина да разбират нуждата от завеса по онова време.

Сега я разбираха по-добре. Понякога Майкъл мастурбираше нощем, когато Франсис заспеше. Бореше се с тази нужда, но тя беше непреодолима. Представяше си, че се е скрил на тайно място, вътре в някаква тъмна пещера, и си мислеше за сестра си, която беше само на една ръка разстояние и все пак недостижима. Опитваше се да е тих, но знаеше, че понякога пъшка по-силно, отколкото трябва. Дали го чуваше в тези моменти? Навярно. Да. Може би го чуваше.

Както я чуваше и той. Късно през нощта, когато сестра му си мислеше, че е заспал, долавяше тихите ѝ въздишки и приглушени стонове и осъзнаваше, че се докосва. В началото беше шокиран, после го завладя любопитство и накрая нещо, на което не искаше да се поддава.

Никога не би докоснал Франсис, не и след милион години, но веднъж ѝ призна нещо.

— Никога няма да правя секс — каза ѝ той. — Но… ако смятах да правя, щеше да е с жена като теб, Франсис.

— Знам — отвърна му тя и му се усмихна. — Чувствам се по същия начин.

Някои можеха да определят това като извратено, но те го наричаха „обич“ и внимаваха да не затънат по-надълбоко. Освен това нищо не се беше случило.

Франсис смяташе да стане монахиня. Такъв беше планът. Самата мисъл, че щяха да се разделят, беше трудна, много трудна, но не беше ли страданието едно от нещата, които Бог изискваше от вярващите?

Имаше си причина за всичко, двамата бяха сигурни в това. Баща им също имаше сестра близначка. Той не беше влязъл в семинарията девствен. Беше спал с жена и тя беше забременяла от него. След това беше починала при раждането. Беше трудно, но както с всяко друго нещо, баща им преодоля трудностите, които Бог му изпращаше. Беше ги отгледал и беше убедил Църквата да го приеме в семинарията. Леля Мишел, неговата близначка, се грижеше за тях, докато той беше в нея. Когато се завърна като ръкоположен свещеник и ги взе обратно при себе си, леля Мишел отиде в метох и стана монахиня.

Животът им беше необикновен, бяха наясно с това, но баща им беше добър баща. Той беше мил, мъдър и строг, но справедлив. Научи ги да обичат Бог повече от всичко, но също така настоя да изпитват вярата си с интелект, като ги прати не в частни, а в нормални училища, и ги изложи на грешния свят извън стените на църквата им.

— На този свят има много повече хора, които не вярват в Бог, от онези, които вярват — каза им той. — Ако искате да разпространявате Божието слово сред неверниците, първо трябва да ги разберете. Разбирането води до състрадание, състраданието води до любов, а любовта е най-добрият начин един грешник да приеме Бог в сърцето си.

Майкъл и Франсис го послушаха и заедно излязоха във външния свят. Гледаха на него като двама войници, изпратени на мисия. Постоянно бяха заедно, трудно се социализираха, но не бяха недружелюбни. Бяха толкова красиви, че хората лесно им прощаваха странностите. Отказите на Майкъл побъркваха момичетата, а незаинтересоваността на Франсис убеждаваше момчетата, че тя е най-желаното създание на земята.

На училище нямаха истински приятели, само познати, но това не беше проблем за тях. Бяха доволни от пътя, който се разкриваше пред двама им, и нямаха никакви съмнения относно бъдещето си.

Баща им и леля Мишел бяха близнаци и бяха станали свещеник и монахиня. Франсис и Майкъл бяха близнаци и щяха да споделят същата съдба. Какво друго можеше да бъде това освен знак от Бога?

Седнаха на леглата, за да си пишат домашните. Майкъл с неудобство установи, че все още има ерекция. Образът на госпожа Стивънс беше доста ярък в главата му. Погледна близначката си и с ужас установи, че тя също го гледа.

Тя знае. Тя винаги знае.

Това го възбуди, отврати и го изпълни с вина и нещо по-мрачно.

На лицето ѝ играеше лукаво изражение. Тя се усмихна и посегна към завесата. Преди да я дръпне, му каза:

— Обещай утре да отидеш да се изповядаш.

Той преглътна и кимна.

— Обещавам.

— Обичам те, Майкъл.

— И аз те обичам.

Франсис дръпна завесата.

* * *

Майкъл и Франсис бяха на шестнайсет, когато всичко се промени.

Нямаше никакви показатели, че светът им е напът да се срине. Светът — и Бог — бяха странни и жестоки, Майкъл беше наясно с това и го приемаше, но накрая го усети и на плещите си.

Спеше, когато гласовете го събудиха. Огледа се и видя, че Франсис още спи. Години по-късно се чудеше защо е бил събуден в този момент. Според него Бог го беше извадил от съня, защото Бог имаше план.

Гласовете не бяха силни, но звучаха разтревожени. Също така бяха странни, тъй като часът беше два сутринта. Баща му си лягаше в 21:30 и се будеше в 4:30.

Майкъл стана и отиде до вратата. Долепи ухо на нея, както беше правил толкова много пъти в стената на изповедалнята. Затвори очи и се заслуша.

Единият от гласовете принадлежеше на жена и му беше познат, макар да не можеше да се сети откъде. Другият беше на баща му.

— Те не трябва да научават! — шепнеше той. — Няма никаква причина да разбират. Това беше нашият грях, нашата тайна. Те са добре, здрави са и планират да водят живот, отдаден на Бог. Защо да ги обременяваме с това?

— Бог ми проговори, Франк. Прекарах изминалите шестнайсет години в молитви и в молби да ми прости. Протрих си коленете от молене. Най-накрая ми отговори. Знаеш ли какво ми каза? Каза ми само една дума: ИСТИНАТА. Чух я със сърцето си, чиста като камбанен звън. Бог е любов, Франк, помниш ли? Любовта може да се появи само от истината. В началото се съгласих да го пазим в тайна, защото се срамувах. Бях сигурна, че Бог никога няма да ми прости. Но той ми проговори и ми обеща, че ще го направи. Само трябва да му се подчиня и да кажа истината.

— Причуват ти се разни неща! Наистина ли смяташ, че Бог би желал да опропасти живота им, като им кажеш истината, като им кажеш, че ти си тяхна майка!

Майкъл отдръпна глава от вратата, сякаш я беше опрял в нагорещено желязо.

Какво каза той?

Майка. Думата беше майка.

Колко пъти в миналото бяха питали баща си относно майка си?

Той им отговаряше, че е починала при раждането. Казваше им, че сега е с Бог и че тя е причината да стане свещеник. Душата ѝ сега почиваше в мир.

Един ден спряха да го питат, но не спряха да се чудят.

Защо гласът на тази жена му звучеше толкова познат?

— Какво става?

Майкъл се стресна. Франсис беше застанала до него. Осъзна, че се е разтреперил.

— Майкъл?

Тя уви ръка около кръста му, притисна се в него и отпусна буза върху рамото му. Той продължи да трепери, но дори в страха си усещаше малките ѝ гърди върху гърба си. Скастри се наум.

Страстта е дяволско творение, а дяволът е неуморен.

— Т-татко се кара с някого. С някаква жена. Чух го да казва, че ни е майка.

Усети как сестра му застина.

— Какво?

Майкъл искаше да се обърне. Искаше да се обърне и да каже на Франсис да забрави, да се връщат в леглата, да се събудят на следващата сутрин и да осъзнаят, че всичко е било просто сън. Само че точно сега не можеше да се обърне. Сестра му щеше да види похотта му.

Дяволът е неуморен…

— Чух го. Слушай.

Франсис не се отдръпна от него, докато се опитваше да чуе. Майкъл се зачуди колко умел е Сатаната. Той беше ужасен от мисълта какво можеха да чуят, разгневен от чутото, малко замаян от опитите си да чуе още, без да иска да чува повече, и за капак на всичко нито за миг не спря да мисли за малките гърди, опрени в гърба му, и онова, което вероятно (просто вероятно) бяха зърната им. Луцифер можеше да се разхожда и в същото време да дъвче дъвка, нямаше съмнение в това.

— Забранявам ти! — прошепна гневно баща им.

Настъпи тишина.

Гласът на жената беше спокоен, сигурен, уверен. Майкъл все още не можеше да го разпознае, тъй като шепотът го прикриваше.

— Не можеш да ми забраниш да изпълня волята на Бог, Франк. Аз съм тяхна майка и Бог ми каза, че е време да научат истината.

Майкъл осъзна, че има нещо много грешно, когато Франсис изпъшка. Тя зарови лице в гърба му и простена. Беше ужасена. Откъсна ръце от него и се отдръпна назад. Той се обърна и видя, че лицето ѝ е бяло като мляко, а очите ѝ бяха толкова ококорени, че имаше чувството, че ще изскочат от очните ѝ ябълки. Беше захапала юмрука си, за да потисне напиращите стонове. Тя размаха треперещ пръст към вратата, но не можеше да изрече нищо смислено.

— Франсис? Какво има?

Сестра му извади юмрука от устата си. Майкъл се стъписа, като видя колко силно го беше захапала, толкова силно, че на места имаше кръв.

— Тя… — прошепна ужасена Франсис. — Не разпознаваш ли гласа ѝ? — Започна да си дърпа косата. Част от нея се откъсна от скалпа ѝ. — Не разпознаваш ли гласа ѝ?

Майкъл я сграбчи за китките, за да спре да се наранява. Обичаше косата ѝ. Тя и очите ѝ я правеха толкова красива.

— Франсис! Вземи се в ръце!

Тя освободи китката си от хватката му и седна до стената. Сви колене до гърдите си и подпря чело на тях. Започна да се клати напред-назад.

— Върви да погледнеш и ще разбереш.

Майкъл едва я чу.

Но нещо започна да изплува от едно много дълбоко и мрачно място. Нещо, което предизвика мазната пот на челото му.

