Коуди Макфейдън

Лицето на смъртта

Смоуки Барет #2

На Браяна, моята „Малка Би“

ПЪРВА КНИГА

КРАЙ ИЗВОРА

(от който пият мрачните създания)

1

ЧЕСТО СЪНУВАМ ЛИЦЕТО НА СМЪРТТА.

То постоянно се променя, мнозина го носят в грешното време, а накрая и всички. Поглеждала съм това лице — отново и отново… и отново.

Това ти е работата, глупачке.

Говори ми един глас в съня ми.

Той е прав. Работя за лосанджелиския клон на ФБР и преследвам най-лошите от най-лошите. Убийци на деца, серийни убийци, мъже (а понякога и жени) без съвест, граници и угризения. Правя това вече повече от десетилетие и ако не съм виждала смъртта във всичките й премени, то поне съм я виждала в повечето, които носи. Тя е безкрайна и разяждаща. Може да се стовари върху всяка душа.

Тази нощ лицето прескача като светлинка в мъглата, придвижва се между трима души, които някога ми бяха най-близки. Съпруг, дъщеря, приятелка. Мат, Алекса, Ани.

Мъртъв, мъртва и мъртва.

Заставам пред огледало, на което няма отражение. То ми се смее. Реве като магаре и мучи като крава. Удрям го с юмрук и то се пръска на парчета. Върху бузата ми разцъфва като роза синина. Усещам я, прекрасна е.

Отражението ми се появява в счупените парчета от огледалото.

Отново чувам онзи глас: Счупените неща продължават да улавят светлината.

Събуждам се и отварям очи. Странно е, че излизам толкова рязко от дълбините на съня. Поне вече не се будя, пищейки.

Не мога да кажа същото за Бони. Обръщам се внимателно към нея, гледам да не я събудя. Тя вече е будна и е ококорила очи насреща ми.

— Да не те събудих, мила? — питам аз.

Бони поклаща глава. Не, иска да ми каже.

Късно е, а това е един от онези моменти, в които сънят иска да ни върне отново в обятията си. Ако двете с Бони нямаме нищо против, той ще ни приветства. Протягам ръце към нея. Осиновената ми дъщеря се намества по-близо до мен. Прегръщам я, но не я стискам прекалено силно. Подушвам сладкия аромат на косата й и мракът ни пожелава с шепота на морска вълна.

* * *

Събуждам се и се чувствам страхотно. Наистина отпочинала. Не съм имала подобно удоволствие от доста дълго време. Сънят ме е пречистил. Нежно ме е изтъркал.

Чувствам се спокойна, отпусната и лека. Нямам за какво да се тревожа, което е странно. Притеснението е като невидим крайник за мен. Имам чувството, че съм в балон, в невидима утроба. Отпускам се в нея и за известно време просто се нося, докато слушам собствения си бял шум. Днес е събота и мога да си позволя да не правя нищо.

Поглеждам към мястото на Бони на леглото и намирам единствено намачкани чаршафи. Заслушвам се и чувам тихите й стъпки. Тя ходи из къщата. Да имаш десетгодишна дъщеря е като да живееш с фея. Истинско вълшебство.

Протягам се. Чувството е прекрасно. Липсва само едно нещо, за да бъде утрото перфектно. Самата мисъл за него ме кара да сбърча нос.

Кафе.

Ставам от леглото и тръгвам като сомнамбул към кухнята на долния етаж. Осъзнавам, че не нося нищо друго освен стара тениска, „бабешките си гащи“ и чифт нелепо пухкави пантофи във формата на слончета, но не ми пука. Косата ми прилича на нападната от ураган. Занемареният ми външен вид не е от значение, защото е събота и няма никой у дома освен нас, момичетата.

Бони ме посреща на стълбите и ми подава чаша с кафе.

— Благодаря, дребосък. — Отпивам глътка. — Перфектно — отвръщам и кимам доволна. Наистина е такова.

Сядам на масата за хранене и си пия кафето. Бони се задоволява с чаша мляко. Двете стоим и се гледаме. Тишината е много, много приятна. Засмивам се.

— Чудесно утро, нали?

Дъщеря ми се ухилва в отговор и усмивката й кара сърцето ми да затрепти от щастие, нищо ново под слънцето, след което кима.

Бони продължава да не говори. Мълчанието й не е в резултат на някакъв физически дефект. Причината е, че майка й беше убита пред очите й, а убиецът я върза за мъртвото й тяло, лице в лице, и я остави да прекара така три дни. Оттогава не е отронила и дума.

Ани — майка й — беше най-добрата ми приятелка. Убиецът й я уби, за да ме нарани. Понякога си мисля, че Ани умря, защото беше моя приятелка. През по-голямата част от времето не съм сигурна дали наистина е така. Преструвам се, че не е там, онова нещо, което е прекалено огромно, мрачно и смазващо, което е като сянка с размерите на кит. Ако постоянно научавам само истината, това ще ме пречупи.

Веднъж, когато бях на шест, се ядосах на майка ми поради някаква причина. Дори не си спомням каква беше. Имах котенце, което бях кръстила Ръкавичко. То дойде при мен с онази съпричастност, с която животните бяха добре известни. Знаеше, че съм разстроена. Ръкавичко ме дари с безусловната си любов, а аз го сритах.

Не го нараних, не и сериозно. Дори малко не беше. Но Ръкавичко престана да бъде котенце. Винаги, когато някой се наведеше да го погали, той се стряскаше. До ден-днешен се чувствам виновна, когато се сетя за този случай. Изпитвам огромна вина, истинско отвращение, което наранява душата ми. Постъпих лошо. Нанесох трайна вреда на едно невинно същество. Никога не споделих с никого какво бях сторила на Ръкавичко. Това е тайна, която смятам да отнеса в гроба, грях, за който предпочитам да отида в ада, отколкото да го разкрия.

Когато мисля за Ани, се чувствам така, все едно съм ритала до смърт Ръкавичко. Затова ми е по-добре да не знам дали аз съм причината за ужасната й смърт.

Ани ми остави Бони. Тя е моето покаяние. Не е честно, защото Бони е магия, чудеса и слънчеви дни. Безмълвие, нощни писъци и всичко това. Покаянието трябва да е изпълнено със страдание. Бони ми носи само усмивки.

Сещам се за всичко това само като я погледна. Мисълта ми тече бързо.

— Какво ще кажеш да помързелуваме няколко часа, след което да излезем на пазар?

Бони обмисля предложението ми известно време. Това е една от чертите на характера й. Никога не отговаря просто ей така. Обмисля добре въпросите и винаги дава смислени отговори. Не знам дали това е причинено от преживяното, или просто така си е била родена. Тя ми отговаря с усмивка и кимане.

— Суперско. Искаш ли закуска?

Този въпрос не изисква обмисляне, храната е съществено изключение от принципа й. Потвърждението е мигновено и ентусиазирано.

Туткам се напред-назад, приготвям бекон, яйца, препечени филийки. Докато ядем, решавам, че искам да прекарам следващите няколко дни с нея.

— Казах ти, че си взех няколко седмици отпуска, нали?

Бони кима.

— Направих го поради много причини, но една от тях е най-важна. Исках да поговорим, защото… е, ще е хубаво, но може също така да е малко болезнено. За мен имам предвид.

Детето се навежда над масата и ме гледа спокойно и търпеливо.

Отпивам от кафето си.

— Реших, че е време да изхвърля някои неща. Като дрехите на Мат, тоалетните му принадлежности. Някои от играчките на Анекса. Без снимките и другите спомени. Не искам да ги изтривам изцяло от живота си. Просто… — опитвам се да намеря правилните думи. Успявам и с тях сформирам следващото изречение: — Просто двамата вече не живеят тук.

Сбито, опростено, но изпълнено с целия смисъл, страх, любов, надежда и отчаяние на света. Способна съм да изрека това, след като съм прекосила цяла пустиня от мрак.

Аз съм шефката на отдела за жестоки престъпления в Лос Анджелис. Добра съм в работата си — наистина съм добра. Отделът ми се състои от още трима души, всичките избрани от мен, всичките истински пример за подражание. Предполагам, че мога да бъда по-скромна, но така просто ще излъжа. Истината е, че наистина не желаете да сте психопатът, когото моят екип преследва.

Преди година бяхме по петите на мъж на име Джоузеф Сандс. Приятен тип за съседите си, любящ баща на две деца, който имаше само един недостатък — беше кух отвътре. Със сигурност той нямаше проблем с това за разлика от младите жени, които измъчваше и убиваше.

Дишахме му във врата — или казано с други думи, бяхме на ръба да разберем, че е той, когато промени целия ми свят. Една вечер нахлу в дома ми и като използва само въже и ловен нож, сложи край на вселената, в която живеех. Уби съпруга ми Мат пред очите ми. Изнасили ме и ме обезобрази. Използва дъщеря ми Алекса като човешки щит, за да се предпази от куршума, който изстрелях срещу него.

Върнах му услугата, като изпразних цял пълнител в тялото му, след което презаредих, за да го сторя отново. След това прекарах шест месеца в размисъл дали да продължа да живея, или да си пръсна мозъка.

Тогава Ани беше убита и се появи Бони. Някъде по пътя животът отново ме стисна здраво за гърлото.

Повечето хора не могат да разберат, че е възможно да се стигне до момент, в който смъртта е за предпочитане пред живота. Животът е силен. Той те държи в хватката си по много начини — от ударите на сърцето ти, през слънцето върху лицето ти до усещането за почва под краката ти. Той те стиска.

Неговата хватка върху мен беше слаба като тънък конец.

Като нишка от паяжината на паяк, която ме държеше над пропастта на вечността. След това се появи още една нишка. После станаха пет. Образува се въже. Пропастта започна да се отдалечава и по някое време осъзнах, че животът отново ме е стиснал здраво. Отново ме е примамил към желанието да дишам и да съществувам — беше започнало отново да ми пука за всичко. Пропастта беше заменена от хоризонт.

— Време е да направим къщата си истински дом, скъпа. Разбираш ли какво имам предвид?

Бони кима. Виждам, че разбира напълно.

— Сигурна съм, че това, което ще ти кажа, ще ти хареса. — Усмихвам й се. — Леля Кали си взе отпуска, за да дойде да ни погостува и да ни помогне… — думите ми предизвикват изражение на искрено удоволствие на лицето на Бони…както и Елейна.

Очите на детето се превръщат в кладенци на щастието. Усмивката й е ослепителна. Определено одобрява. Ухилвам се насреща й.

— Радвам се, че си доволна.

Тя кима и отново се връщаме към храната пред себе си. Умът ми отлита в облаците, преди да осъзная, че Бони е кипнала глава на една страна и ме изучава. На лицето й е изписано любопитство.

— Чудиш се защо ще идват ли?

Тя кима.

— Защото… — въздишам. Следва поредното просто изречение: — Защото няма да мога да се справя сама.

Нямам съмнение, че искам да продължа напред. Но също така малко се страхувам. Толкова много пъти съм била прецаквана, че се съмнявам в настоящата си стабилност. Искам приятелките ми да са наоколо, ако започна да пропадам.

Бони става от стола и идва при мен. От това дете струи нежност. И невероятна доброта. Ако в сънищата си виждам лицето на смъртта, то нейното е лицето на любовта. Тя се протяга и проследява с пръст белезите, които покриват лявата част на лицето ми. Те са счупените парчета. Аз съм огледалото.

Сърцето ми се изпълва и изпразва, изпълва и изпразва.

— Аз също те обичам, скъпа.

Следва бърза прегръдка, която означава целия свят за мен, и отново се връщаме към закуската си. Приключваме и аз въздишам от удоволствие. Бони се оригва — силно и звучно. Настъпва неловка тишина… след което избухваме в смях, който идва направо от стомасите ни. Смеем се, докато очите ни се насълзяват, а после преминаваме в кикоти и накрая само в усмивки.

— Искаш ли да гледаш анимации, дребосък?

Бони ме дарява с ослепителна усмивка, като греещо слънце над поле с рози.