Той погледна за последно сестра си и отвори вратата. Закрачи по коридора към гласовете, които се носеха от параклиса. Потта направо се лееше от него. Побягна, защото мрачното нещо изплуваше безпощадно и Майкъл искаше да стигне там, преди да излезе на повърхността, за да му докаже, че греши, греши, греши…

Той връхлетя в параклиса бос, по бельо, плувнал в пот и треперещ като гол човек в снежна буря.

Нещото изплува на повърхността. Смееше се.

Видя ли? — попита го то. — Виииииидя ли хее хее хее хее?

Видя. Видя баща си, възвишения и почтен отец Франк Мърфи, да стои до жената, която твърдеше, че е майка им.

Тази жена беше монахиня и Майкъл я познаваше много добре.

Тя беше леля им Мишел.

39.

— Майка ми и баща ми бяха брат и сестра, близнаци като мен и сестра ми. Те бяха легнали в едно ложе и в резултат на това се бяхме появили ние. — Лицето му е тъжно, мрачно, изключително сериозно. — Решили да скрият бременността на майка ми. Не било трудно. Все пак и двамата били на осемнайсет. Напили се и се оставили дяволът да ги води. Как мога да опиша как ни се отрази това? Хората, които обичахме най-много, ни бяха лъгали. Бяхме се родили от кръвосмешение. Бяхме резултат на забранено съвкупление. Онази вечер попитах баща ми дали някога е изповядвал този грях. Той ми отговори, че не е. На лицето на Мърфи е изписано недоумение.

— Можете ли да си представите? Държал е този грях в себе си и по този начин си е осигурил място в ада. Защо? За да ни предпази? Не. Всеки свещеник, изслушал изповедта му, щеше да пази тайната. Направил го е, защото се е чувствал засрамен. Това беше непростимо. Не кръвосмешението, макар че и то беше достатъчно лошо. Не лъжите, които говореше на сестра ми и мен, тях можех да ги разбера. Не можех да простя обаче измамата му пред Бог. Баща ми и леля ми ни казаха, че са отдали живота си на Бог и че са ни научили да се страхуваме от него като изкупление за греха си. Не можех да разбера думите им, не можех да прогледна през тази измама. Двамата със сестра ми отидохме на църква на сутринта. Баща ни се опита да ни спре, но аз го покосих. — Майкъл се усмихва. — Не, не съм го убил. Той почина от рак десет години по-късно. Нямам представа дали някога е изповядал греха си. Ще ми се да мисля, че го е сторил.

— Тя въобще не говори — отбелязва Алън.

— Той е начело — отговарям аз. — Това е неговото шоу.

Това е често срещано при серийните убийци. Единият от тях е водещ, решава каква ще е играта, и рационализира действията им. В крайна сметка Кърби не беше далеч от истината.

— Трябва да призная, че се тревожехме много години след това. Изгубихме пътя си. Единственото, което не ни напусна нито за миг, беше обичта ни един към друг. — Сестра му слага ръка на рамото му. Той я хваща и продължава да говори: — Отне ни известно време, за да се завърнем обратно при Бог. Няма да ви занимавам с подробностите точно сега. По-късно ще има време да разкажем цялата си история. В момента важното е само едно: че се завърнахме при Бог. С времето осъзнах, че животът ни беше разклатен в резултат на една лъжа, на един отказ от страна на баща ни да се разкрие пред Бог и да изповяда греха си, за да получи опрощение.

Оттогава си налагаме това без никаква милост — продължава Майкъл. — Признах си сексуалните копнежи към сестра ми. Тя стори същото. Покаяхме се за действията си и за това, че едва не тръгнахме по същия греховен път като този на родителите си. Така за пореден път осъзнахме какво ни е предопределил Бог.

Майкъл поглежда Франсис, тя поглежда него и двамата се усмихват един на друг. Картината е ужасна, защото изглежда блажена. Чудовища с ореоли и кръв по зъбите. Отново се обръщат към камерата.

— Бог ни изпитва от момента на зачатието ни. Даде ни всяка една възможна причина да се откажем от него. Показа ни предателството, съмнението и страданието. Искаше да се увери, че сме достатъчно силни. Бог изпитва всичките си пророци по този начин. Осъзнах, че лицето на баща ми е лицето на прекалено много други. Свят човек, отдал живота си на Бог и хората. Възхитителна душа, готова да се обрече на вечни мъки, защото можеше да разкрие само част от тайните си, но не всичките. Баща ми беше признал, че има извънбрачни деца, но не и голямата истина — че е спал със сестра си. С времето разбрах, че е наш дълг да покажем на другите цялата светлина на Бог и да ги накараме да разберат, че Бог приема само цялата истина. Бъдете откровени за всичко, покайте се искрено, помолете го за прошка и той ще изчисти греха ви. Признайте девет от десет гряха, запазете последния за вас и ще горите вечно. Посветихме живота си на неговото дело. Беше ни трудно. Не убивай, гласи една от Божиите заповеди. Но всички, които убихме, признаха греховете си и всички без един се покаяха искрено. Така научихме за тях. Ние избираме само души, които са признали греховете си на свещеник по време на изповед. Всички те, с изключение на един, са мъченици, пронизани в телата като Исус на кръста. Покаялите се вече седят от дясната страна на Бог.

Майкъл млъква за известно време.

— Детето е изключението, разбира се. Нямам никакво съмнение, че в този момент гори в ада. То умря, за да освети другата половина от светото дело: покаянието. Заради смъртта на тези хора милиони други ще разберат, че не са сами, че всички ние имаме срамни грехове в душите си. Всички имаме тъмна страна, която трябва да признаем, ако желаем да изпитаме Божията любов в цялата ѝ прелест. Ах, колко прекрасна е тази любов! Бог е много неща, но най-вече Бог е любов.

Първият видим намек за лудост е налице. Едва забележим е. Лек блясък в очите, повишаване на гласа. Но е там. Зад всичко това се крие причината за действията му. Срам относно обстоятелствата около раждането им, предателство от онези, на които са имали най-голямо доверие, и всичко това опаковано в религията, с която са отгледани. Не ми пука колко цветисто разказва и колко умело оправдава действията си; серийните убийци винаги са водени от ярост. Без изключения.

Сещам се отново за факта, че всичките му жертви са жени, и осъзнавам, че Кали е била права, когато спомена Мадоната и курвата. Майкъл Мърфи вини повече леля си/майка си, отколкото баща си, и жените, които е убил, плащаха цената.

— Този етап от работата ни е завършен. Готови сме да продължим напред, да направим следващата крачка по пътя, който Бог ни е отредил. Намерете ни. Готови сме. Ще дойдем доброволно и няма да се съпротивляваме.

Екранът потъмнява.

* * *

— Не е ли мило от тяхна страна? — пита Кали с презрителен глас. — Горките бебчета, хайде да поплачем за нещастието им. Татенцето е бил задник, добре дошли в клуба.

Съгласна съм с думите ѝ, както и всички останали. Животът е труден, дори жесток и несправедлив. Това не е оправдание да се обърнеш срещу останалите хора. От много години се водят и ще продължат да се водят спорове каква е причината за подобно поведение — средата или ни е заложено да сме такива още при раждането. Мисля, че добрата среда е важна. Бъдещето ни се определя от детството ни. Статистиката ни тика в лицата този факт прекалено често, за да не му обръщаме внимание.

Приблизително една трета от малтретираните също се превръщат в малтретиращи. Но какво се случва с останалите две трети? С всички онези малтретирани, тормозени, бити и предадени, които водят нормален живот? Те са преследвани от спомените си, наранени са и не могат никога да се отърсят от миналото си, но което е най-важното — стават почтени хора. За всяка жертва на малтретиране, която също ще малтретира деца, когато стане възрастен, можем да намерим примери на жертви, които ще се превърнат в мили и любящи родители. Каква е разликата между тях? Дали някои от нас просто не са родени способни да носят по-голямо бреме от други?

Майкъл и Франсис бяха изтеглили лоши карти, няма съмнение, но съвсем не бяха от най-отвратителните. Чувала съм за много, много по-лошо. Самият факт, че бяха превърнали лошия си късмет в оправдание да убиват двайсет години, беше доказателство за слабостта и вината им, а не причина да им съчувствам.

— Не ми пука защо са такива — казвам аз. — Просто искам да ги вкарам в затвора.

— Напълно те разбирам — отвръща Алън.

В крайна сметка това е мотивацията, която ни движи напред. Да търсим причини и да се опитваме да стигнем до мрачното дъно на нещата, е като змия, която яде собствената си опашка. В края на краищата няма да намерим истината, а просто ще се погълнем. По някое време трябва да спрем да се опитваме да разберем защо го правят, и да приемем, че единствената ни работа е да ги махнем от обществото. С някои е по-лесно, отколкото с други.

— Да намерим настоящия им адрес — казвам аз — и да изпълним желанието им.

* * *

Мина час, откакто започнаха да валят открития. Заместник-директорът е в офиса ни заедно с хората ми и екип на SWAT.

Шефът на нашия SWAT е Сам Брейди, годеникът на Кали. Брейди е в средата на четиресетте, висок, даже много висок, около метър и деветдесет и пет, с късо подстригана коса и с недружелюбно лице, което пасва чудесно на професията му. Виждала съм и другата му страна и мога да заявя, че е един много спокоен човек. Той обича Кали с цялото си сърце и се отнася с всичко в живота си така отдадено. Брейди е сериозен мъж, истински мъжкар, който не се страхува от Кали.

След като приключва с гледането на видеоклиповете на Проповедника, казва:

— Не препоръчвам да нахлуваме там. Не съм експерт, но ми се струва, че искат да бъдат арестувани. Нуждаят се дори от това.

— Съгласна съм — отвръщам аз, — но не мисля, че е препоръчително просто да почукаме на предната врата. Трябва да обградим къщата и да говорим с тях чрез телефон или мегафон. Ако искат да се предадат спокойно, ще го направят. Ако ли не… — свивам рамене. — Ще ги поглезим със сълзотворен газ.