Осъзнавам, че това е най-хубавият ден, който съм имала през последната година. Най-най-хубавият.

2

ДВЕТЕ С БОНИ ОБИКАЛЯМЕ „ГЛЕНДЕЙЛ ГАЛЕРИЯ“ — мола на моловете — и денят става все по-хубав. Спираме се при „Сам Гуди“, за да разгледаме музикалната селекция. Купувам си компактдиск — „Най-доброто от 80-те години“, — а Бони най-новия албум на Джуъл. Настоящите й музикални интереси съответстват на личността й — замислена и красива, нито нещастна, нито щастлива. Очаквам с нетърпение деня, в който ще ме накара да й купя нещо по-живо, но днес това няма значение. Защото тя е щастлива. Това е най-важното.

Купуваме си огромни солени гевреци и сядаме на една пейка, за да ги изядем и да погледаме хората, които минават покрай нас. Двама тийнейджъри се лутат наоколо, те са слепи за всичко останало. Момичето е на около петнадесет, брюнетка, малко грозничка, слаба в горната част и закръглена в долната, облечена е в увиснали дънки и потник. Младежът изглежда на същата възраст и никак не е привлекателен. Висок, мършав, раздърпан, с очила с дебели стъкла, много акне и дълга коса. Вкарал е ръката си в задния джоб на дънките на приятелката си, а тя го е прегърнала през кръста. Двамата изглеждат млади, странни, шантави и щастливи. Напълно не на място, но това ме кара да се усмихна.

Забелязвам мъж на средна възраст да се пули по двадесетгодишна красавица. Тя прилича на неопитомен кон, изпълнена е с непринудена жизненост. Перфектна катраненочерна коса, която стига до талията й. Безупречна кожа с тен. Закачлива усмивка, закачливо носле, закачливо всичко. Излъчва увереност и чувственост, които смятам, че са по-скоро несъзнателни, отколкото целенасочени. Тя върви близо до мъжа. Той продължава да лапа мухите. Жената дори не го забелязва. Така стоят нещата.

И аз ли бях такава някога? Красиво същество, което караше мъжете да си губят ума?

Предполагам, че да. Но времената се менят.

И сега ме заглеждат, спор няма. Но вече не ме гледат с копнеж. Гледат ме с любопитство и отвращение. Трудно е да ги виня. Сандс много се постара, докато режеше лицето ми.

Дясната ми страна е перфектна и недокосната. Неприятната част е лявата. Белегът започва от средата на челото ми. Слиза надолу към веждите ми, след което завива на почти перфектни деветдесет градуса наляво. Нямам лява вежда, белегът зае мястото й. Кривата пътека продължава през слепоочието ми, където прави мързелив клуп надолу по бузата ми. След това се насочва към носа ми, прекосява едва горната му част и отново се връща. Разрязва диагонално лявата ми ноздра и профучава през челюстта, надолу към врата и свършва на ключицата ми.

Имам още един белег, който е прав и перфектен — започва под лявото ми око и стига до ъгълчето на устата ми. Той е по-нов от останалите. Мъжът, който уби Ани, ме принуди да се разрежа, докато ме гледаше и се наслаждаваше. Харесваше му да ме наблюдава как кървя. Виждах го в очите му, екзалтираше. Това беше едно от последните неща, които изпита, преди да му пръсна мозъка.

Това са видимите ми белези. Под яката на всяка блуза, която нося, има други. Направени са с острието на нож и върха на цигара.

Доста дълго време бях засрамена от лицето си. Правех косата си така, че да прикрива лявата му част, опитвах се да скрия онова, което Джоузеф Сандс ми причини. Обаче животът отново ме стисна в хватката си и възгледите ми за тези белези се промениха. Вече нося косата си на конска опашка и предизвиквам света да ме гледа.

Останалото от мен не е много зле. Нисичка съм, около метър и половина. Мат обичаше да казва, че гърдите ми са в „размер за хапане“. Не съм слаба, но съм във форма. Дупето ми не е малко, по-скоро прилича на балон. Мат много го обичаше. Понякога падаше на колене, докато стоях пред огледалото, хващаше ме за задника и поглеждаше нагоре към мен. С най-добрия си „Ам-Гъл“-ски глас казваше: „Безценното ми…“

Винаги се разсмивах, като правеше така.

Бони ме изважда от унеса, като ме дръпва за ръкава. Поглеждам в посоката, в която сочи.

— Искаш да отидем в „При Клеър“?

Тя кима.

— Няма проблем, дребосък. — „При Клеър“ е едно от онези места за майки и дъщери, където могат да се намерят евтини, но стилни бижута за млади и стари, ластици за коса, лъскави четки и какво ли не.

Влизаме в магазина, където ни посреща една от продавачките — жена на двадесет и няколко години — с патентована усмивка и с готовност да помага и продава. Очите й се ококорват, когато ме оглежда по-добре. Усмивката й първо изчезва, а после и устата й се изкривява.

Повдигам вежда.

— Проблем ли има?

— Не, аз… — младата жена продължава да се пули на белезите ми, изнервена и ужасена. Почти й съчувствам. Нейното божество е красотата, а лицето ми вероятно прилича на победа за дявола.

— Помогни на онези момичета ей там, Барбара. — Гласът е остър като плесница. Поглеждам в посоката, от която идва, и виждам жена на около четиридесет. Красива е по онзи начин, по който стават красиви жените, когато поостареят. Косата й е прошарена, а очите й са в най-пронизителното синьо, което някога съм виждала. — Барбара — повтаря тя.

Двадесетгодишната излиза от унеса, отвръща „Да, госпожо“ и бързо се отдалечава от нас.

— Не й обръщай внимание, скъпа — казва жената, като минава направо на „ти“. — Бива я в усмивките, но не е сред най-надарените в главата. — Гласът й е изключително мил. Отварям уста, за да отговоря, че няма проблем, но осъзнавам, че тя не говори на мен, а на Бони.

Поглеждам детето и виждам, че от очите се сипе жупел по двадесетгодишната. Тя се държи доста отбранително, що се отнася до мен, никак не й е приятно, когато някой ме гледа по този начин. Реагира на гласа на жената, като се обръща и я оглежда преценяващо. Смръщеното й изражение е заменено от срамежлива усмивка. Харесва я.

— Казвам се Джудит, а това е малкият ми магазин. С какво мога да ви помогна, дами?

Вече говори на мен. Дарявам я със свой собствен преценяващ поглед и виждам, че всичко е както трябва. Добротата на жената е естествена, дори нещо повече. Тя е характерна за нея. Не съм сигурна защо го правя, но й задавам въпроса, преди да успея да спра думите да излязат от устата ми:

— Защо не си втрещена като нея, Джудит?

Жената ме поглежда с пронизителните си сини очи и ме дарява с нежна усмивка.

— Миналата година преборих рака, скъпа. Подложих се на двойна мастектомия. Първия път, в който съпругът ми видя резултатите, дори не мигна, само ми каза, че ме обича. Красотата е доста надценена стока. — Джудит намига. — Така, мога ли да ви помогна…?

— Смоуки — отвръщам аз. — Смоуки Барет. Това е Бони. Просто разглеждаме, а ти ни помогна достатъчно.

— Заповядайте, разглеждайте, а ако си харесате нещо, просто ме повикайте.

Една последна усмивка, намигване и жената се оттегля, а след себе си сипе доброта като вълшебен прашец.

Прекарваме около двадесет минути в магазина и се снабдяваме с купища дрънкулки. Повечето от тях никога няма да бъдат използвани, но е истинско удоволствие да си ги купим. Обслужени сме от Джудит на касата, казваме си довиждане и напускаме с плячката си. Когато излизаме от магазина, поглеждам колко е часът.

— Трябва да се прибираме, скъпа. Леля Кали ще дойде след час-два.

Бони се усмихва и кима, след което ме хваща за ръката. Излизаме от мола. Денят навън е слънчев и перфектен. Имам чувството, че сме влезли в поздравителна картичка. Мисля си за Джудит и хвърлям поглед към Бони. Тя не ме вижда, че го правя. Изглежда безгрижна, каквото трябва да бъде всяко дете.

Слагам си слънчевите очила и отново се замислям колко прекрасен е денят. Най-хубавият от доста време насам. Може би това е добра поличба. Ще разчистя къщата си от призраците, а животът продължава да става все по-хубав и по-хубав. Сигурна съм, че постъпвам правилно.

Наясно съм, че когато се върна на работа, ще си спомня най-важното: навън дебнат хищници — изнасилвачи, убийци и по-лоши създания. Те живеят под същото синьо небе като нас, препичат се на топлината на същото слънце и винаги наблюдават, винаги чакат. Те се отъркват в нас и когато го сторят, започват да трептят като мрачен камертон.

Засега обаче слънцето си е просто слънце. Както каза гласът от съня ми: ние, счупените парчета, продължаваме да отразяваме светлината.

3

ДИВАНЪТ В ДНЕВНАТА НИ ОБГРЪЩА В МЕКАТА СИ ПРЕГРЪДКА. Той е стар и износен, от светлобежов микрофибър, който е белязан на места от миналото. Има капки от вино, които никога няма да се изперат, и някакви петна от храна, които датират от години назад. Плячката от мола ни чака в торбите, оставени на масичката за кафе, която също носи следи от неправилна употреба. Ореховото дърво лъщеше, когато двамата с Мат я купихме, а сега повърхността й е потъмняла и надраскана.

Трябва да заменя и двете, но не мога, поне не все още. Те бяха лоялни, удобни и верни служители и аз не съм готова да ги изпратя в рая на мебелите.

— Искам да поговорим за нещо, скъпа — казвам на Бони.

Тя ме дарява с пълното си внимание. Усеща колебанието в гласа ми, конфликта вътре в мен. Продължавай, казва ми този поглед. Всичко е наред.

Това е поредното нещо, което се надявам да оставя зад гърба ни един ден. Бони постоянно ме окуражава. Аз съм тази, която трябва да го прави, а не тя.

— Искам да поговорим за това, че не говориш.

Изражението й се променя — от съчувствено става разтревожено.

Не — отговаря тя. — Не искам да обсъждаме това.

— Скъпа. — Хващам я за ръката. — Просто се безпокоя, разбираш ли? Говорих с някои доктори. Мнението им е, че ако не говориш прекалено дълго време, може да загубиш тази способност завинаги. Дори да не проговориш никога повече, аз пак ще те обичам. Но това не означава, че го искам.

Бони кръстосва ръце. Усещам вътрешната й борба, но не мога да я разбера. До този момент.

— Да не би да се чудиш как да ми кажеш нещо? — питам аз.

Тя кима.

Да.

Поглежда ме замислена. Посочва устата си. Свива рамене. Прави го отново. Сочи. Свива рамене. За момент не мога да разбера какво иска да ми каже.

— Не знаеш защо не можеш да говориш?

Тя кима.

Да.

Бони вдига показалец. Това може да означава „но“ или „почакай“.

— Слушам те.

Посочва главата си. Не мога да разбера какво ми показва.

Отново ми е необходимо време, за да стопля.

— Не знаеш защо не можеш да говориш… но мислиш по темата? Опитваш се да разбереш каква е причината?

От облекчението, изписано на лицето й, осъзнавам, че съм улучила десетката. Мой ред е да се разтревожа.

— Но, скъпа… не искаш ли някой да ти помогне за това? Мога да те заведа на терапевт…

Бони скача от дивана, притеснена е. Започва да размахва ръце.

Няма начин, няма, ах-ах.

Този й жест не се нуждае от обяснение. Разбирам го на мига.

— Добре, добре. Без терапевти. Слагам ръка на сърцето си. — Обещавам.

Това е поредната причина, поради която мразя убиеца на майката на Бони, независимо че е мъртъв. Той беше терапевт и тя го знае. Извергът уби майка й пред нея, както и всякакво доверие в професията му.

Притеглям я в прегръдките си. Непохватна и груба съм, но тя няма нищо против.

— Съжалявам, скъпа. Просто… се тревожа за теб. Обичам те. Страхувам се, че никога няма да проговориш.