Брейди обмисля предложението ми и кима.

— Ще подготвя екипа си. Дай ми двайсет минути.

— Ще ви чакаме на паркинга.

* * *

Проверявам си оръжието и се подготвям психически. Всички сме така.

— Хей — казва Алън и издърпва плъзгача на пистолета си, — ако си наясно, че те чака смъртно наказание, и пледираш виновен… това не е ли самоубийство?

— Мисля, че според тях е мъченичество.

Алън прибира оръжието в кобура си и въздиша.

— Да. Какво мислиш, дали наистина ще се предадат кротко?

— Така смятам, но човек никога не може да е сигурен.

Самоубийството, дали от собствена ръка, или от полицейска, е често предпочитано решение за престъпниците, когато картите са разкрити. Повечето от тях приемат от самото начало, че ще умрат, ако бъдат открити.

— Странно ми е, че имат къща в Сими Вали — размишлява на глас Алън. — Вероятно сме минали покрай нея един-два пъти, без да знаем, че е тяхна.

Мобилният на Джеймс иззвънява. Той отговаря, слуша и се намръщва.

— Какво? — пита и лицето му става бяло като платно. — Веднага ми го прати.

— Какво има? — питам аз.

— Кучка — изсъсква Джеймс, но звучи някак си странно. По-скоро е отчаян, отколкото ядосан.

— Джеймс?

Поглежда ме.

— Кърби е стигнала първа там. Пипнали са я.

40.

Кърби се появява пред камерата, гола и завързана за стол. Майкъл Мърфи стои до нея. Бесен е.

— Казах ви, че ще се предам тихо и кротко! Не очаквах да се съгласите с действията ни, но смятах, че поне ще се съобразите със закона. — Поема си дълбоко въздух. — Много, ама много съм разочарован.

— О, за бога, млъкнииииииии — отвръща Кърби и завърта очи.

— Глупаво шибано хлапе — измърморва Брейди. — Така и не се научи да си държи устата затворена. — Повиках го в мига, в който разбрахме какво гледаме.

Майкъл застава пред нея. Единственото, което виждаме, е гърбът му и краката ѝ.

— Не си в правото си да изричаш Божието име напразно — казва той.

— Да го духаш, нещастник — отвръща приятелката ми, — и твоят бог също може да ми подуха. Здраво.

Приготвям се да я зашлеви, но Майкъл вдига ръка и стоварва юмрука си в лицето ѝ. Ударът на плът в плът изхрусква през колонките на компютъра и Кърби пада назад със стола.

— Шибаняк — прошепвам аз.

До този момент камерата е стационарна. Сега започва да се движи и да следва случващото се. Вероятно Франсис я е взела. Тя увеличава лицето на Кърби. Приятелката ми лежи на дървения под, а русата ѝ коса е като ореол под главата ѝ. Изпитва затруднения във фокусирането на погледа си. Устните ѝ са разцепени на две места и от тях тече кръв по брадичката и лявата ѝ буза. Тя поклаща глава, за да я прочисти, и се засмива.

— Удряш като момиче.

— О, Кърби — изрича Кали. — Глупаво момиче. Млъкни.

Няма да го стори. Просто си е такава.

Майкъл я хваща за косата и я дърпа силно, за да я вдигне обратно до седнало положение. Кърби се обръща на една страна и изплюва кръвта. Отново поглежда към камерата и всички виждаме тези студени и ужасни очи на убиец.

— Смятам да убия теб и сестра ти — заканва се тя. — Просто искам да го знаеш. Никой не ме е изпращал тук. Една от жените, които уби, ми беше стара приятелка. — Кърби се ухилва. Зъбите ѝ са червени от кръвта. — Мислех да ти върна услугата.

— Убийството е грях — скастря я Майкъл. — Ние убиваме с Божия цел. Ако ни убиеш заради отмъщение, ще отидеш в ада.

Дали наистина е така, мисля си аз. Ами Амброуз, когото уби, за да му вземеш самоличността? И него ли го затри с Божия цел?

Въпросът е напълно излишен, тъй като отговорът му ще е „да“, разбира се.

Кърби свива рамене.

— Съди ме. Добра съм в тези неща. — На лицето ѝ цъфва поредната усмивка, съставена от цепнати устни и червени зъби. — Сам ще се увериш.

— Наистина ли си дошла тук сама? — пита Майкъл.

— Аз съм солов играч, нещастник, винаги съм била.

— Много жалко — отвръща той, — че пропусна да забележиш втората охранителна камера. Чакахме те, когато влезе през вратата.

— Е, знаеш, че никой не е перфектен. Трябваше да ме убиеш обаче. Тейзърите са за женчовци.

— Свалихме те за нула време — изръмжава Франсис.

Кърби се усмихва.

— Свалихте ме, но не ме убихте, глупаче. Лош ход от ваша страна.

— Как се казваш? — пита Майкъл.

— След като сме на религиозна тема, защо не ме наричате… Ева? — ухилва се тя. — Винаги съм харесвала стила ѝ, нали се сещате? Изяж тази ябълка, момиче. Вкусотийка.

— Добре. Католичка ли си, Ева?

Кърби завърта очи.

— Вярата във възвишени създания е за смотаняци. Аз вярвам в оръжията, добрата бира, мастурбацията, когато нямам мъж до себе си, и на добрия стар член, когато имам. — Намига. — Нали се сещате какво имам предвид?

— Богохулна кучка — ядосва се Майкъл.

— Благодарско за комплимента, нещастник.

— Защо не спреш да ме наричаш така, Ева. Името ми е Майкъл.

— Не. Нещастник е чудесно.

Той въздиша.

— Май ще трябва доста да се потрудя, за да те накарам да се изповядаш, Ева.

— Ооооо, мъчения? Якичко.

— Защо клипът не свършва? — питам аз.

— Това не е клип — отговаря Джеймс. — Живо предаване е.

— Сам? Трябва да отидем веднага там — казвам аз. — Това е твоето шоу. Каква ни е играта?

Брейди оглежда внимателно обстановката на екрана.

— Струва ми се, че се намират в дневната. — Взема плановете на къщата от бюрото. — Има само два начина да се влезе там. Предната и задната врата. — Хваща се за брадичката и се замисля. — Ще хвърлим зашеметяващи гранати през предните прозорци и ще влезем отпред и отзад. Ще ги ударим здраво и ще ги свалим, докато още са замаяни. Най-добре ще е да действаме по този начин. Ако усложним нещата, ще се увеличат възможностите да прецакаме нещо. — Кима към компютъра. — Бяха достатъчно мили, за да ни осигурят видеонаблюдение на живо. Ще се възползваме. Вземете лаптоп с интернет и ще го направим в най-подходящия момент.

Планът му ми звучи добре. Поглеждам заместник-директора.

— Сър?

— Направете го. Стреляйте на месо, ако се наложи. И се уверете, че това видео никога няма да види бял свят. Последното нещо, което ни трябва в този случай, е връзка с убийцата Кърби Мичъл.

— Лаптопът ми има високоскоростна интернет връзка чрез мобилната мрежа — казва Кали. — Трябва ми само адресът на този фийд.

— Ще ти го пратя — отвръща Джеймс.

Брейди кима.

— Ще ви чакам на паркинга.

— Преди да приключа — казва Майкъл на Кърби, — ще изпиташ чудото да се изповядаш пред Бог. Ще научиш какво е да бъдеш прочистена от лъжите. Истината е светлина, Ева, като никоя друга.

— Действай по-бързо, нещастник, и спри да ме удряш в лицето. Едно момиче трябва да се харесва на момчетата, за да си намира гаджета, нали се сещаш?

— Да се захващаме за работа — нареждам аз. — Ако Кърби продължава да говори по този начин, може да не ѝ остава много време.

41.

Започни с нещо малко, Ева. Понякога така е най-добре. Започни с дребните неща и постепенно ще стигнеш до най-срамните. Мислиш ли, че можеш да се справиш?

Всички сме в една кола. Алън шофира и следва Брейди и екипа му във вана пред нас. Лаптопът е в мен.

Кърби се усмихва.

— Разбира се. Имам нещо дребно за теб.

— Да? — Майкъл звучи доволен и може би малко изненадан, че се е съгласила толкова лесно.

— Става въпрос за първата ми свирка.

Майкъл кима.

— Сласт, орален секс. Много добре. Продължавай.

— Имаше едно много готино хлапе, голямо сладурче, нали се сещаш? Чух, че имал голяма пишка, а тогава бях виждала такива само на снимки, не и на живо. От плът и кръв, нали се сещаш?

— Да, да, продължавай. — Явно Майкъл не оценява употребата на цветущи средства от Кърби.

— Както и да е, казах му, че искам да видя стария голям хотдог и хей, какво съвпадение, той също искаше да ми го покаже. — Приятелката ми завърта очи. — Момчетата са много забавни понякога. Та той имаше кола, затова една вечер се измъкнах от вкъщи и се срещнахме пред нас, след което отидохме на един паркинг до брега. Казах му да извади голямата близалка. Играта на думи е напълно умишлена. Оказа се, че някой е добавил няколко сантиметра отгоре. Така, де, не беше малък, но съм смукала и по-големи, сещаш се.

— Давай по същество, моля те.

— Беше много сладък. Като че ли имаше малък армейски шлем, излъскан до блясък и готов за действие. „Сержант Кур се явява на служба, госпожо!“ — Кърби се засмива.

— Тази уличница ти губи времето — казва Франсис някъде зад камерата.

— Хей, това си е моят грях, нали така? Докато казвам истината, аз решавам как да я кажа.

Майкъл кима.

— Съгласен съм, Ева. Продължавай.

— Добре. Така, реших, че е дошло време да налапам лакомството, нали се сещаш, лап-лап-лап! Отворих широко уста и пуснах влака в тунела. В този момент той започна да пищи.

Настъпва моментно мълчание. Майкъл се намръщва.

— Защо е пищял?

Кърби въздиша драматично.

— Ами, бях само на дванайсет, а той на шестнайсет и много готин. Бях нервна. Много се тревожех да нямам лош дъх, затова час преди срещата си направих гаргара с ментов освежител за уста. После, преди да започна да… сещаш се, изсмуках цяла камара ментови бонбони. — Кърби изцъква с език. На лицето ѝ е изписано подигравателно съжаление. — Бедничкият. Едва не му излязоха мехури на пишлето. Започна да пищи и ми изблъска главата. От личен опит ти казвам, че нещата трябва да са доста сериозни, за да се случи нещо такова. Той излезе от колата и започна да обикаля в кръг и да вика: „Гори, гори, гори!“. Ето, това, казвам ти, е истински грях.

— Кое по-точно?

— Че не му направих хубава свирка. — Кърби поклаща глава. — Дали Големият шеф ще ми прости? Никога повече не се повтори, а и вече съм много добра в свирките, можеш да бъдеш сигурен.

— О, Кърби — простенвам аз. — Защо просто не млъкнеш и не се подчиниш?

Очаквах Майкъл да пощурее, но той само поклаща съжалително глава.

— Съжалявам, че си решила да се правиш на трудна — казва той, — но твоето пътуване ще помогне на други да разберат глупостта да крият грях. Защото в края на краищата ще се изповядаш, Ева. Може да нямаш очи, зърната на гърдите ти да бъдат отрязани, а капачките на коленете счупени, но по един или друг начин ще се изповядаш.

Кърби се прозява.

— Ето ти един съвет за мъченията, нещастник. Много по-страшно е, когато ги правиш, а не говориш предварително за тях.

— Щом настояваш. Ще започнем с нещо малко, както вече ти предложих.

Майкъл излиза от кадър. Чувам стъпките му върху дървения под. Франсис продължава да фокусира картината върху Кърби.

— Наясно си, че ще се пречупиш, нали? — пита Франсис.

Кърби изпраща целувка към камерата и мърда вежди нагоре-надолу.

— Хей… камерата работи… а аз съм едно горещо голо маце… — Разтваря крака. — Готова съм за едър план, режисьоре. Ще се присъединиш ли към мен?

— Езавел! — изсъсква Франсис.

— Хей, имам приятелка с това име, така че не говори такива неща.

— Мисля, че Кърби наистина е луда — казва Кали.

— Или просто има предсмъртно желание — отвръщам аз.

— Безстрашието е често срещано сред социопатите — отбелязва Джеймс. — Вижте, той се върна.

Майкъл Мърфи носи някакъв прът, приблизително метър дълъг, с меден край и изолирана дръжка. От основата му виси жица. Той го показва на Кърби.

— Знаеш ли какво е това?

— Прилича ми на пиканя. Особено популярна и широко използвана за мъчения в Южна Америка и други подобни цивилизовани държави. На колко работи твоята — 16 000 волта?

— Трийсет хиляди. Технологиите се усъвършенстват. След като си запозната с инструмента ми, знаеш на какво е способен. Моля те още веднъж да признаеш грях, истински грях и да се покаеш от сърце.

— Хей, направих каквото поиска. Наистина се чувствам зле, че свирката ми беше калпава. Едно момиче трябва да има стандарти.

Майкъл въздиша.

— Франсис, може ли да сложиш камерата на триножника, моля? Нуждая се от помощта ти.

— Да, братко.

Камерата се разклаща и след малко отново става статична. Франсис се появява в кадър.

— Много хора смятат, че употребата на пиканя по външните части на тялото като гърдите и гениталиите е изключително ефикасно. Болезнено е, съгласен съм, но установих, че вътрешната употреба е много по-добра.

— Аз също — съгласява се Кърби. — Е… къде? В устата, в задника или в котенцето ми?

— В гърлото ти — отвръща Майкъл. — Опитай се да не се задушиш със собственото си повръщано, защото ще умреш.

Лявото око на Кърби потреперва едва. Това е първият знак за пропукване във фасадата ѝ до този момент.

— Дръж ѝ главата — нарежда Майкъл на Франсис.

Сестра му я хваща с две ръце, за да не се движи. Той поставя пиканята пред устата ѝ.

— Можеш да я отвориш сама или ще удрям зъбите ти, докато не изпопадат.

Кърби не се усмихва и не се шегува, а отваря уста.

— Последен шанс — казва Майкъл. — Искаш ли да се изповядаш?

Кърби изплезва език и издава „аааааа“, все едно е отишла на лекар, който да ѝ прегледа гърлото.

Майкъл не се поколебава. Той промушва пиканята между зъбите и я навира в устата ѝ. Бързо стига до гърлото, тъй като лицето на приятелката ми почервенява и тя започва да се дави. Франсис маха ръце от главата ѝ. Движенията ѝ са обиграни; правили са това и преди.

Майкъл натиска бутона на инструмента за мъчения.

Резултатът е мигновен и отвратителен. Тялото на Кърби се изпъва от електричеството, което кара мускулите ѝ да се свият. Очите ѝ се ококорват, а зъбите ѝ стискат пиканята с такава сила, че се изненадвам, че не се разклащат. По краката ѝ потича урина. Коремът ѝ се издува. Вероятно дефекира против волята си. Всичко трае само момент, но изглежда като часове.

Майкъл пуска бутона. Кърби отваря уста и той изважда пиканята. След нея се надигат повръщано и конвулсии. Цялото тяло на приятелката ми се тресе от спазми, докато мускулите и мозъкът ѝ се чудят как да реагират на случилото се. Столът ѝ се килва настрани и тя отново пада на дървения под. Очите ѝ пърхат. Спазмите постепенно отшумяват. Чувам дишането ѝ — дълбоко, накъсано, стенещо.

Известно време Майкъл просто стои и я гледа. Отива зад нея, навежда се и я вдига. Не мога да повярвам колко различна изглежда отпреди десетина секунди. Лицето ѝ е плувнало в пот, брадичката и гърдите ѝ са в повръщано, а очите ѝ изпитват трудности да се фокусират.

Майкъл се навежда напред и маха един залепнал от потта кичур от челото ѝ.

— А сега, дете? Готова ли си да се изповядаш? Не се страхувай, Бог ще ти прости всичко, за което наистина се покаеш.

Кърби отваря уста, за да отговори, но нито дума не излиза от нея. Затваря я, преглъща и се опитва да се вземе в ръце. Вдига глава и дарява Майкъл с най-сладката усмивка, която някога съм виждала на лицето на хладнокръвен убиец.

— Хайде да го направим отново.

— Господи! — изумявам се аз. — Колко още ни остава, Алън?

— Десет минути.

Десет минути? Мъчението, което току-що гледахме, се случи само за две.

— Не знам дали ще издържи толкова.

— Ще издържи — отговаря Джеймс.

Това надежда ли е, или молитва, чудя се аз.

— Щом настояваш — казва Майкъл, — но накрая резултатът ще е същият. Всички се пречупваме под Божията воля. Бог е любов.

Франсис отново хваща главата на Кърби и Майкъл навира пиканята в устата ѝ.

— Карай по-бързо — нареждам на Алън. — Моля те.

42.

— Завесите са спуснати — отбелязва Брейди. — Какво ѝ е състоянието? Ще може ли да издържи зашеметяващите гранати?

Кърби беше измъчвана с пиканята още три пъти. Не се пречупи, но остроумието ѝ се е изпарило, което е сигурен знак, че е много наранена. Урината и фекалиите ѝ текат от стола, а главата ѝ е увиснала. Само погледът ѝ е дързък.

— Ще издържи.

Къщата е в Рисида. Прилича на ранчо от 60-те години и очевидно не е била ремонтирана оттогава. Боята — синьо и бяло — се лющи от дървото. Ливадата е пълна с изсъхнала трева. Прозорците са мръсни, а завесите изглеждат стари. На семейство Мърфи не му пука за този дом, той е просто място, в което да се оттеглят между убийствата.

Брейди посочва с пръст панорамния прозорец, който води до дневната.

— Ще пипаме грубо. По мой сигнал ще хвърлим зашеметяващи гранати през прозорците и в същото време ще разбием вратата и ще хвърлим още. След това ще проникнем и ще ги обезвредим. Екипът ми ще влезе първи. Ще ви повикаме, когато приключим.

Гласът на Брейди е плътен и нетърпелив. Хората му са мълчаливи и не помръдват, но във въздуха се усеща напрежение като при лекоатлет, който чака сигнала за старт на състезанието.

Кърби изпищява за първи път и писъкът ѝ се носи в стерео — както от високоговорителите на лаптопа, така и от къщата.

— Изчакайте до следващия писък — казвам аз. — Тогава ще са със свален гард.

В крайна сметка всички чудовища са едни и същи. Живеят заради писъците.

Брейди ме поглежда и се намръщва.

— Това е най-добрият ѝ шанс — отвръщам. — По-добре нов шок, отколкото куршум. Кърби може да го понесе.

Брейди обмисля светкавично думите ми, кима и дава сигнал на хората си до предната врата да са в готовност. Един от тях е разположен до панорамния прозорец. Друг е до предната врата с таран, а трети е застанал до него със зашеметяващи гранати в ръка. Брейди е стиснал своя автомат HK53.

Аз и екипът ми сме до колите. Всички сме извадили оръжията си. Луната е увиснала над нас, сребърна и непримирима.

Току-що пристигнахме и кварталът още не е забелязал присъствието ни. Това ще се промени всеки момент.

Имам чувството, че всяка секунда, милисекунда, дори наносекунда е цяла вечност. Всичко застива и ние чакаме.

Кърби изпищява и целият свят експлодира.

Няколко зашеметяващи гранати са хвърлени през прозореца. Таранът блъска веднъж вратата, ключалката полита и тя се отваря. Хвърлят се още гранати и се разнася стерео ехо, когато експлодират. Виждам случващото се отвън и го чувам отвътре. Всичко това се случва за едно мигване на окото.