Бони сочи себе си и кима.

Аз също, казва тя.

Посочва главата си.

Но мисля по въпроса.

Въздъхвам.

— Смятам, че засега това е достатъчно.

Бони отвръща на прегръдката ми, показва ми, че всичко е наред, че денят не е опропастен, че нищо лошо не се е случило. Отново ме окуражава.

Приеми го. Тя е щастлива точно сега. Не й отнемай момента.

— Какво ще кажеш да се заровим в готините боклуци, които си купихме?

Бони ме дарява с широка усмивка и кима енергично с глава.

Супер.

Пет минути по-късно джунджурийките вече са отвлекли вниманието й от предишния ни разговор.

При мен обаче не действат така добре. Все пак аз съм възрастната. Не мога да потисна притесненията си с лак за нокти.

Не съм споделила на Бони каква е причината да си взема тази двуседмична почивка. Не съм я излъгала, просто си премълчах. Родителите имат това право. Премълчаваш, за да може детето ти да си остане дете. Неизбежно е, че един ден ще пораснат и ще поемат бремето на възрастните.

Налага се да взема някои решения в живота си и имам точно две седмици да реша какви ще са те. Сама си сложих този краен срок. Трябва да реша не само за мен, но и за Бони. Двете се нуждаем от стабилност, сигурност и рутина.

Всичко това се стовари на главата ми благодарение на заместник-директор Джоунс, който ме повика в офиса си преди десет дни.

Познавам го, откакто работя за ФБР. Той беше моят ментор, моят учител. Сега е мой шеф. Джоунс не стигна до настоящото си положение чрез връзки, той се издигна, защото беше изключителен агент. С други думи, той е истински, не е просто някакъв костюмар. Уважавам го.

Офисът му е лишен от прозорци и приветливост. Джоунс можеше да си избере чудесно местенце с невероятен изглед, но когато веднъж го попитах защо не го е сторил, ми отговори нещо от рода на „добрият шеф не трябва да прекарва много време в офиса си“.

Заместник-директорът беше седнал зад бюрото си — голям и тежък анахронизъм от сив метал, — с което разполага, откакто го познавам. Както и самият мъж, така и то направо крещи: „Ако не е счупено, не го пипай“. Както винаги беше покрито с купища папки и документи. Изтърканата табелка от дърво и месинг все така съобщаваше титлата му. По стените нямаше награди или сертификати, макар че съвсем случайно знам, че притежава доста, които може да изложи на показ.

— Сядай — каза ми Джоунс и посочи едно от двете кожени кресла, които винаги са били тук.

Заместник-директорът е в началото на петдесетте си години. Работи за ФБР от 1977 г. Започнал е точно тук, в Калифорния, откъдето лека-полека се е изкачвал по йерархичната стълбица. Женил се е два пъти и се е развеждал толкова. Той е красив мъж, макар и по един грубоват начин. Обикновено е беден откъм приказки, груб и непримирим. Също така е невероятен следовател. Бях щастливка, че имах възможността да работя с него в началото на кариерата си.

— Какво има, сър? — попитах го аз.

Заместник-директорът не ми отговори веднага.

— Не съм особено тактичен човек, Смоуки, затова ще я карам направо. Предлага ти се преподавателски пост в Куантико, ако го искаш. Не си длъжна да приемеш, но съм задължен да ти го предложа.

Останах като ударена от гръм. Зададох най-логичния въпрос:

— Защо?

— Защото си най-добрата.

Нещо в поведението му ми подсказа, че има още нещо.

— Но?

Джоунс въздъхна.

— Няма никакво „но“. Има само „и“. Ти си най-добрата. Най-квалифицираната и с най-големи заслуги.

— Какво се крие зад „и“-то?

— Някои висшестоящи в Бюрото, включително и директорът, смятат, че ти го дължат.

— Че ми го дължат?

— Заради онова, което си изгубила, Смоуки. — Заместник-директорът почти зашептя. — Изгуби семейството си заради Бюрото. — Докосна се по бузата. Не знаех дали жестът му беше неволен или искаше да подчертае белезите ми. — Премина през много трудности заради работата си.

— Е, и? — попитах гневно. — Съжаляват ли ме? Или се безпокоят, че по някое време може да се пречупя?

Джоунс ме изненада, като се ухили.

— При нормални обстоятелства бих се съгласил с подобна нагласа. Но не. Разговарях лично с директора и той даде ясно да се разбере, че това не е нагласена разплата. Това е награда. — Заместник-директорът ме изгледа преценяващо. — Някога срещала ли си се с директор Ратбън?

— Веднъж. Прилича ми на открит човек.

— Такъв е. Той е силен и честен — доколкото постът му го позволява — и казва всичко право и без заобикалки. Смята, че си перфектна за работата. Ще получиш по-голяма заплата, ще осигуриш стабилност за Бони и няма да си на бойното поле. — Шефът млъкна за миг. — Проблемът е, че доколкото разбрах от него, това е най-доброто, което Бюрото може да ти предложи.

— Не разбирам какво означава това.

— Имаше времена, когато те спрягаха за заместник-директор… за моята работа.

— Да, наясно съм.

— Можеш да забравиш за това.

Думите му ме шокираха.

— Защо? Защото бях разтърсена, когато Мат и Алекса бяха убити?

— Не, не, няма нищо общо с това. Мислиш прекалено надълбоко. Помисли по-повърхностно.

Сторих го и веднага осъзнах причината. От една страна, не можех да повярвам. От друга… все пак това беше Бюрото.

— Заради лицето ми, нали? Става въпрос за пиар.

В очите на Джоунс заблестя смесица от болка и гняв. Те бяха погълнати от изтощението му.

— Казах ти, че директорът е прям човек. Живеем в свят, който се ръководи от медиите, Смоуки. Няма проблем да си начело на отдела си и да изглеждаш по този начин. — Устните му се изкривиха в сардонична усмивка. — Но очевидно всички са на мнение, че това няма да е подходящо за директорска позиция. Романтично е, ако си ловецът, но е лошо за имиджа, ако си директор или заместник-директор. Аз смятам, че това са пълни глупости, както и той, но такова е положението.

Очаквах да се разгневя, но за моя изненада не го сторих. Беше ми безразлично.

Имаше времена, когато бях амбициозна като всеки друг агент. Двамата с Мат бяхме говорили за това, дори го планирахме. Предполагахме, че постепенно ще се изкачвам в йерархията. Но нещата се бяха променили.

Тук ставаше въпрос за прагматизъм. Ако оставехме личните чувства настрана, висшестоящите имаха право. Вече не бях подходяща да бъда административното лице на ФБР. Бях добра като войник, бях белязана и страшна. Бях способна да обучавам другите, бях ветеран. Но снимка с президента? Никога нямаше да имам тази възможност.

От друга страна, ми се откриваше шанс. Преподаването в Куантико беше привлекателна позиция, за която мнозина кандидатстваха. Заплатата беше добра, работното време — фиксирано, а стресът много по-малко. Учениците не стрелят по теб. Не проникват в дома ти. Не убиват семейството ти.

Всичко това премина през ума ми за един кратък миг.

— С колко време разполагам, преди да отговоря? — попитах аз.

— Месец. Ако кажеш да, ще имаш достатъчно време да се прехвърлиш. Шест месеца, че и повече.

Месец — помислих си. — Много време, но не и достатъчно.

— Какво смятате, че трябва да направя, сър?

Джоунс дори не се замисли.

— Ти си най-добрият агент, с когото съм работил, Смоуки. Трудна си за заменяне. Но трябва сама да вземеш това решение. Избери онова, което ще е най-добре за теб.

Връщам се в настоящето и поглеждам Бони, която е погълната от анимациите си. Мисля си как прекарахме деня — мързеливата сутрин, закуската и разходката до мола.

Какво е най-добро за мен? Какво е най-добро за Бони? Дали да не я попитам?

Да, няма да е лошо да го сторя. Но не сега.

Сега смятам да продължа с настоящия план — да опаковам нещата на Мат и Алекса и да им кажа довиждане, но не и да ги забравя.

Ще видим как ще се развият събитията след това.

Не се чувствах стресирана, че трябва да взема решение. Имах варианти. Вариантите означаваха бъдеще. Бъдеще тук, бъдеще в Куантико — най-хубавото беше, че продължавах напред, а продължаването напред беше живот. Нещата стояха много по-добре, отколкото преди шест месеца.

Продължавай да си го повтаряш… Но не е толкова просто, знаеш го. Нещо се крие зад това безразличие, нещо мрачно, неприятно и противняшко.

Противняшко дори не е истинска дума, смъмрям се наум.

Изчиствам главата си от всичко това (или поне се опитвам) и се отпускам. Съботата отново е събота.

— Анимациите са супер, нали, скъпа?

Бони кима, без да отделя поглед от телевизора.

Да, съгласна е тя. Наистина са супер.

Въобще не са противняшки.

4

— ПРИЛИЧАТЕ НА ДВЕ МЪРЗЕЛИВИ СЕСТРИЧКИ — КАЗВА КАЛИ.

Тя е в кухнята и се е изпънала като струна. Барабани с лакираните си в тъмночервено нокти по черния гранитен плот. Медената й коса контрастира на шкафовете от бял дъб зад нея. Повдига неодобрително вежда.

Двете с Бони се ухилваме една на друга.

Ако някой решеше, че светът има нужда от светица на непочтителността, то Кали щеше да си заслужи безпроблемно титлата. Тя е непочтителна, устата й има навика да нарича всички „сладкишче“. Слуховете гласят, че има писмено порицание, защото нарекла директора на ФБР така. Въобще не се съмнявам, такава си е нашата Кали.

Също така е красива по начин, по който всички двадесетгодишни момичета й завиждат, защото красотата й е перманентна, това е красота на филмова звезда, недокосната от възрастта. Виждала съм нейни снимки на двадесет години и с ръка на сърцето мога да кажа, че сега, на тридесет и осем, е много по-красива. Косата й е огненочервена, устните й са пълни, а краката дълги — спокойно можеше да бъде фотомодел. Но вместо да борави с четка за коса, тя беше избрала пистолета. Мисля, че онова, което я прави още по-красива — ако въобще е възможно подобно нещо, — е абсолютната й незаинтересованост от физическото й съвършенство. Не че има ниско самочувствие (хич, ама хич не е така), просто красотата й не е нещо, с което да се фука.

Кали е твърда като стомана, по-умна от учените в НАСА и най-лоялната приятелка, за която всеки може само да мечтае.

Нищо от изброеното не е очевидно. Кали не показва открито чувствата си. Никога не ми е изпращала картичка за Коледа или подарък за рождения ден. Любовта й личи в действията й.

Точно Кали ме намери след случилото се с Джоузеф Сандс. Тя взе пистолета, който бях насочила към нея и на който натисках спусъка, а петлето удряше на празно, щрак-щрак-щрак.

Кали е член на екипа ми, работим заедно от десет години. Тя има магистърска степен по криминалистика, която се вписва чудесно с умствения й капацитет. Определено притежава голяма доза бруталност, когато се заема с разследване. Уликите и истината са нейните най-висши цели. Ако уликите сочат към теб, Кали ще те погне и ще те унищожи, независимо колко добре сте се разбирали преди това. Също така няма да се чувства виновна. Най-простото решение на проблема: не бъди престъпник и няма да имаш ядове с нея.

Кали не е перфектна, просто носи белезите си по-добре от нас, другите. Забременяла на петнадесет и била принудена от родителите си да даде детето си за осиновяване. Тя пазеше тази тайна и не я беше споделила дори с мен, допреди шест месеца. Един убиец я принуди да се разкрие. Хората завиждаха на красотата й, но тя се беше борила и страдала, за да се превърне в жената, която е днес.

— Доволни сме, че те виждаме — отвърнах аз и се усмихнах. — благодаря ти, че дойде.

Кали маха пренебрежително с ръка.

— Тук съм заради безплатната храна. — Поглежда ме със сериозен поглед. — Ще има безплатна храна, нали?

Бони отговаря вместо мен. Тя отива до хладилника, отваря го и изважда кутия от любимото на Кали шоколадови понички.

Приятелката ми се преструва, че избърсва сълза от окото си.

— Бог да те благослови. — Ухилва се на дъщеря ми. — Искаш ли да ми помогнеш да излапаме няколко?

Бони се усмихва, още слънце и рози. Вземат си мляко, което е важна съставка от яденето на понички. Наблюдавам ги, докато се хранят, и осъзнавам, че този обикновен миг ми носи щастие, за каквото човек може само да мечтае. Приятелки, понички и усмихнати дъщери — еликсирът на смеха и живота.

— Не, сладкишче — казва Кали. — Никога не яж, преди да топнеш поничката първо. Освен ако няма мляко, разбира се, защото това е първото правило на живота и никога не трябва да го забравяш: поничките са по-важни от млякото.

Поглеждам приятелката си изумена. Тя не осъзнава какво прави, защото е погълната от своята митология за поничките. Това е едно от нещата, заради които Кали ми е любим човек. Желанието й да се забавлява. Да откъсне, без да изпита грам вина, плода на щастието.

— Ще се върна след малко — заявявам аз.

Качвам се по покритите с мокет стъпала и отивам в спалнята си. Тя е голяма и просторна. Щорите могат да се настроят така, че да пропускат светлината малко или много. Стените са боядисани в кремаво, а кувертюрата на леглото е светлосиня. Самото легло е заело голяма част от стаята и гордо отстоява позицията си — то е легло с балдахин, огромно е, а матракът му е невероятен. Върху него има купища възглавници, планини от възглавници. Обожавам възглавници.

В стаята има два еднакви гардероба — един за мен и един за Мат, които са от черешово дърво, боядисано в тъмен нюанс. Вентилаторът на тавана се върти тихичко, почти недоловимото му бучене е мой спътник в съня от доста дълго време.

Сядам на леглото и оглеждам стаята, опитвам се да я погълна цялата.

Нуждая се от миг, преди всичко да започне. Искам да видя за последно какво е било, а не в какво ще се превърне.

Чудесни неща, ужасни неща и банални неща са се случвали тук, на това легло. Всички те преминават през мен като дъждовни капки през дървесно листо. Те са тихо барабанене по покрива на моя свят.

Спомените изведнъж вече не са толкова остри и спират да пускат кръв. Спират да ме прорязват и започват да ме разчувстват. Така правят те в последно време и съм много щастлива заради това. Имаше времена, когато спомените за Мат и Алекса удвояваха болката ми. Сега си спомням за тях и се усмихвам.

Имаш развитие, скъпа, имаш голямо развитие.

Мат продължава да ми говори от време на време. Той беше най-добрият ми приятел, не съм готова да изгоня гласа му от главата си.

Затварям очи и си спомням момента, в който докарахме леглото в тази стая. Бяхме го взели от един магазин за мебели. Това беше първият ни дом, който купихме, като изтеглихме всичко от банковите си сметки, за да платим капарото, и се молехме да попаднем на разбран продавач. Къщата се намираше в хубав квартал в Пасадена — нова, двуетажна (нямаше как да си позволим някоя от стогодишните прелести, които гледахме с навлажнени погледи). Не беше близо до работните ни места, но никой от двама ни не искаше да живее в Ел Ей. Искахме семейство. Пасадена беше по-безопасна. Къщата приличаше на всички останали наоколо. Да, липсваше й идентичност, но все пак беше наша.

— Това е домът ни — каза ми Мат в предния двор и ме прегърна, докато гледахме къщата. — Ще създадем семейство тук. Мисля, че ни трябва ново легло за целта. Символично погледнато.

Това беше глуповато и сантиментално, разбира се. И се съгласих, разбира се. Купихме леглото и сами го качихме по стълбите. Измъчихме се, докато сглобим лицевата дъска и рамката и сложим матрака. Седнахме на пода в спалнята запъхтени, за да си починем.

Мат ме погледна и ми се усмихна. Започна да движи веждите си нагоре-надолу.

— Какво ще кажеш да хвърлим един чаршаф на леглото и да потанцуваме хоризонтално мамбо?

Изкикотих се на грубите му думи.

— Определено знаеш как да впечатлиш едно момиче.

Изражението му стана подигравателно сериозно. Постави едната си ръка на сърцето, а другата вдигна във въздуха.

— Баща ми ме научи, че има правила, когат’ си легнеш с девойче. Обещах му да ги следвам, докат’ съм жив.

— Какви бяха те?

— Никога не носи чорапи по време на секс. Намери къде се намира клиторът. Накарай я да заспи, преди ти да заспиш. Никакво пърдене в леглото.

Кимнах сериозна.

— Баща ти е бил мъдър човек. Съгласна съм с условията ти.

Танцувахме хоризонтално мамбо цял следобед, а и цяла вечер.

Поглеждам леглото. По-скоро го усещам, отколкото го виждам.

Алекса беше зачената на това легло в някой потен, нежен момент или по време на някой по-груб и акробатичен такъв, кой знае. Аз и Мат се събрахме и от двама станахме трима. Добра работа, истински Божи дар.

Прекарах безброй безсънни нощи на това легло, докато бях бременна. Подути глезени, болящ гръб. Винях Мат за всичко. Винях го с настървението, което човек можеше да изпита в три сутринта и товара на 210 дни. Също така обичах Мат за всичко. Това беше една бездънна любов, дължаща се на смесица от истинска радост и полудели хормони.

Някои хора са прекалено големи егоисти в началото на брака си. Бременността бързо се справя с това.

Когато доведохме Алекса у дома, я сложихме в средата на същото това легло и двамата с Мат легнахме от двете й страни. Не можехме да повярваме, че имаме дете.

Алекса беше зачената тук. Тя плачеше тук, понякога. Смееше се тук, гневеше се тук, дори веднъж повърна тук, след като Мат й позволи да яде прекалено много сладолед. Тогава почистих леглото, а той спа на дивана.

Научих някои уроци на това легло. Веднъж двамата с Мат правехме любов. Не секс, а любов. Преди това имаше вино и свещи. Бяхме пуснали перфектния диск с музика на перфектното ниво на звука — достатъчно силно, за да създаде атмосфера, но не и за да ни разсейва. Луната беше пълна, а нощният бриз умерен. Бяхме запотени, но не по неприятен начин. Преживяването беше невероятно.

И тогава пръднах.

Беше лекичко, разбира се но все пак пръднах. Двамата застинахме. Целият свят като че увисна в един дълъг, агонизиращ и унизителен миг.

В следващия момент се разкикотихме. Започнахме да се смеем с пълни гърла. Завихме толкова силно, че се наложи да притиснем възглавници до лицата си, за да се успокоим. Същата вечер Алекса беше на гости при приятелка. По-късно правихме един по-различен секс. Вече не беше по книга, а някак си по-нежен и по-истински.

Човек може да има гордост или любов, но не и двете. В това легло научих, че любовта е по-добрият вариант.

Не всичко беше пръдни и смях. Двамата с Мат също така се карахме тук. Господи, такива здрави скандали си спретвахме. Точно така ги наричахме — здрави скандали. Бяхме убедени, че един успешен брак се нуждае от такива от време на време. Гордеехме се с някои от „най-добрите си свади“, които, разбира се, винаги бяха свързани с гордостта.

Бях изнасилена в това легло и гледах как Мат умира, докато бях завързана за него. Лоша работа.

Вдишвам, издишвам. Дъждовните капки падат от дървесните листа. Те са нежни, но безжалостни. Истината е, че когато вали, се намокряш, няма как да е другояче.

Поглеждам леглото и се замислям за бъдещето. За всички хубави неща, които все още могат да се случат тук, ако реша да остана. Мат вече го няма, както и Алекса, но Бони е до мен, а и имам себе си.

Животът, какъвто беше досега, представляваше млякото. Но животът като цяло беше истинска шоколадова поничка, а поничката е по-важна от млякото.

— Значи тук е започнала магията.

Гласът на Кали ме изважда от унеса. Тя стои на прага на вратата и ме гледа изпитателно.

— Влизай — каня я аз. — Благодаря ти, че дойде, за да ми помогнеш с това.

Кали влиза в спалнята. Очите й се стрелкат във всички посоки.

— Нямах какво да правя. Алтернативата ми беше да гледам за пореден път „Ангелите на Чарли“. А и Бони ме храни.

Ухилвам се насреща й.

— Какво ни трябва, за да си хванем дива Кали: шоколадови понички и голям капан за мишки.

Тя идва при мен и се пльосва на леглото. Подскача няколко пъти върху него.

— Много яко — констатира.

— Имам много хубави спомени тук.

— Винаги съм се чудила… — Кали се подвоумява.

— Какво?

— Защо го задържа? Това е същото легло, нали? В което се случи?

— Да. — Прокарвам ръка по кувертюрата. — Обмислях да го разкарам. Не можех да го доближа първите няколко седмици, след като се прибрах у дома. Спях на дивана. Когато събрах достатъчно кураж да се върна на него, осъзнах, че не мога да го заменя с никое друго. Тук се случи нещо ужасно, така е. Но то не може да заличи всички хубави моменти, които съм прекарала на него. С хората, които съм обичала. С моето семейство. Няма да позволя на Сандс да ми отнеме всичко това.

Не мога да разчета погледа в очите й. Тъга. Вина. Малко копнеж?

— Виждаш ли? Това е разликата между нас двете, Смоуки. През младежките си години направих една грешка — спах с грешното момче, забременях и изоставих детето си. След това си казах, че повече няма да се обвързвам. Ти беше изнасилена в това легло, но спомените, които са ти останали, са моментите, които си прекарала с Мат и Алекса. Възхищавам се на оптимизма ти. — Усмивката й е почти меланхолична. Кали бърза да се самоиронизира: — Що се отнася до мен, моята песен е изпята.

Не казвам нищо, защото познавам добре приятелката си. Това е всичко, което може да ми каже. Тя знае, че ако тръгне да ме успокоява, ще ме унизи и ще ме накара да се почувствам предадена. Готова съм да я изслушам и не искам нищо повече от нея.

Кали се усмихва.

— Знаеш ли какво ми липсва? — пита ме тя. — Такосите на Мат.

Поглеждам я изненадана и също се усмихвам.

— Бяха страхотни, нали?

— Понякога ги сънувам — отвръща тя, а погледът й е като на героиня от мелодрама.

Не мога да готвя, дори някой да опре пистолет в главата ми. Толкова не ме бива, че мога да загоря и вода. Мат, както с всяко друго нещо, се справяше и с това. Купуваше си готварски книги и пробваше някои неща. В девет от десет случая резултатите му бяха невероятни.

Някой го беше научил да прави такоси, но не знам кой. Не правеше от онези с купените от магазина продукти, а такива, при които приготвяше всичко на момента. Резултатът беше една апетитна симфония. Добавяше някаква подправка на месото, която буквално караше устата ми да се пълни със слюнка.

Явно действаше по същия начин и на Кали. Тя обожаваше храната му и се самопоканваше у дома за вечеря три или четири пъти седмично. Все още ясно си спомням всеки път, в който навиваше такоса си и започваше да го дъвче, като едновременно с това не спираше да говори. Казваше неща, които караха Алекса да се кикоти, докато млякото не тръгнеше по грешен път и не излезеше през носа й. Това, разбира се, беше върхът на сладоледа за дъщеря ми, нейният апогей на смеха.

— Благодаря ти — казвам й.

Кали знае какво имам предвид. Благодаря ти за този спомен, за този забравен горчиво-сладък момент, за този удар под кръста, от който едновременно те боли и се чувстваш прекрасно.

Такава е Кали — навежда се близо, за да прегърне душата ми, след което се дърпа назад, за да запази арогантната си дистанция.

Тя става от леглото и тръгва към вратата. Преди да излезе, се обръща към мен и ми се усмихва дяволито.