Брейди влиза в къщата, следван от хората си. Няма никакво колебание в действията им, те са светкавични, решителни и съсредоточени. Камерата пада и сега снима стената. Нямам представа какво се случва вътре.

— Хайде — промърморва Джеймс. — Дръж се, Кърби. — Не знам дали осъзнава, че изрича тези думи на глас.

Чувам Брейди и хората му да крещят на близнаците Мърфи.

— Лягайте на шибания под!

Разнася се ръмжене и шум от боричкане. Минута по-късно Брейди се появява на вратата и ни прави знак да влезем. Хукваме.

Дневната е първата врата вдясно. Близнаците Мърфи са легнали по корем на пода. Гледат се един друг и устните им се движат.

— „Да! И в долината на мрачната сянка, ако ходя“ — казва Майкъл.

— „Няма да се уплаша от злото“[15] — отговаря Франсис.

— Млъквайте, мамка му! — изръмжава Брейди.

Те не му обръщат внимание и продължават да рецитират.

Джеймс отива при Кърби. Миризмата на фекалии, урина и пот е силна. Главата на приятелката ми е увиснала, а косата ѝ е паднала върху бедрата ѝ. Той коленичи пред нея, хваща я за брадичката и я повдига. Това е неочаквана проява на нежност от негова страна.

— Добре ли си?

— Г-глупав… глупав въпрос — изграква тя.

Кърби говори на него, но погледът ѝ е насочен към мен. Разпознавам молбата в очите ѝ.

— Всички освен Кали да излязат — заповядвам аз.

Следват въпросителни погледи и колебание. Настъпилата тишина е нарушавана единствено от тихата молитва, която звучи като муха върху мрежата на комарник.

— Веднага, моля!

Само Джеймс ме разбира. Той се изправя и се насочва към вратата, без да възразява. Хората на Брейди вдигат близнаците Мърфи на крака и ги извеждат навън. Майкъл се спира пред Кърби.

— Ти не се изповяда. Ще гориш в ада, да знаеш.

— Щ-ще се в-в-видим там — изсъсква в отговор приятелката ми. Опитва се да му изпрати целувка, но не успява.

— Разкарайте ги оттук — нареждам аз.

Алън излиза последен.

— Ще пазя на вратата — казва той и я затваря след себе си.

— М-може ли м-мацето К-кали да излезе с-също?

— Нуждая се от помощта ѝ, Кърби — отговарям ѝ с нежен глас. — Тя беше до мен след случилото се. Можеш да ѝ имаш доверие.

Кали не промълвява, докато приятелката ни я оглежда с изтощен поглед.

— Добре. М-може ли да ме извадите оттук, м-моля?

— Разбира се, сладкишче — отвръща нежно Кали и коленичи до стола. Изважда джобно ножче от дамската си чанта и се заема с въжетата. Кърби започва да трепери. Хващам я за рамото и отмятам косата ѝ назад. Когато Кали приключва с въжетата, Кърби разтрива китките си и остава на стола още известно време. Цялата се тресе.

— М-мога ли да ви к-кажа нещо? — прошепва тя.

— Разбира се — отговаря Кали.

Кърби се усмихва.

— Напът съм да се с-срина…

Хващаме я в мига, в който залита напред като труп.

Точно това видях в очите ѝ, точно това разбрах. Кърби беше напът да се разпадне и искаше да има колкото се може по-малко свидетели.

* * *

Кърби се е хванала за мен, увила е ръка около врата ми, а Кали я мие във ваната. Къпем я като бебе и тя ни позволява. Това е момент на доверие, какъвто не споделяме всеки ден. Мускулите ѝ се свиват в спазми. Хватката ѝ се стяга, докато Кали (нежно, много нежно) търка интимните ѝ части.

— Искате ли да чуете изповедта ми? — прошепва в ухото ми Кърби. Говори толкова тихо, че само аз я чувам.

Не отговарям нищо. Усещам как устните ѝ се изкривяват в усмивка върху ухото ми.

— Когато бях на шестнайсет години, имах приятелка, която беше убита от гаджето си. Преби я до смърт и избяга. Една година по-късно го намерих. Бяха му необходими три дни да умре. Тогава не бях дори пълнолетна, но никога не изпитах вина.

Не казвам нищо. Погалвам косата ѝ. Тя обляга глава на рамото ми и въздиша.

Всички, дори Кърби, понякога имат нужда да разкрият тайните си.

Ego te absolve[16], Кърби.

43.

Какво направи с телата?

Намирам се в стаята за разпити с Майкъл Мърфи, както съм била с много други преди него, и се опитвам да измъкна последните му останали неразкрити тайни. Последната му изповед. Той ме оглежда внимателно, мен и белезите ми, и се опитва (предполагам) да погледне в душата ми.

— Католичка ли си? — пита ме.

— Вече не.

— Вярваш ли в Бог?

— Може би. Какво направи с телата?

Крил се е от нас двайсет години. Как е успял да скрие и жертвите?

Майкъл Мърфи седи на тази маса, както седеше на онази от видеоклиповете. Броеницата е заменена от белезници, но позата му е същата. Той е точно там, където желае да бъде. Затворът е следващият амвон, от който да проповядва, а смъртната присъда, която очаква него и сестра му, е възможност за мъченичество. Признаха си всичко, без да има нужда от убеждаване или процес.

Видеоклиповете обиколиха целия свят чрез интернет. Те са възможност за хората да надникнат в последните мигове на друго човешко същество, да подслушат изповедта му. Не може да се отрече, че също така предизвикаха дебат, който вероятно ще бушува месеци наред, че и по-дълго.

Някои заявиха, че методите им са непростими, но посланието им е важно. Убийството, казаха други, не е християнска добродетел, но пълната истина пред Бог е. С други думи, искаха да кажат: „Ние не одобряваме как са постигнали целта, Боже, не, но що се отнася до какво казват… е…“.

Съществуват радикални елементи, които смятат Майкъл и сестра му за герои, революционери. Попаднах на уебсайт, който продаваше тениски с надписите „Цялата истина или адски огън“ и „Само Бог може да съди близнаците Мърфи“.

Всичко това щеше да ме отврати, ако подкрепата за тях не беше нищожна. Повечето християни или поне мнозинството порицаха всичко сторено от тези чудовища. Много хора написаха отворени писма в знак на извинение към семействата и жертвите от името на християните и католиците и това ми напомни за една част за водещия принцип на любовта от „Катехизис на Католическата църква“, която отец Йейтс ми беше прочел. Хубаво е да видя, че за мнозина това не са просто думи.

Близнаците Мърфи си остават множество от противоречия за мен. Аз разбирам чудовищата и начинът, по който го правя, е като хармонизиране с някаква мрачна мелодия. Не мога да я възпроизведа точно, но мога да намеря тоновете с една октава под или над основния и оттук предусещам каква ще е песента им. Донякъде влизам в ритъм с Майкъл и сестра му, но много нюанси продължават да ми убягват.

Почти винаги фанатизмът при серийните убийци е просто димна завеса. Терористичните лидери, които проповядват смърт в името на Бог, не се интересуват от него, а просто обичат да убиват. Хитлер е говорил за подсилване на арийската раса, но всъщност просто е бил поредният сериен убиец.

Забелязах доказателства, макар и дребни, че Майкъл и Франсис изпитват сексуално удоволствие от престъпленията, които извършиха. Лекарят в женския затвор, където Франсис е затворена, потвърди, че все още е девствена. Двамата така и не поискаха помилване от смъртната присъда.

Истински вярващи ли са? Или дълбоко в тях има заровена някаква мрачна наслада, за която дори самите те не подозират?

— Наистина ли искаш да знаеш? — пита той.

— Не, Майкъл, просто днес имам малко свободно време и дойдох да си побъбрим. Разбира се, че искам да знам.

Той скръства ръце и се усмихва.

— Тогава ми изповядай нещо. Не е нужно да е голямо. Изповядай го и ти давам думата си, че ще ти разкрия какво направих с другите.

Обмислям предложението му. Никога не е добра идея да се пазариш в стаята за разпити. Веднъж получили каквото желаят, престъпниците повече не се нуждаят от теб и може да те отрежат. Изборът на наркотик на Майкъл е истината.

— Закълни се в Бог — казвам аз.

— Моля?

— Закълни се в Бог, че ще отговориш на въпроса ми, ако ти изповядам нещо.

Той свива рамене.

— Добре. Кълна се в Бог.

Сядам на стола и се замислям. Майкъл няма да е доволен от нещо като мастурбация. Трябва да е лично, да е трудно за изричане и да звучи истинско, като в същото време почтеността ми не бива да бъде разклатена.

— Майка ми умря, когато бях на дванайсет — започвам аз.

— От какво?

— Рак на панкреаса.

— Съжалявам. Това е много болезнен начин да си заминеш.

— Да, така е. Към края си само стенеше и пищеше, ден и нощ. Болкоуспокояващите не действаха.

— Сигурно ти е било трудно.

Трудно? Беше истински ужас. Майка ми имаше дълга и гъста коса преди болестта. Радиацията я направи плешива като бебе. Винаги съм смятала, че едно от най-красивите неща в нея са очите ѝ. Заради болката постоянно ги въртеше, стискаше ги силно или плачеше. Чертите ѝ се бяха превърнали в скелетни очертания, а миризмата ѝ, онази майчина миризма, която някога беше успокояваща и естествена като дишането, се превърна в чужда и неприятна, във воня на болест и смърт.

Баща ми, благословен да е, беше добър баща, чудесен баща. Както и чудесен съпруг на майка ми. Въпреки това не можеше да издържи прекалено дълго до леглото ѝ. Посещаваше я за час и после два дни се възстановяваше. Затова отговорността за мама падна върху мен. Стоях до нея, галех челото ѝ, пеех ѝ и плачех с нея. Тя си беше у дома, където бяхме наели медицинска сестра да се грижи за нея, но исках да ѝ помагам с повечето неща. На дванайсет години сменях памперса ѝ и това едновременно ме отвращаваше и радваше.

— През последните няколко седмици ме молеше всеки ден — понякога по два пъти на ден — да я убия.

Убий ме, убий ме, скъпа, стенеше отново и отново тя. Моля те, моля те, моля те, убий ме и всичко да свършва, о, мили Боже, искам всичко да свърши…

— Мама беше католичка. Жена с изключително силна вяра, която предаде и на мен. Въпреки това се молеше за самоубийство.

— Бог ни изпитва — казва Майкъл.

Поглеждам го и за стотна от секундата ме изпълва желание да го убия.

— Смятах, че самоубийството ще я отведе в ада. Един ден към края разсъдъкът ѝ се завърна. Случваше се понякога. Връщаше се при нас. Погледът ѝ се проясняваше и успявахме да поговорим за малко. Тези моменти не продължаваха дълго. Онази сутрин можех да повикам баща ми, но не го направих. Реших да говоря насаме с нея.

— Относно предсмъртното ѝ желание. — Това не е въпрос.

— Да. Обясних ѝ, че самоубийството е грях и че ако пожелае смъртта си и я получи, ще отиде в ада. Настоях да ми каже, че иска да живее до края. Трябваше да чуя тези думи от нейната уста.

Майкъл килва глава на една страна и присвива очи.

Дали усеща накъде отивам? Може би. Може би точно това е талантът му, може би надушва греховете, както куче надушва месо.

— Майка ми беше напълно в съзнание онази сутрин. Все още я болеше, но можех да достигна до нея и в този момент тя ми показа какво е истинска вяра. Усмихна ми се и ми каза онова, което ми каза и ти: „Бог просто ме изпитва, скъпа. Всичко ще приключи скоро“. Помолих я да изрече думите. Тя беше малко озадачена, но в същото време беше изморена, много изморена. „Искам да живея до края“, каза ми. Час по-късно отново стана онази изтормозена женица, победена от болката и молеща за избавление.

— Явно майка ти е била невероятна жена.

— Да, да, такава беше.

Майкъл се навежда леко напред.

— Грехът, Смоуки? Какво направи?

Ненавиждам го за това, че използва малкото ми име.

— Просто исках да чуя думите, нали разбираш? За да не е самоубийство, когато я убия.

Ето я и нея, помислям си аз. Истината.

Очите му се разширяват леко, което не се дължи на шок или изненада, а на вълнение.

— Убила си собствената си майка? — учудва се той.

— Помогнах ѝ да почива в мир — изръмжавам аз. — Мир, който твоят Бог отказа да ѝ осигури. Измъчваше се всеки ден. Дори животните не оставяме да се мъчат по този начин. Защо тогава го правим с хората?

— Защото, Смоуки, хората имат души.

Иска ми се да се изплюя в лицето му.

— Както и да е. В крайна сметка я отрових със свръхдоза от хапчета морфин. Знаех как да го направя, тъй като помагах да ѝ даваме лекарствата. А и не беше самоубийство, така че според твоите разбирания няма да отиде в ада.

Майкъл почуква с пръсти върху масата.

— Трябва да се съглася с това, Смоуки. Майка ти е отишла в рая. Последното ѝ разумно желание не е било самоубийството. Ти, от друга страна… — поклаща глава. — Ако не помолиш Бог за опрощение, никога няма да почувстваш милостта му.

— Може би — отвръщам аз, — но не такава беше сделката ни. Съгласих се да ти изповядам нещо. Мисля, че спазих моята част.

Майкъл въздиша.

— Да, а аз се заклех в Бог. Но се надявам да помислиш върху това в бъдеще. Надявам се един ден да се събудиш и да помолиш Бог да ти прости, че си убила майка си. Не разбираш ли? Това е единственият начин да я видиш отново.

— Другите жертви? — Гласът ми е леден.

— Добре. Отговорът е кожояди. Това са бръмбари, които се хранят с плът. Използват се при препарирането на животни, за да почистват кожата от костите. Много са ефикасни и лесни за закупуване. Използвахме ги, за да изяждат плътта от телата, след което стривахме костите на прах и ги хвърляхме на осветена земя.

— Били са… изядени? — Не мога да повярвам на чутото.

— Тялото е просто съд, Смоуки. Душите им са в рая. — Майкъл е спокоен, уверен, сигурен.

— Убедена съм, че семействата ще се зарадват, като чуят това.

— Няма значение какво мислят те. Истината си е истина.

Възпротивявам се на желанието си да го удуша с голи ръце. Трябва да му задам още няколко въпроса.

— Как научи за Декстър Рийд?

— Ситуацията с Декстър… стана тема за спорове в няколко католически блога. Ежедневно следяхме свързаните с католицизма световни новини чрез интернет.

Представям си Майкъл и Франсис като някакви таласъми, които са се свили в мрака пред компютъра, лицата им са осветени от светлината на монитора, а те облизват мъртвите си устни, докато сърфират в киберпространството.

— Нека обсъдим методите ви. Винаги ли са били едни и същи? Франсис прониква в някое паство и поставя подслушвателни устройства в изповедалнята?

Майкъл кима.

— Заедно слушахме записите и правехме своя избор. Франсис се сприятеляваше с тях и научаваше навиците им.

— А ти ги убиваше.

— Понякога и тя помагаше, но като цяло, да. Такова беше разпределението на задачите ни.

— След това Франсис е оставала в паството още известно време, за да не може никой да я заподозре, че е отговорна за изчезването.

— Точно така.

— Започнал си своята… работа преди съществуването на интернет. Какво си планирал да правиш с касетите, които записваш, в самото начало?

— Не бяхме сигурни. Знаехме, че трябва да записваме работата си, но признавам, че не ни беше ясно как ще използваме записите. Дали трябваше да ги изпратим на някоя новинарска организация? Или директно на хората? — Поглежда ме и се усмихва. — Вярвахме, че Бог ще ни покаже какво да правим с тях, и той го направи.

— Защо промени тактиката си с Лиза Рийд? Проникнал си в паството ѝ лично.

Майкъл свива рамене.

— От нетърпение, предполагам. Прекарахме двайсет години в подготовка за този момент. Знаехме, че работата ни е почти приключила, и не искахме да чакаме нито секунда повече от необходимото. Тъй като щяхме да излизаме на светло, нямаше нужда да бъдем чак толкова внимателни. Освен това имах възможност да оставя собствения си отпечатък върху потира.

— Не се ли притесняваше, че Лиза може да те познае на самолета?

— Сложих си брада и си промених цвета на очите. А и тя ме беше виждала само в инвалидна количка. Когато си инвалид, хората запомнят единствено този ти недъг.

Мисля, че е прав.

— Как разбра, че работата ти е приключена?

Това е ключов въпрос за мен, който ще обясни поведението на Майкъл и Франсис. Серийните убийци обичат да убиват. Правят го, докато не бъдат спрени или убити. Близнаците Мърфи се спряха сами, като се разкриха.

— Винаги сме знаели, че ще разберем, когато настъпи моментът, в който сме сторили достатъчно. Преди няколко месеца ни беше показано, че е време.

— Как?

Майкъл Мърфи ме поглежда право в очите и се усмихва. Това е най-милата усмивка, която някога съм виждала, най-блаженото изражение на човешко лице.

— Бог ми каза.

От гласа му струи благоговение. Това не е шега или някакво изпитание.

— Проговорил ти е?

— Стори нещо още по-хубаво — яви ми се. Случи се преди около три месеца. Поради някаква причина спах неспокойно същата вечер, което е необичайно. Винаги спя дълбоко и добре. Бях задрямал за момент. Бях на ръба на пропастта, онова място, на което изпадаш в безсъзнание, когато чух гласа му.

— Какво ти каза? — приканвам го аз, макар че не е необходимо. Майкъл е там, в онзи момент, и чува гласа на Бог.

— „Майкъл — рече ми той, — справи се добре, синко. Извървя много труден път, осеян с рискове за теб, но настъпи време за следващата част от пътешествието ти.“

Отбелязвам, че само Майкъл е герой в този разказ, никъде не се споменава Франсис.

— „Настъпи времето да разкриеш истината пред света. Няма да е лесно. Много ще те ругаят и ще отричат Словото, но нека това не те отказва. Моят път е правилният път и ти трябва да продължиш да вървиш по него дори да е посипан със счупени стъкла.“ — От очите на Майкъл текат сълзи. — „Да, Господи — извиках аз. — Ще направя всичко, което поискаш от мен. Ще понеса всякакво бреме за теб.“ — Той млъква и не проговаря доста дълго време. Изчаквам го да продължи, когато е готов. — След това си замина, а аз се почувствах енергизиран и освежен, въпреки че не бях спал. Имах чувството, че мога да бягам с дни, седмици, месеци, години. — Майкъл се завръща в настоящето и бърше сълзите от лицето си, без да съзнава, че го прави. Отново насочва вниманието си към мен. — Бог ни прати на този път. Бог ми каза, че съм стигнал края му. Винаги е било така за пророците — още от началото на времето.

Майкъл вярва във всяка дума, която изрича. Виждам вярата изписана на лицето му, чувам я в гласа му. Лудостта се е завърнала в погледа му, тази ярка и блестяща светлина. Защо спряха? Поради същата причина, поради която са започнали: близнаците Мърфи са луди.

— Какво ще кажеш за Валъри Кавано, Майкъл? Тя също беше изключение от начина ти на работа. Всяка жертва имаше голяма тайна, която прикриваше нещо много по-мрачно. Каква беше голямата тайна на Валъри?

Той се замисля.

— Права си — признава пред мен. — Тя нямаше такава. Но когато гледахме изповедта ѝ… споделяше, за да тормози свещеника си, а не защото наистина търсеше Божието опрощение. Гордостта се усещаше в гласа ѝ. Веднъж дори се засмя. Бедният човечец. Чудил се е какво да направи, сигурен съм, но правилата на изповедта не могат да бъдат нарушени. — Майкъл свива рамене. — Не е същото като при останалите, но смъртта ѝ служи чудесно за посланието ни: необходимостта от цялата истина пред Бог. Изповед без покаяние е най-лошата лъжа. — Гласът му става монотонен: — Този свят е едно по-добро място без нея.