— Знаеш ли? Не ти трябва капан. Просто сложи приспивателно в поничките. Никога не бих отказала да си похапна от тях.

5

— КАК СЕ СПРАВЯШ, СМОУКИ?

Въпросът е зададен от Елейна. Тя се появи преди двадесетина минути и след дежурните прегръдки с Бони направи така, че да останем насаме в дневната. Погледът й е олицетворение на честността, добротата и ярката светлина. Кафявите й очи ме пронизват. „Глупости не се допускат“, заявяват те.

— Предимно добре, има и малко лошо — отвръщам, без да се поколебая. Никога дори не ми е хрумвало да лъжа Елейна. Тя е от онези редки хора, които едновременно са мили и силни.

Погледът й омеква.

— Разкажи ми за лошото.

Поглеждам я и се опитвам да намеря думи, с които да опиша новия си демон, дявола, който лудува в главата ми, докато спя. Преди сънувах Джоузеф Сандс, който ми се хилеше, подиграваше и изнасилваше отново и отново, който уби семейството ми с намигане и с усмивка на лицето. Сандс избледня; сега кошмарите ми се въртят около Бони. В сънищата ми тя седи в скута на луд, а в гърлото й е опрян нож. В сънищата ми тя лежи на бял килим с дупка от куршум в челото, а под нея се е образувал пурпурен ангел.

— Страхувам се.

— За какво?

— Бони.

На лицето на Елейна се изписва разбиране.

— Ах. Страхуваш се, че нещо ще й се случи.

— По-скоро съм ужасена. Притеснявам се, че никога няма да проговори и ще полудее. Страхувам се, че няма да бъда до нея, когато се нуждае от мен.

— И? — пита Елейна, приканва ме да продължа. Кара ме да й споделя за ужаса, който изпитвам, за онова, което се крие на дъното на бездната, иска да го облека в думи.

— Страхувам се, че ще умре, разбираш ли? — Гласът ми е малко остър. Съжалявам за това. — Съжалявам.

Елейна се усмихва, за да ми покаже, че всичко е наред.

— Като се има предвид случилото се, мисля, че страхът ти е основателен, Смоуки. Ти изгуби дете. Знаеш, че е възможно да се случи. По дяволите, Бони почти умря пред очите ти. — Тя ме докосва нежно с ръка. — Страхът ти е основателен.

— Той ме кара да се чувствам слаба — отговарям и се чувствам жалка. — Страхът е слабост. Бони има нужда да съм силна.

Спя със зареден пистолет в нощното ми шкафче. Къщата е опасана в аларми. Резето на предната врата би отнело час на всеки нарушител, който реши да проникне в къщата. Всичко това помага, но не ме кара да се успокоя.

Елейна ме поглежда остро и поклаща глава.

— Не. Бони има нужда да си тук. Има нужда да я обичаш. Тя се нуждае от майка, а не от супергерой. Истинските хора са объркани, сложни и обикновено създават неприятности, но поне са там, където трябва, Смоуки.

Елейна е съпругата на един от членовете на екипа ми, Алън. Тя е красива латино жена с нежни черти и поетични очи. Истинската й красота идва от сърцето й, тя е изключително нежна и тази й нежност я превръща в „Майка“, „Безопасност“ и „Любов“. Не по някакъв глупав и лигав начин — добротата на Елейна е нещо истинско. Тя е непреклонна, безупречна и уверена.

Миналата година беше диагностицирана с рак на дебелото черво, втора фаза. Подложи се на операция, за да премахнат тумора, след която ходи на лъче- и химиотерапия. Справя се добре, но изгуби гъстата си, буйна коса. Тя носи това бреме, както аз се научих да живея с белезите си: открито. Главата й е обръсната, без да е покрита с шапка или кърпа. Чудя се дали болката от тази загуба пронизва сърцето й от време на време, както липсата на Мат и Алекса пронизва моето.

Вероятно не. За Елейна загубата на косата е малка цена за възможността да остане жива. Тя е човек, който разбира правилно нещата и това е част от силата й.

Елейна дойде да ме види, след като Сандс отне семейството ми. Тя връхлетя в болничната ми стая, избута сестрата настрана и се стовари отгоре ми с широко разтворени ръце. Тези ръце ме хванаха и обгърнаха като ангелски криле. Зарових се в тях и изплаках реки от сълзи на гърдите й. Елейна беше моята майка в онзи момент; винаги ще я обичам за това.

Тя ме стиска за ръката.

— Няма нищо странно, че се чувстваш по този начин, Смоуки. Ще се освободиш от страха, ако не обичаш Бони, но мисля, че това няма как да стане.

Гърлото ми се стяга. Очите ми започват да парят. Елейна е изключително добра в изваждането на бял свят на простите истини, онези, които ти помагат и те освобождават, но които си имат определена цена — не можеш да ги забравиш. Тази Истина е грозна, красива и неизбежна. Страхувам се, защото обичам Бони. Единственото, което трябва да направя, за да се освободя от стреса, е да спра да я обичам.

Няма как да стане.

— Въобще някога ще се отърся ли от този страх? — питам и вдишвам изнервена. — Не искам да й прецакам живота.

Елейна ме хваща за ръцете и ме поглежда настойчиво.

— Знаеш ли, че съм сирак, Смоуки?

Опулвам се насреща й изненадана.

— Не, не знаех.

Тя кима.

— Е, такава съм. Двамата с брат ми, Мануел, останахме сираци, след като мама и татко починаха в автомобилна катастрофа. Бяхме отгледани от Абуела — нашата баба. Чудесна жена. Наистина прекрасна. Никога не се оплака. Нито веднъж. — Усмивката на приятелката ми е някак си отнесена. — А Мануел… о-о… той беше чудесно момче, Смоуки. С голямо сърце. Мило. Но беше много хилав. Винаги първи се разболяваше и последен се оправяше. Един летен ден нашата Абуела ни заведе на плажа Санта Моника. Мануел попадна в подводно течение. Удави се.

Думите са прости, изречени със спокоен тон, но усещам болката в тях. Тихата тъга.

— Изгубих родителите си без причина. Изгубих брат си в онзи прекрасен ден. Единственият му грях беше, че не можеше да рита достатъчно с крака, за да се върне на брега. — Елейна свива рамене. — Това, което искам да кажа, Смоуки, е, че познавам страха. Ужаса да изгубиш някого, когото обичаш. — Тя пуска ръцете ми и се усмихва. — Вероятно ще ме попиташ какво се случи след това? Влюбих се в един чудесен мъж, чиято работа е много опасна, и, да, стояла съм будна през нощта и съм се страхувала, страхувала, страхувала. Понякога си го изкарвам на Алън. Безпричинно.

— Наистина? — Трудно ми е да го повярвам, тъй като в моите очи Елейна е издигната на пиедестал. Съвършената ми представа за нея не ми позволява да я видя в подобна светлина.

— Наистина. Понякога годините минават без никакви смущения. Дори не се замислям, че мога да го изгубя, и вечер спя добре. Но чувството винаги се завръща. И за да отговоря на въпроса ти: не, аз никога не се отърсих от този страх и, да, все още предпочитам да обичам Алън въпреки страха и всичко останало.

— Елейна… защо досега не си ми споделяла нищо от това, че си сирак и че брат ти е починал?

Приятелката ми свива рамене — жест, който крие много смисъл в себе си.

— Не знам. Предполагам, че цял живот съм се опитвала да избягам от тази история, затова съм забравила да я разказвам, когато е трябвало. Смятах да ти я споделя веднъж, когато беше в болницата, но реших да не го правя.

— Защо?

— Ти ме обичаш, Смоуки. Това само щеше да те нарани допълнително, вместо да помогне.

Права е, осъзнавам сега.

Елейна се усмихва, усмивката й е съставена от много цветове. Това е усмивката на съпруга, която знае, че е щастливка да има съпруг, когото наистина обича, на майка, която никога не е имала собствено дете, на плешива Рапунцел, която е щастлива, че е жива.

Кали и Бони се появяват в дневната. Двете ме разглеждат с преценяващи погледи. Вероятно търсят пукнатини.

— Готови ли сме за шоуто? — пита Кали.

Насилвам се да се усмихна.

— Напълно.

— Кажи ни какво трябва да правим — намесва се Елейна.

Вземам се в ръце и си налагам да не се разпадна на части.

— Мина година, откакто Мат и Алекса умряха. Доста неща се случиха оттогава. — Поглеждам Бони и се усмихвам. — Не само за мен. Все още ми липсват. Сигурна съм, че никога няма да спрат да ми липсват. Но… — използвам същата фраза, която казах на Бони по-рано: — Те вече не живеят тук. Не искам да изтрия всеки спомен за тях. Пазя всяка снимка и всеки домашен видеозапис. Имам предвид практическите неща, от които вече няма никаква полза. Дрехи. Афтършейв. Стикове за голф. Неща, които щяха да бъдат използвани само ако те бяха тук.

Бони ме гледа без никакви резерви. Усмихвам й се и слагам ръката си върху нейната.

— Тук сме, за да ти помогнем — казва Елейна. — Просто ни кажи какво да правим. Какво ще кажеш да се разделим по стаите? Или искаш всички да ги минаваме заедно?

— Заедно, мисля.

— Добре. — Приятелката ми млъква за миг. — От коя стая ще започнем?

Имам чувството, че съм залепнала за дивана. Мисля, че Елейна усеща това. Затова ме приканва. Кара ме да се размърдам, да стана и да се заемам за работа. Това ме ядосва, но бързо изпитвам вина, че съм се подразнила, защото никога не съм се дразнила на Елейна, а и тя не го заслужава.

Ставам на крака. По-скоро скачам, без да се замисля за последиците.

— Да започнем от спалнята.

* * *

Слагаме няколко кашона един до друг, след което следва какофония от отлепване на тиксо и стържещ картон. Отново настъпва тишина. Двамата i Мат имахме свои собствени гардероби. Поглеждам вратата на неговия и въздухът натежава.

— О, за Бога — казва Кали. — Тук е прекалено сериозно.

Тя отива при прозорците и отваря щорите на единия, на другия, на всичките. В стаята нахлува слънчева светлина, истинска вълна от злато. Следва решително и непоколебимо отваряне на прозорците. Само след миг ни облъхва хладен ветрец, последван от звуците отвън.

— Почакайте — изръмжава Кали и излиза от стаята.

Елейна повдига въпросително вежда към мен. Свивам рамене. Чуваме приятелката ни да рови нещо долу, след което се премества в кухнята. Не след дълго се връща в спалнята при нас. В ръцете си държи малка музикална система и компактдиск. Включва системата в контакта, слага диска в нея и натиска копчето за възпроизвеждане. Понася се енергичен ритъм на барабани, примесен с риф на електрическа китара, който е доста игрив и не особено известен. Това е една от онези песни — не й знам името, макар да съм я чувала хиляди пъти, — които те карат да тактуваш с крак.

— Хитовете на 70-те, 80-те и 90-те — казва Кали. — Не са кой знае какво, но ще разведрят обстановката.

Кали успя да трансформира стаята точно за три минути. От мрачна и сериозна стана светла и ведра. Поредната спалня, докосната от прекрасния ден. Мисля си за онова, което ми каза по-рано, че е неспособна да споделя, и осъзнавам, че като избягва сериозните моменти в живота, тя постига поне едно положително нещо: готова е да се забавлява по всяко време.

Поглеждам Бони и повдигам вежда.

— Смяташ ли, че можем да танцуваме и да работим, скъпа? — питам я аз.

Тя ми се ухилва и кима.

— И аз така мисля — отвръщам й, поемам си дълбоко въздух, отивам при вратата на гардероба и я отварям.

6

МУЗИКАТА И СЛЪНЧЕВАТА СВЕТЛИНА ПОМОГНАХА. Обработихме гардероба на Мат, без да се чувствам много тъжна.

Опаковахме тениските, панталоните, пуловерите и обувките му. Ароматът му беше навсякъде, както и духът му. Имах спомени за всяка една дреха. Усмихваше се, докато носеше тази вратовръзка. Плака на погребението на дядо си в този костюм. Алекса беше оставила петно от мармалад на тази риза. Тези спомени не бяха толкова болезнени, колкото очаквах. Бяха по-скоро приятни, отколкото депресиращи.

Добре се справяш, скъпа, проговори Мат в главата ми.

Не му отговорих, но се усмихнах на себе си.

Помислих си за Куантико и възможността, която ми се откриваше там. Може би няма да е зле да оставиш това място зад гърба си.

Ако го сторя, искам аз да взема решението, а не да го правя насила. Имам нужда да прегърна призраците си и да ги успокоя, за да не ме преследват където отида. Защото това правят те.

Приключваме с гардероба, спалнята и банята. Болката я има, но е поносима. Нека бъде горчиво-сладко, сервитьорке, но гледай сладкото да е повече.

Трите слизаме по стълбите с кутии в ръце, минаваме през гаража и се качваме в таванското помещение над него, оставяме ги на пода и ги избутваме в ъглите, където знам, че ще стоят мирно на тъмно и ще събират прах.

Съжалявам, Мат, мисля си аз.

Това са просто предмети, скъпа — отвръща той. — Сърцето не може да хване прах.

Предполагам, че е така.

Между другото — казва Мат изневиделица, — какво стана с 1затеб2замен?

Не отговарям. Застанала съм на стълбата, половината ми тяло все още е в таванското помещение.

— Смоуки? — провиква се Кали от вратата на гаража.

— Идвам след секунда.

Да — мисля си аз. — Какво стана с 1затеб2замен? Какъв е планът там?

Покрай работата ми разбрах, че добрите мъже и жени също имат тайни. Добрите съпруги и съпрузи също могат да си изневеряват, да имат скрити пороци и да се окаже, че всъщност не са чак толкова добри. Също така научих, че всичко излиза на бял свят, когато умреш, защото другите са свободни да ровят в живота ти, когато си искат, и ти не можеш да направиш абсолютно нищо по въпроса.

Което ме отвежда до 1затеб2замен. Това е парола. Мат ми обясни важността да си избираме надеждни пароли, след като имейлът ни беше хакнат.

— Трябва да има цифри и букви. Колкото по-дълга е паролата, толкова по-добре, но все пак трябва да си избереш нещо, което можеш да запомниш, без да си го записваш. Нещо, за което можеш да се сетиш бързо. Като… — Мат щракна с пръсти. — Едно за теб, две за мен. Това е израз, който не ми излиза от главата. Промених го малко, добавих цифри и накрая стана 1затеб2замен. Глуповата парола, но ще я запомня и ще е трудно за някого да я налучка случайно.

Мат беше прав. Паролата залепна като дъвка на подметка. 1затеб2замен. Никога не ми се наложи да си я запиша. Винаги ще я помня.

Няколко месеца след като Мат почина, бях седнала на компютъра му. Имахме домашен офис с компютър за всеки от нас. По него време бях напълно безчувствена и просто исках да събудя някоя емоция в тялото си. Прегледах имейла му, рових във файловете му. Натъкнах се на една папка, която беше озаглавена „Лично“. Когато щракнах върху нея, за да я отворя, разбрах, че е защитена с парола.

Без дори да се замислям, в главата ми изникна 1затеб2замен. Пръстите ми се насочиха към клавиатурата. Имах намерение да я въведа. Но се спрях.

Замръзнах.

Ами ако? — помислих си. — Ами ако лично наистина означава лично? Като нещо, което не е за моите очи?

Тази мисъл ме потресе. И ужаси. Въображението ми препусна като лудо.

Любовница? Порно? Обичал е някоя друга?

След тези мисли последва вина.

Как може да си мислиш подобни неща? Това е Мат. Твоят Мат.

Излязох от стаята, изгоних господин 1затеб2замен и се опитах повече да не мисля за това.

Само че споменът се появява от време на време. Като сега.

Е? Истина или отрицание?

— Смоуки? — провиква се отново Кали.

— Идвам — отвръщам и слизам по стълбата.

Все още усещам Мат.

Чака.

1затеб2замен.

Опаковането на миналото не е никак приятна работа.

* * *

Заставаме на прага на вратата на стаята на Алекса. В мен се заражда неприятно усещане. Болката тук е по-остра, но поносима.

— Хубава стая — казва Елейна.

— Алекса искаше да е такава — отвръщам и се усмихвам.

Това е стаята мечта за всяко малко момиче. Леглото е цялото в пурпур, като на някоя принцеса, и с балдахин. Кувертюрата и възглавниците са дебели, меки и удобни. „Лягай, потопи се в нас“, приканват те.

Една четвърт от пода е покрита с колекцията от плюшени играчки на Алекса. Те варират от малки, през големи до огромни, а животинските видове, които изобразяват, са от неопределени до фантастични.

— Лъвове, тигри, муслони, о, майко — шегуваше се Мат.

Оглеждам стаята и се сещам нещо. Чудя се как е възможно да не ми е хрумвало досега.

Бони спи с мен от деня, в който я доведох в къщата. Не мисля, че някога е влизала в тази стая.

Бъди по-конкретна — смъмрям се. — Никога не си я водила тук, това е истината. Никога не си я питала дали иска купища плюшени играчки или пурпурна експлозия от чаршафи и одеяла.

Време е да поправя това, мисля си. Коленича до Бони.

— Искаш ли нещо оттук, скъпа? — питам я. Тя ме поглежда, очите й търсят моите. — Можеш да вземеш всичко, което пожелаеш. — Стискам ръката й. — Наистина. Можеш да получиш цялата стая.

Тя поклаща глава. Не, благодаря ти — иска да отвърне.

Оставила съм играчките зад гърба си — говори погледът й.

— Добре, миличка — отвръщам и се изправям.

— Как искаш да процедираме тук, Смоуки? — Нежният глас на Елейна ме стряска.

Прокарвам ръка през косата на Бони, докато оглеждам стаята.

— Е… — започвам аз, но в този момент мобилният ми телефон иззвънява.

Кали завърта очи.

— Пак се почва.

— Барет — отговарям аз.

Съжалявам — извинявам им се беззвучно.

Един дълбок глас избоботва:

— Смоуки, Алън е. Съжалявам, че те безпокоя точно днес, но имаме проблем.

Алън ръководи екипа, докато съм в отпуска. Той е напълно подходящ за целта и фактът, че е изпитал нужда да ми се обади, ме кара да наостря уши.

— Какво има?

— Намирам се пред една къща в „Канога парк“. Местопрестъпление. Тройно убийство. Неприятна работа. Уловката е, че вътре има шестнадесетгодишно момиче. Насочила е оръжие в главата си и казва, че ще разговаря само с теб.

— Поискала е да говори с мен? Нарекла ме е по име?

— Да.

Млъквам за миг, за да обработя информацията.

— Наистина съжалявам, че те безпокоя, Смоуки.

— Не се тревожи за това. Бездруго смятахме да си починем малко. Дай ми адреса и двете с Кали ще дойдем възможно най-скоро.

Записвам информацията и затварям.

Хората не са прави, като си казват, че смъртта си почива от време на време. Лоша работа. Както винаги, живея на няколко равнища: опитвам се да превърна къщата си в дом, трябва да взема решение дали да напусна този дом и да се преместя в Куантико и да попреча на една млада жена да си пръсне мозъка. Мога да правя всичко и да дъвча дъвка в същото време. Браво на мен.

Поглеждам Бони.

— Миличка… — започвам аз, но млъквам, когато тя ми отговаря с кимане. Всичко е наред, върви, казва ми.

Поглеждам съпругата на Алън.

— Елейна…

— Ще я гледам.

Изпитвам облекчение и благодарност.

— Кали…

— Аз ще карам — отвръща тя.

Прикляквам до Бони.

— Ще ми направиш ли една услуга, скъпа?

Тя ме поглежда въпросително.

— Помисли какво да правим с всички тези плюшени играчки.

Бони се ухилва. Кима.

— Яко. — Изправям се и се обръщам към Кали. — Да вървим.

Чакат ни лоши неща. Не искам да стават нетърпеливи.

7

— ДОСТА Е СПОКОЙНО НАОКОЛО — констатира Кали и завива по една тиха улица в „Канога парк“.

По-скоро говори на себе си, отколкото на мен, но когато се оглеждам, разбирам какво има предвид. „Канога парк“ е квартал на Лос Анджелис. Като цяло между града и кварталите му няма голямо разстояние. Както си кара човек по някоя претъпкана с офиси улица, само след две пресечки може да се озове в спокоен жилищен район. Това е напълно нормална трансформация. Светофарите отстъпват място на знаците „Стоп“ и атмосферата става много по-спокойна. Градът кипи, никога не спира дори за миг, постоянно се движи, докато къщите тук тънат в мир и тишина.

Улицата, на която се озоваваме, е точно в един от тези квартали, но чувството за спокойствие го няма. Забелязвам поне пет полицейски коли, ван на SWAT и две или три превозни средства без отличителни знаци. Задължителният хеликоптер кръжи над главите ни.

— За щастие още е ден — отбелязва Кали, когато вижда летателния апарат. — Не мога да понасям ослепителните им прожектори.

Хората са навсякъде. По-смелите стоят в градините си, докато по-страхливите надничат зад завесите на прозорците си. Забавно е, мисля си аз. Всички говорят за престъпленията в централните части на града, но всъщност най-жестоките убийства се извършват в крайните квартали.

Кали паркира колата до бордюра.

— Готова ли си? — питам я.

— Родена съм готова, екшън ми дай на мене, избери си каквото клише ти харесва — отвръща тя.

Слизаме от колата и Кали се намръщва. Хваща се за тавана, за да не изгуби равновесие.

— Добре ли си? — питам я.

Тя маха с ръка.

— Остатъчна болка от прострелната ми рана. Ще се оправя. — Бърка в джоба на якето си и вади шишенце с хапчета. — Викодин, най-добрият помощник на майката. — Отваря капачето и изважда една таблетка. Изпива я. Усмихва се. — Вкуснотийка.

Кали беше простреляна преди шест месеца. Куршумът засегна гръбнака й. Не бяхме сигурни дали ще проходи отново. Аз знаех, че ще се възстанови напълно.

Май съм сгрешила.

Дали? Кали разнася викодина си като кутийка с „Тик-так “!

— Да видим за какво е цялата тази врява, а? — предлага тя.

— Добре — съгласявам се.

Но не си мисли, че ще те оставя на мира, Кали.

Приближаваме се до периметъра. Двадесетинагодишен полицай ни спира. Симпатяга е. Усещам вълнението му, радва се, че е част от тази полицейска какофония. Веднага печели симпатиите ми, защото, макар да вижда белезите по лицето ми, дори не потреперва.

— Съжалявам, госпожо — казва той. — Не мога да ви пусна.

Изваждам документите си и му ги показвам.

— Специален агент Смоуки Барет — представям се. Кали прави същото.

— Съжалявам, госпожо — казва отново той. — И, госпожо — обръща се към Кали.

— Не му мисли — отвръща тя.

Забелязвам, че Алън е застанал между няколко души, облечени в костюми и униформи. Той се извисява над всички, прилича на внушителна кула. Алън е афроамериканец в средата на четиридесетте, който може да бъде описан като истински гигант. Не е дебел, просто е голям. Намръщената му физиономия може да накара заподозрените, които разпитва, да се подмокрят.

Животът си пада по иронията и случаят на Алън не е изключение. Въпреки огромните си размери той е внимателен човек планина, брилянтен ум в тялото на футболен нападател. Той притежава изключителна прецизност с почти безкрайно търпение. Усетът му за детайлите е легендарен. Едно от най-добрите доказателства за характера му е фактът, че Елейна е негова съпруга и го обожава.

Алън е третият член на моя четиричленен екип. Той е най-старият и най-улегналият. Сподели ми, че когато Елейна е била диагностицирана с рак, е обмислял да напусне ФБР, за да може да прекарва повече време с нея. Оттогава не е повдигал темата и аз не съм го питала, но си имам едно наум.