Килвам глава на една страна.

— Разгневила те е, нали? Тя е пълната противоположност на онова, което се опитваш да кажеш. Твоята версия на Сатаната.

Майкъл свива рамене. Не е съгласен, но…

— Имам въпрос за теб. Защо всичките ти жертви са жени? Нямаше ли мъже с мрачни тайни, които също да послужат за целта ти?

Той ме поглежда с празен поглед, объркан е.

— Какво значение има?

Нямам какво да му отговоря. Осъзнавам, че Майкъл не вижда този факт. Ето го и него, сляпото му място, то е рефлексивно и дълбоко. Преди много време разбрах, че самопризнанието и истинската лична самокритика са лукс, с който психопатите не разполагат.

— И още нещо, Майкъл. Белезите по китките на Франсис са истински. Кога се е опитала да се самоубие?

Той ми се усмихва и поклаща глава.

— Никога. Белезите бяха необходими, за да играе ролята си. Беше рисковано, но аз ѝ помогнах да го преживее с помощта на Бог.

Опулвам се насреща му. Ще ми се да мога да се шокирам или изумя, но съм наясно, че тези времена отдавна минаха. Спомням си нещо, което един опитен профайлър ми каза, когато бях нова, гледах на живота с розови очила и все още се шокирах: Понякога само най-лошото е истина.

Ставам. Точно сега искам да се махна оттук, искам го повече от всичко. Спомням си обаче още нещо. Обръщам се към него и се усмихвам.

— Майкъл?

— Да?

— Всичко, което току-що ти казах за майка ми, е лъжа. — Подхилвам се. — Наистина си много глупав. Как можа да си помислиш, че ще призная убийство? Тук? В момента ни записват, за бога.

Излизам от стаята за разпити, последвана от ругатните му.

Това е моето удоволствие, онова, което ме кара да ликувам: страданието, което изпитват, когато им откажа нужното им.

* * *

— Значи всичко приключи — казва Розарио по телефона.

— Приключи. Двамата ще бъдат приспани.

Тя мълчи. Знам какво се крие зад мълчанието ѝ, разбирам го. Това е мълчанието на неполученото, ненамерено удовлетворение.

— Защо не се чувствам по-добре? — пита майката на Лиза.

— Знаеш защо.

Тя подсмърква. Плаче.

— Да, предполагам, че си права.

Правосъдието не е достатъчно, защото детето ѝ е мъртво и никога няма да се върне при нея. Нищо не може да поправи това.

— Благодаря ти, че ми се обади, Смоуки. Благодаря ти за… всичко.

— Довиждане, Розарио.

Затваряме. Знам, че „довиждане“ означава сбогом. Семействата на жертвите не ме търсят, защото ме свързват със загубата на най-близките си. Розарио е благодарна, всички са, но аз трябва да остана в миналото им, а не да бъда част от бъдещето. Едно време това ме тревожеше, но сега го разбирам на много по-лично ниво.

Шофирам до следващата си спирка и премислям отново случилото се през последните няколко седмици. Научих ли нещо? Колкото и да ми е неприятно да се уча от чудовищата, наясно съм, че единственото, което ме различава от тях, е способността ми да се уча и да се променям.

Тайни. Те са във всичко, което правим и което сме. Религията ги нарича грехове и ни уверява, че заради тях няма да отидем в рая. Могат да бъдат малки и големи. Понякога ги пазим като торби със злато. Всеки има такива.

Може би религията е права, но е възможно да е просто метафора. Може би, само предполагам, всички ние носим рая и ада в себе си точно тук, на земята, през цялото време. Може би пазенето на най-мрачните ни тайни ни кара да живеем в ад и облекчението, което изпитваме, след като ги споделим, е форма на рая.

* * *

— Здравейте, отче — поздравявам аз.

Отец Йейтс се усмихва. Радва се да ме види. Църквата е празна. Води ме до първата пейка и ме кани да седна.

— Как си? — пита ме.

— Добре съм, благодаря ви. Вие как сте?

Той свива рамене.

— По-добре. Някои неща се промениха. На църквите им беше осигурено оборудване, с което да проверяват дали има подслушвателни устройства в изповедалните. В разпореждането пише: „За да се осигури тайнството на изповедта в този век на технологии“.

— Някой ще събере две и две скоро.

— Съгласен съм. Църквата обаче не желае да признае слабостите си. — Отец Йейтс се усмихва. — И това също е една от слабостите ѝ.

— Виждам, че все още не сте се кандидатирали за кардинал — шегувам се аз.

— Не съм създаден да се занимавам с политика.

— Да, аз също.

— Предполагам, че и двамата ще продължим да правим каквото и досега.

— Май сте прав.

— Интересно — размишлява на глас той. — Майкъл Мърфи каза, че прави всичко заради истината, но в крайна сметка нанесе много повече щети на един символ, какъвто е изповедалнята, отколкото е нанесъл всеки друг в историята на Католическата църква.

— Той не вижда нещата по този начин, отче. Няма да ги види и след милион години. Тези хора не могат да се справят със собствените си противоречия.

Млъкваме. Поглеждам Исус, който продължава да се лющи и да страда.

— Защо дойде, Смоуки.

— Искам нещо от вас.

— Какво?

Поколебавам се. Да намеря отново Бог.

Сигурна ли съм за това?

— Искам да ви се изповядам отново. Няма да ви отнема много време.

Отец Йейтс ме гледа няколко секунди, но накрая става и ми посочва изповедалнята.

* * *

— Простете ми, отче, защото прегреших. Знаете колко време мина от последната ми изповед. Днес излъгах един човек. Лъжата беше голяма.

— Какво беше естеството ѝ?

— Казах му, че съм сторила нещо ужасно. По-късно обаче го уверих, че съм го излъгала и че не съм го направила.

— Но ти си го направила?

Големият въпрос с големия отговор, онзи, който никога не ме оставя на мира. Той е до мен, когато заспя, когато се събудя и през целия ден. Сигурна съм, че изигра важна роля в избора ми на кариера.

— Да. Направих онова, което му признах.

— Искаш ли да ми споделиш какво е то?

— Не, отче.

Настъпва мълчание. Почти мога да чуя мислите му. Усещам неохотата и подозрението му.

— Мислиш ли, че това, което си му казала, е било чуто и от Бог?

— Ако съществува, то думите ми бяха насочени право към него, отче.

— Разбирам. Искаш да признаеш, че казаното от теб е истина, но не желаеш да го изричаш отново.

— Нещо такова.

Отец Йейтс въздиша.

— Искаш ли да бъдеш опростена за този грях?

— Ако трябва да бъда честна, не знам, отче. Просто искам да призная какво се е случило. Това е някакво начало, нали?

— Да, Смоуки, начало е. Но не мога да те опростя по този начин.

— Напът съм да се покая, от доста дълго време се каня да го направя. Що се отнася до опрощението… ще видим. Просто искам да знам, че ме слушате, отче. Все още не съм наясно дали опрощението е част от картината.

Бих помолила мама за прошка, ако можех.

— Слушам те, Смоуки. Ако някога искаш отново да ми споделиш нещо, пак ще те изслушам.

— Знам, отче. Благодаря ви.

* * *

Пътувам по магистралата към дома, Бони и Томи и си мисля за майка ми. Помня красотата, усмивките и нрава ѝ. Помня всяка секунда, която прекарах с нея, и ценя много тези спомени, защото те са моменти и места, които никога вече няма да се завърнат.

Убих майка си на дванайсет години. Направих го от обич наистина, но винаги съм се чудила дали това е причината да разбирам чудовищата толкова добре? Защото и аз самата нося частица от тях?

Какво мислиш, Господи?

Той отново мълчи и това е основният ми проблем с него.

Мамо?

Може би си въобразявам, но полъхът, който влиза през прозореца на колата, е като успокоителна ласка и за момент изпитвам пълен покой.

44.

— Как е тя? — питам аз.

— Виж сама — отговаря Кърби.

Хотелската стая, в която Кали избра да се откаже от викодина, е виждала и по-добри дни. Приятелката ми живее вече дванайсет дни в нея и всичко е пропито с миризмата на пот и повръщано. Тя отказа да отиде в нормална клиника, което не ме изненада.

— Камериерките ще ни намразят, когато се наложи да изчистят това място — отбелязвам аз.

— Ще им дам голям бакшиш, сладкишче, не се тревожи.

Кали стои до вратата на банята. Бледа е и изтощението личи в сенките под очите ѝ, но вече изглежда много по-стабилна.

— Как се чувстваш? — питам я.

— Като нещо доближаващо се до човешко същество. Най-накрая. Мисля, че утре ще съм готова да си тръгна от тази дупка.

Двете с Кърби се редуваме да стоим при нея. Редувахме се и да я усмиряваме, докато се тресеше, потеше и ругаеше. Държахме косата ѝ, докато повръщаше. Галих я по главата, докато плачеше от нужда.

— Божке, време беше — отговаря Кърби. — Това преживяване доста попречи на сексуалния ми живот.

— И на моя — съгласявам се аз.

— Да, да, да — отвръща Кали. — Аз също не съм виждала мъжа си, откакто дойдох тук. Съвсем скоро ще се завърнем при любовниците си.

— Как е гърбът ти? — питам аз. — Боли ли те?

Кали идва и сяда на леглото.

— Нямам болки в гърба от много време, Смоуки. Пиех викодин заради самия викодин.

— Уха, значи си била истинска наркоманка, а? — възкликва Кърби.

— Обичах си малките бели хапченца, така е, но за щастие, обичам годеника си повече. Като се заговорихме за него, докъде сме със сватбата?