Кали гълта хапчета като бонбони, Алън си мисли за пенсиониране… може би и аз трябва да напусна. Мога да ги оставя да изградят отдела наново.

— Ето я и нея — чувам да казва Алън.

Чудя се каква физиономия да направя, но накрая се отказвам. Аз съм си такава, момчета.

Един от мъжете пристъпва напред и протяга ръка, за да се ръкува с мен. В другата си, забелязвам аз, държи автомат МР5. Облечен е в екипировка на SWAT — бронежилетка, шлем и ботуши.

— Люк Доус — представя се той. — Командир на SWAT. Благодаря ти, че дойде.

— Няма проблем — отвръщам аз и посочвам Алън. — Имаш ли нещо против моят човек да ме запознае със ситуацията? Не искам да те обидя.

— Разбира се. Няма за какво да се обиждаме.

Обръщам се към Алън и съм максимално обрана откъм думи.

— Слушам те — казвам му.

— Преди час и половина един от съседите се е обадил на 911. Вдовец на име Дженкинс. Той казва, че момичето — Сара Кингсли — е паднала в предния му двор, облечена в нощница, покрита с кръв.

— Как е разбрал, че е там?

— Дневната му се намира в предната част на къщата, а завесите си държи дръпнати, докато не си легне. Гледал е телевизия и я е забелязал с периферното си зрение.

— Продължавай.

— Изплашил се е, но е събрал достатъчно кураж, за да излезе и да види какво става. Каза, че била замаяна — цитирам го — и е говорила несвързано, че семейството й било убито. Опитал се да я прибере в къщата си, но тя изпищяла и избягала. Върнала се в собствения си дом.

— Предполагам, че е бил достатъчно умен да не я последва?

— Да, геройствата му се ограничили до собствения му преден двор. Върнал се обратно вътре и се обадил. Една от патрулките била наблизо и веднага дошла да провери какво се случва. Полицаите… — Алън поглежда отново бележника си —…Симс и Бътлър пристигат, надникват през вратата — която била широко отворена — и се опитват да я накарат да излезе. Тя не отговаря. След известно обмисляне решават да влязат и да я изкарат. Знаели са, че може да е опасно, но двамата били опитни полицаи, а и се тревожели за момичето.

— Разбираемо — измърморвам аз. — Симс и Бътлър още ли са тук?

— Да.

— Продължавай.

— Влезли в къщата и заварили шибана кървава баня още от самото й начало.

— Влизал ли си вътре? — прекъсвам го.

— Не. Никой не е влизал, откакто се е докопала до оръжие. Та момчетата влезли и усетили, че нещо лошо се е случило съвсем наскоро. За наше щастие Симс и Бътлър са били и друг път на места, където са били извършвани убийства, така че са запазили самообладание. Разгледали са доста добре мястото.

— Чудесно — отвръщам аз.

— Да. Чули шум на втория етаж и повикали момичето. Не получили отговор. Качили се по стълбите и я намерили в голямата спалня заедно с още три трупа. Имала пистолет. — Алън поглежда бележките си. Някакъв 9-милиметров според полицаите. Нещата бързо се променили. Нашите хора се поизнервили. Започнали да си мислят, че е възможно момичето да е отговорно за случилото се и насочили оръжията си към нея, казали й да хвърли своето и така нататък. Тогава тя опряла пистолета в главата си.

— И нещата отново се променили.

— Да. Тя заплакала и започнала да им крещи. Цитирам: „Искам да говоря със Смоуки Барет или ще се самоубия!" Край на цитата. Опитали да я успокоят, но се отказали, след като насочила пистолета си в тях няколко пъти. Обадили се за подкрепление… — Алън разтваря ръце, за да обхване убедителното присъствие на службите на реда —…и ето ни тук. — Кима към командира на SWAT. — Лейтенант Доус знаел името ти и накарал да ни се обадят. Аз дойдох, проверих какво е положението и ти се обадих.

Обръщам се към Доус с преценяващ поглед. Виждам един строен и спокоен професионалист с уверен поглед и късо подстригана кестенява коса. Не е особено висок — около метър и седемдесет и пет, — но е слаб, трениран и готов за действие. Излъчва увереност. Той е типичният член на SWAT — винаги съм намирала за успокоително присъствието на такива хора.

— Какво мислиш, лейтенант?

Мъжът ме изучава няколко секунди, след което свива рамене.

— Тя е на шестнадесет. Пистолетът си е пистолет, но… — отново свива рамене. — Тя е на шестнадесет.

Прекалено е млада, за да умре — опитва се да ми каже. — Определено е прекалено млада, за да я убия, без да си прецакам деня.

— Разполагате ли е парламентьор?

Питам го за парламентьор, който има опит в ситуация със заложници. Някой, който е обучен да разговаря с неуравновесени хора с оръжия. Не се изразявам правилно, като казвам парламентьор, защото обикновено оперират в екипи от по трима души.

— Не — отвръща Доус. — Понастоящем разполагаме с три екипа в Ел Ей. Някакъв тип решил, че днес ще е денят, в който да скочи от покрива на хотел „Рузвелт“ в Холивуд — там отиде единият. Имаме баща, който изгубил попечителството над децата си и сметнал да налапа дулото на пушката си — там изпратихме втория. Последният екип бил ударен на кръстовище тази сутрин, докато пътували за някакъв семинар. Не е за вярване… — Мъжът поклаща глава отвратен. — Ударил ги камион. Ще живеят, но всички са в болницата. Трябва да се оправяме сами. — Млъква за миг. — Мога да се справя със ситуацията по много начини, агент Барет. Сълзотворен газ, куршуми, които не убиват. Само че сълзотворният газ ще прецака всичко като улики вътре, а куршумите… момичето ще може да се застреля дори след като е ударено с такъв. — Командирът на SWAT се усмихва, без да му е особено забавно. — Май най-добрият план е да влезеш вътре и да поговориш с една луда тийнейджърка, която има оръжие.

Дарявам го с най-добрата си кисела физиономия.

— Благодарско.

Доус става сериозен.

— Трябва да носиш бронежилетка и да си с извадено оръжие. — Мъжът килва глава на една страна и ме поглежда с нескрит интерес в сивите си очи. — Ти си някакъв супер стрелец, нали?

— Самата Ани Оукли[1] — отговарям аз.

Доус не изглежда особено убеден.

— Може да изгаси пламъка на свещ и да пробие дупка в четвърт долар, сладкишче — обяснява му Кали. — Виждала съм я да го прави.

— Аз също — изръмжава Алън.

Не се опитвам да се хваля или да се надувам. Имам уникална връзка с огнестрелните оръжия. Наистина мога да изгася пламъка на свещ и да пробия дупка в монета от четвърт долар, хвърлена във въздуха. Не знам откъде съм наследила тази дарба — никой в семейството ми не харесваше оръжия. Татко беше добродушен и нежен човек. Мама имаше ирландски нрав, но въпреки това прикриваше очи по време на насилствените сцени във филмите.

Когато бях на седем години приятел на татко ни заведе на едно стрелбище. Дори тогава успях да уцеля всичко, което исках, с минимални усилия. Оттогава съм влюбена в оръжията.

— Добре, вярвам ти — съгласява се Доус и вдига свободната си ръка, за да покаже, че се предава. Лицето му става сериозно, а погледът му малко отнесен. — Мишените са едно. Някога стреляла ли си по човек?

Не съм обидена, че ми задава подобен въпрос. Тъй като наистина съм стреляла и убивала друго човешко същество, разбирам защо ме пита и знам, че има пълно право да го направи. Различно е, а човек не знае колко различно, докато не го изпита на гърба си.

— Да — отговарям аз.

Не му предлагам допълнителни обяснения и това е нещото, което най-вече го убеждава. Той също е убивал и знае, че това не е повод да се фукаш. Или да говориш за него. Или да мислиш за него, ако имаш възможност да не го правиш.

— Добре. Значи — бронежилетка, оръжието извадено и ако се стигне да избираш между теб или нея, направи каквото трябва да се направи. Надявам се да не се стига дотам.

— Аз също. — Обръщам се към Алън. — Имаме ли представа защо е поискала точно мен?

Той поклаща глава.

— Не.

— Какво знаем за нея?

— Не е много. Хората тук са привърженици на философията „Високи огради, добри съседи“. Старият тип, Дженкинс, каза, че е осиновена.

— Наистина?

— Да. Преди около година. Не е близък със семейството, но двамата с бащата си говорели през дворовете от време на време. Оттам познавал момичето.

— Интересно. Възможно е тя да е извършителят.

— Така е. Нямаме друга информация. Семейство Кингсли били добри съседи, а именно тихи хора, които си гледали работата.

Въздишам и поглеждам къщата. Този ден започна толкова добре, а се скофти адски бързо.

Обръщам се към Доус.

— Ако ще играя ролята на парламентьор, значи аз ще командвам парада. Имаш ли проблеми с това?

— Не.

— Не ми се иска някой да го засърбят пръстите да постреля, Доус. Не ми пука колко време ще ми трябва вътре. Не се промъквайте зад гърба ми, не стреляйте от покривите или нещо също толкова сладурско.

Мъжът се усмихва. Не е обиден. Такива са стандартните им тактики.

— Присъствал съм на няколко подобни случая, агент Барет. Противно на слуховете, момчетата ми не си умират да гръмнат някого.

— Работила съм с нашия SWAT, лейтенант. Знам какво е да се пренавие човек.

— Дори така да е.

Изучавам реакциите му. Вярвам на това, което казва. Кимам.

— В такъв случай можеш ли да ми заемеш някаква бронежилетка?

— Нямаш ли своя?

— Имах, но се наложи да я върна. Нея и още четиристотин други от същата партида — лоша изработка, която ги правела ненадеждни или нещо подобно. Чакам да ми я заменят.

— Ох. Добре, че са ги хванали навреме.

— Само дето ми се наложи да нося своята три пъти, преди да осъзнаят, че не може да лови куршуми.

Доус свива рамене.

— Така или иначе жилетката няма да те спаси от изстрел в главата. Всичко е игра на зарове.

След окуражителните си думи Доус отива да ми намери бронежилетка.

— Изглежда доста спокоен — отбелязва Алън.

— Дръж нещата под око.

— Ще им се наложи да се разправят с двама ни — намесва се Кали. — Аз ще им сритвам задниците, Алън ще ги плаши, всичко е наред.

— Ти му мисли какво ще правиш, когато влезеш вътре — казва Алън. — Някога водила ли си подобни преговори?

— Ходих на лекциите. Иначе не, никога не съм си имала работа с такава ситуация.

— Важното е да слушаш. Не лъжи, освен ако не си сигурна, че можеш да поддържаш версията си. Трябва да постигнеш разбирателство, а лъжите могат да скапят нещата. Оглеждай се за емоционални слабости и се възползвай от тях.

— Разбира се, звучи елементарно.

— О, така е, само гледай да не умираш.

— Много забавно.

Доус се появява с бронежилетката.

— Взех я от една следователка. — Мъжът я повдига, оглежда ме и се намръщва. — Ще ти е голяма.

— Всички са ми големи, освен ако не е правена по поръчка.

Доус се ухилва.

— По-ниска си от нормите им, а, агент Барет?

Сграбчвам жилетката от ръцете му и се намръщвам.

— За теб съм „специален агент Барет“, Доус.

Усмивката се изпарява.

— Добре, но внимавай, като влезеш вътре, специален агент Барет.

— Ако искам да съм внимателна, въобще не трябва да влизам.

— Дори така да е.

Дори така да е — казвам си наум. — Каква чудесна фраза. Кратка и приятна, но натъпкана (поредната прекрасна дума) със значение.

Можеш да умреш там вътре.

Дори така да е.

8

СТИГАМ ДО ОТВОРЕНАТА ПРЕДНА ВРАТА НА КЪЩАТА. Потя се и ме сърби заради неудобната бронежилетка, която съм навлякла над ризата си. Извадила съм глока и съм готова за действие. Денят прелива в здрач и сенките започват да се разтеглят. Сърцето ми тупти превъзбудено.