— Всичко е готово. Дъщеря ти помага с последните задачи. Брейди се опита да изпрати покана на родителите ти, но успях да я намеря навреме и я извадих от общата купчинка.

— Благодаря ти.

— Целта ми е да служа. Както и да е, няма за какво да се тревожиш. Всичко е уредено. От теб се иска само да се махнеш оттук, да отидеш на фитнес и вероятно да хванеш малко тен…

— Не обичам да „хващам тен“ — отвръща Кали. Радвам се да чуя добре познатото презрение в гласа ѝ. Това е добър знак.

— Както желаеш. Щом ти харесва да приличаш на булката труп, погребението си е твое. Исках да кажа сватбата.

— Всички червенокоски са бледи — възпротивява се Кали.

— Има разлика между „бледа“ и „наркомански бяла“ — сопва ѝ се Кърби.

— Наистина ли съм чак толкова зле? — Звучи притеснена.

Кърби въздиша.

— Искаш да бъда мила с теб, нали? Не, не си чак толкова зле, просто те дразня, маце. Истината е, че изглеждаш чудесно въпреки всичкото потене и повръщане. Мразя те заради това.

Кали се усмихва.

— Казвай си нещата, които те тормозят — дразни я тя и ѝ се изплезва насреща.

— Кучка — отвръща ѝ Кърби.

За момент настъпва мълчание. Кали забива поглед в ръцете си. Очевидно се опитва да измисли какво да каже.

— Слушайте внимателно, защото ще чуете това само веднъж — започва тя. — Благодаря и на двете ви за всичко. Нямаше да се справя сама.

— За теб винаги — отвръщам аз.

— Но проблемо — изчуруликва Кърби. — Освен това мечтаех да те видя как се молиш на порцелановия бог на колене. — Изкикотва се. — Ще ми се да те бях записала.

Кали прави физиономия и двете продължават да се закачат. Слушам ги с половин ухо и се усмихвам на правилните места.

Ние сме три жени, горди и малко повредени, а бремето от тайните, което носим, е много тежко. Не се доверяваме достатъчно на хората, за да споделяме, и има неща, които пазим само за себе си, неща, които нашите мъже никога няма да научат, колкото и много да ги обичаме. Неща, които през повечето време предпочитаме да не споделяме дори една с друга.

Но е хубаво да знаем, че ако това бреме стане прекалено тежко, има при кого да отидем, има кой да изслуша тайните ни и да ги отнесе със себе си в гроба.

* * *

— Мога да свикна с това, скъпа. Какво мислиш?

— Да намериш мъж, който умее да готви, определено е по-лесно, отколкото да се научиш сама — съгласява се Бони.

Томи ни приготвя италианска вечеря. От месния сос ми се навлажнява устата, а ароматът на домашно приготвен чеснов хляб се носи из цялата къща.

— Майка ми ме накара да се науча — провиква се от кухнята Томи. — Каза ми, че готвенето е много бърз начин да впечатлиш една жена.

— Умна майка — отвръщам аз.

— Да, такава е.

— Кога ще се запознаем с нея? — пита Бони.

Поглеждам Томи.

— Защо питаш, скъпа?

Тя завърта очи.

— Сигурно наистина ме смяташ за бавно загряваща, мамче Смоуки. Вие двамата смятате да живеете заедно, нали?

Намръщвам се.

— Кой ти каза? Кали? Кърби?

Бони се усмихва.

— Отдайте ми дължимото, хора.

Задъвквам нервно палеца си. Томи не продумва.

— Съжалявам, миличка. Смятахме да ти кажем. Как се чувстваш относно това?

Знаех, че този момент ще настъпи, и се страхувах от него. Бони обича Томи, но през последните две години бяхме само двете. Създадохме свой живот. Нуждаехме се една от друга. Опасявам се, че може да се разстрои от тази промяна.

Дъщеря ми идва при мен и ме хваща за ръката. Усмивката ѝ ми казва всичко, което трябва да знам.

— Мисля, че е чудесно. Наистина, наистина чудесно. Освен това… той може да готви.

* * *

Късно през нощта е и Томи спи до мен. Гледам през прозореца към луната, тази неостаряваща древна луна. Хората са танцували, чукали, убивали, обичали и умирали под нея. Луната продължава да свети, животът продължава.

Мисля за майка си. Чудя се защо да ѝ помогна да умре, беше по-малко бреме за мен, отколкото абортът. Това е тайна, която не бях разкривала дори пред Мат, а сега я споделих с едно чудовище, което промени живота ми. Никога не ми е тежала толкова много. Досега беше просто нещо случило се в миналото, за което не мислех често.

Дали е било грешно?

Търся отговора на този въпрос и успявам да намеря само един: Не ми пука!

Избавих майка си от страданията. В крайна сметка това е единственото, което е от значение за мен.

Плаках на погребението ѝ. Оттогава не съм плакала за нея. И сега не плача, но си позволявам да почувствам загубата ѝ поне малко.

Липсваш ми, мамо. Татко беше страхотен баща, но винаги съм била дъщерята на мама.

Томи се размърдва до мен. Усмихвам се.

Той е добър човек, мамо. Различен е от Мат. Не е по-добър или по-лош. Просто е различен.

Животът ми е пълна каша. Осъзнавам, че съм се опитвала да отблъсна всички, да ги напъхам в малки кутии и да ги заровя в земята. Каква загуба. Призраците са тук, винаги са били и ще се появяват, когато пожелаят.

Номерът е човек да продължава, без да е роб на болката. Като луната.

Тя продължава да свети и да кара призраците да заспиват. Обръщам се към Томи и се отпускам в топлината на тялото му.

Добре дошла, пътнице, прошепва някой.

— Мамо? — промърморвам аз, преди да се предам на съня без сънища.

Луната продължава да свети.

Заключение: Греховете на Кърби Мичъл

„Нюз Айтъм“, Лос Анджелис

Тази сутрин в килията си са били намерени мъртви Майкъл и Франсис Мърфи. Очевидно става въпрос за самоубийство. Убийците близнаци станаха известни с наскорошното публикуване на видеоклипове на популярния сайт User-tube, в които се съдържат последните мигове и изповеди на повече от 140 жени.

Майкъл Мърфи, който играеше ролята на говорител на дуото, заяви, че зад убийствата се крият религиозни мотиви. Действията му, макар и подкрепени за кратко от радикално малцинство, бяха отречени от християнската общност по целия свят.

Смъртта на близнаците Мърфи е настъпила с няколко часа разлика. Липсата на предсмъртно писмо, както и фактът, че двамата са католици и следователно против самоубийството, предизвикаха съмнения, че се е случило нещо по-лошо. Понастоящем служителите на реда не работят по тази хипотеза.

Благодарности

Както винаги, искам да благодаря на Лиза и Хейвис Доусън за професионализма и ентусиазма, с който ме представляват. Лиза, благодаря ти, че всеки път изслушваш мрънканията и оплакванията ми. Отново искам да благодаря и на Чандлър Кроуфърд, който пробутва творбите ми в страните отвъд океана, и те се приемат добре там. Големи благодарности на Даниел Перес и Ник Сейърс за чудесните редакции — винаги успяват да ме накарат да направя книгите си по-добри. Благодарности също така за всички читатели, които ми изпращат имейли или писма. Вие сте горивото за двигателя. Ще продължавам да пиша, докато продължавате да четете.

1

Гамахидроксибутират — излязъл от употреба операционен анестетик, който в малки дози води до отпускане, успокояване и лека еуфория, в умерени дози — до заспиване, а в големи дози до гадене, схващане на мускулите, конвулсии, припадъци, проблеми с дишането, колабиране и кома. Кетамин — дисоциативен анестетик, който днес се използва предимно във ветеринарната практика. Рохипнол — използва се като анестетик или като силно приспивателно; известен е още като „Руфи“ и „дрогата на изнасилването“. — Б.пр.

2

Джералд Норман Джери Спрингър (р. 1944) — американски телевизионен водещ, бивш адвокат, политик, новинар, актьор и музикант. — Б.пр.

3

Герой от едноименния разказ на Уошингтън Ървинг от 1819 г. — Б.пр.

4

Коринтяни 13:4-8. — Б.пр.

5

Йоан 19:34. — Б.пр.

6

Малка стаичка в църква, в която свещениците държат одеждите и църковните съдове. — Б.пр.

7

Чаша за причастие. — Б.пр.

8

Специално записващо устройство, което позволява на потребителя да записва едновременно няколко телевизионни предавания за по-късно гледане. — Б.пр.

9

В съвременния език „лудит“ се употребява за хора, които се противопоставят на автоматизацията и новите технологии. — Б.пр.

10

Деяния 9:3-9. — Б.пр.

11

Деяния 9:17-18. — Б.пр.

12

Езавел — нечестива жена от Финикия, омъжена за цар Ахаав. Техният брак бил една от най-важните причини за падането на северното царство Израил. Езавел пренесла най-лошите форми на идолопоклонничество от своята страна, като заменила с тях вярата в Йехова. Името ѝ е синоним за „развратница, безсрамница“. — Б.пр.

13

Медицински термин, който означава „опипване“ — метод на изследване, при който чрез лек натиск с ръце върху повърхността на тялото се определя формата, размерите на органи или патологични формации. — Б.пр.

14

На английски true е „истина“ — Андреа Истината. — Б.пр.

15

Псалми 23:4. — Б.пр.

16

От лат. — „Опрощавам те“. — Б.пр.

Content

Коуди Макфейдън
Тъмната страна
Смоуки Барет #3

Първа част Затишие пред буря

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10. Интерлюдия: Смъртта на Розмари Зоненфелд

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

Втора част Бурята

21.

22. Грехът на Декстър Рийд

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33. Греховете на Валъри Кавано

34.

35.

36.

37.

38. Греховете на Майкъл и Франсис Мърфи

39.

40.

41.

42.

43.

44.

Заключение: Греховете на Кърби Мичъл

Благодарности

1