Поглеждам назад към всички колеги, които са се събрали пред къщата.

Навсякъде са издигнати барикади, започващи от улицата. Преброявам четири патрулки и вана на SWAT. Униформените полицаи стоят на пост пред барикадите, готови да повтарят до смърт една и съща фраза: „Разотивайте се“. Екипът на SWAT чака вътре в периметъра — те са смъртоносна група от шест души с черни лъщящи шлемове на главите. Светлините на патрулките са включени, а автомобилите са обърнати към къщата.

И към мен.

Да си служител на реда е мръсна работа. Свързана е с кръв, разлагащи се тела и едни от най-лошите хора. Трябва да се вземат решения на живот и смърт, при положение че не разполагаш с почти никаква информация. Най-опитните ченгета и агенти нямат достатъчно опит, за да се справят с всичко. Когато настъпи криза (а такава винаги може да се очаква), често се решава по същия начин като сега: с помощта на агент с двуседмично обучение по парламентьорство, повикана от отпуска, облечена в голяма бронежилетка, която се съмнява, че може да се справи с онова, с което се е заела. С други думи, правим най-доброто, на което сме способни.

Изгонвам всички мисли от главата си и надниквам вътре.

По челото ми избиват капки пот. Солени перли.

Това е една от по-новите къщи в този район — двуетажна, с циментова замазка, дървена ламперия и глинен покрив. Класическа Южна Калифорния. Изглежда добре поддържана, вероятно е боядисвана през последните няколко години. Не е огромна, собствениците й не са били богати, но е приятна. Дом на семейството от средната класа и нищо повече.

— Сара? — провиквам се. — Аз съм Смоуки Барет, скъпа. Искала си да ме видиш. Ето ме.

Не получавам отговор.

— Ще дойда при теб, Сара. Просто искам да поговорим. Трябва да разбера какво става. — Млъквам за миг. — Знам, че имаш пистолет, скъпа. Искам да знаеш, че и аз имам и че го държа в ръката си. Не се плаши, когато го видиш. Няма да те застрелям.

Изчаквам малко, но отново не получавам никакъв отговор.

Въздишам, проклинам се и се опитвам да си измисля причина да не влизам в тази къща. Нищо не ми идва наум. Част от мен не желае нещо да ми дойде наум. Не е чак толкова голяма тайна, че тези моменти от службата са ужасяващи, но също така те карат да се чувстваш жив. Усещам адреналина и ендорфините, страха и еуфорията. Те са едновременно прекрасни, ужасни и пристрастяващи.

— Влизам вътре, Сара. Не ме застрелвай, става ли? Не застрелвай и себе си. — Целта ми е да използвам лек хумор, но съм прекалено нервна, за да го постигна.

Стискам силно дръжката на пистолета си, поемам си дълбоко въздух и минавам през предната врата.

Първото нещо, което помирисвам, е убийство.

Един писател ме попита веднъж каква е миризмата на убийството. Човекът правеше проучване за книгата, която пишеше, и искаше да бъде достоверен.

— Кръвта — отговорих му аз. — Смъртта вони на кръв.

Тогава ме помоли да опиша миризмата на кръв.

— Все едно устата ти е пълна с пениси, от които не можеш да се отървеш.

Сега подушвам същото — медения аромат на кръвта. Това ме възбужда до някаква степен.

Тук е имало убиец. Аз преследвам убийци.

Продължавам напред. Подът тук е червеникав паркет, поставен върху бетона. Той е полиран и не скърца. Вдясно от мен има огромна дневна с дебел бежов килим, камина и сводест таван. Диван от две части, в същия цвят като килима, е разположен на буквата L пред камината. Големи двойни прозорци разкриват гледка към предния двор. Всичко наоколо е чисто и приятно, но лишено от въображение. Собствениците са се опитали да впечатляват, като се слеят с тълпата, а не като изпъкнат.

Дневната продължава надясно чак до края на къщата, където се намира трапезарията. Там също има бежов килим. Под светлината на лампа, която виси от дълга черна верига от тавана, се намира дървена маса в меден цвят. Зад нея има единична френска врата, която води в кухнята. Отново всичко е напълно лишено от изненади. Приятно е, но нищо особено.

Пред мен има стълбище, което отвежда до втория етаж. Застлано е със същия бежов килим. Стените покрай стъпалата са покрити със снимки в рамки. На тях млади мъж и жена стоят един до друг и се усмихват. Същите мъж и жена, но малко по-възрастни, държат бебе. Предполагам, че то е пораснало и е станало красив тийнейджър. Всичките са с черни коси. Разглеждам снимките и забелязвам, че на тях не присъства момиче.

Вляво от стълбището има стая, която предполагам, че е служила за почивка. Виждам масивните плъзгащи врати, които водят до задния двор.

Помирисвам кръв, кръв и още кръв. Въпреки всички светлини, които озаряват къщата, атмосферата е тежка и неприятна. Лоши неща са се случили тук. Ужасът е завладял това място. Хора са умрели насилствено и това насилие е увиснало във въздуха. Сърцето ми препуска като лудо. Страхът е силен и остър. Еуфорията също.

— Сара? — провиквам се отново.

Не получавам отговор.

Тръгвам към стълбите. Миризмата на кръв става по-силна. Поглеждам отново стаята за почивка и разбирам защо. В това помещение също има диван, който е разположен пред голям телевизор. Килимът е подгизнал от кръв. Тук тя се е леела, била е повече, отколкото платът е могъл да поеме. Локвите са тъмни, мазни и съсирени. Който и да е кървил там, е умрял там.

Няма тела.

Били са преместени, мисля си.

Търся, но не намирам никакви кървави следи или някакво доказателство, че телата са били влачени. Всичката кръв е на локви, освен едно голямо и неравно петно до мен.

Може би са били носени.

Това би означавало, че извършителят е много силен. Мъртвата тежест на възрастно човешко тяло е доста трудна за вдигане, още повече за носене. Всеки пожарникар и лекар могат да потвърдят това. Без необходимата помощ да носиш възрастен човек е равносилно на това да носиш пълна чанта с топки за боулинг.

Освен ако кръвта не принадлежи на дете. В такъв случай вдигането и носенето няма да са толкова трудни. Чудесна мисъл.

— Сара? — провиквам се. — Качвам се по стълбите. — Гласът ми е напрегнат, предпазлив.

Продължавам да се потя. Климатикът е изключен, осъзнавам аз. Защо? Забелязвам хиляди неща наведнъж. Страх и еуфория, еуфория и страх.

Стискам пистолета с две ръце и тръгвам по стълбите. Стигам до полуетажа и завивам наляво. Вонята на кръв става по-силна. Подушвам нови миризми. Познати аромати. Урина и фекалии. Както и други, по-влажни неща. Вътрешности, те си имат своя запазена воня.

Чувам нещо. Някакъв слаб звук. Килвам глава на една страна и наострям уши.

Сара пее.

Космите по врата ми настръхват. Стомахът ми се свива, докато адреналинът преборва ендорфините и изпъва нервите ми до максимум.

Звукът не е никак приятен. Ужасен е. Това е песен, която човек би очаквал да се носи от гробището през нощта или от някоя мрачна клетка в лудницата. Тя се състои само от една дума и една монотонна нота.

— Лaaaa. Лaaaa. Лаааа. Лаааа.

Отново и отново, една-единствена дума и една-единствена нота, изпята с малко по-силен от шепот глас.

В мен се надига тревога, защото това е меланхолията на лудостта.

Преодолявам набързо последните няколко стъпала и усмихващите се по стените снимки. Зъбите им като че ли блестят на светлината.

Я виж, помислям си, когато се озовавам горе, и тук килимът е бежов.

Намирам се в къс коридор. Банята е в края му. Вътре е светло, а вратата й е широко отворена. Мога да видя (изненада!), че плочките са бежови — поредното доказателство за безличието, което лъха от този дом.

Коридорът завива надясно от банята, където предполагам, че се намира друга спалня.

Обзалагам се, че ще има още бежово там.

Сърцето ми тупти като лудо и се потя обилно.

Вдясно от мен има двойка бели врати. Те са вход, убедена съм, към едно ужасно място. Тук миризмите са още по-силни. Неприятното пеене на Сара кара кожата ми да настръхва.

Протягам ръка, за да отворя дясната врата. Спирам се точно пред месинговата дръжка. Ръката ми трепери.

От другата страна ме чака момиче с пистолет. Момиче с пистолет, покрито в кръв, в къща, която вони на смърт, което пее като някаква луда.

Давай — мисля си аз. — Най-лошото, което може да ми направи, е да ме застреля.

Не, тъпачке. Най-лошото, което може да ти направи, е да те погледне в очите и тогава да си пръсне мозъка или да ти се усмихне и да си пръсне мозъка…

Достатъчно, нареждам си.

Настъпва вътрешна тишина. Душата ми утихва.

Ръката ми спира да трепери.

Появява се един нов глас, който войниците, ченгетата и жертвите познават добре. Той не предлага утеха. Предлага сигурност. Изрича най-трудните думи, но никога, абсолютно никога не лъже. Той принадлежи на покровителя на невъзможните избори.

Спаси я, ако можеш. Убий я, ако се наложи.

Хващам дръжката и отварям вратата.

9

СТАЯТА Е УКРАСЕНА В СМЪРТ.

Тя представлява изключително голяма спалня. Огромното легло разполага с дървена ракла и огледало зад нея. Въпреки това заема по-малко от една трета от помещението. На стената е монтиран плазмен телевизор. От тавана виси вентилатор, който не е включен, но остро подчертава тишината в помещението. Очакваният бежов килим е наличен и ми действа почти успокояващо предвид обстоятелствата.

Кръвта е навсякъде. По тавана, по жълтите стени, дори по вентилатора. Вонята е премазваща. Имам чувството, че устата ми се пълни с пениси. Преглъщам.

Преброявам три тела. Мъж, жена и тийнейджър. Разпознавам ги от снимките по стените. Всички са голи и положени по гръб върху леглото.

Самото то също е оголено. Одеялата и чаршафите му са смъкнати на пода — намачкани и пропити в кръв.

Момчето е по средата, а мъжът и жената от двете му страни. Двамата възрастни са изкормени по възможно най-отвратителен начин. Някой ги е отворил от врата до слабините, след което е бръкнал в тях и е дърпал здраво. Изпразнил ги е. Гърлата им са прерязани като на прасета, от ухо до ухо.

— Лаааа. Лаааа. Лаааа. Лаааа.

Премествам поглед върху момичето. То стои на перваза на прозореца и гледа навън към задния двор. В далечината се виждат неясните силуети на други покриви. Това е един мрачен свят, уловен в капана на умиращото слънце и събуждащите се улични лампи. Много удачно.

Сара държи пистолет в ръката си, чието дуло е насочила в дясното си слепоочие. Тя не се обърна, когато отворих вратата.

Не я виня. Аз също нямаше да искам да се обръщам.

Макар сърцето ми да бие като лудо, опитът ми си казва думата и не пропускам да отбележа всичко в помещението.

Кръвта по стените е размазана от убиеца. Сигурна съм в това, защото различавам модели. Криви линии, заврънкулки и извивки.

Поиграл си е. Използвал е кръвта им като боя, с която да рисува. Искал е да каже нещо.

Поглеждам Сара. Тя продължава да се взира през прозореца. Не ме забелязва.

Тя не е извършителят. Няма достатъчно кръв по нея, а и труповете са прекалено тежки. Не би могла да качи който и да било от тях по стълбите.

Движа се из стаята, като се опитвам да не стъпвам върху улики. Предавам се, невъзможно е, освен ако не се науча да летя.

Има прекалено много кръв, но тя не е на правилните места. Къде е местопрестъплението?

Всяка капка кръв е нанесена с цел. Тя не е в резултат на прерязано гърло.

Съсредоточи се.

Следователят в мен е безпристрастно същество. То може да разгледа най-лошото от най-лошото с трезво око. Но точно сега нямам нужда от безпристрастие. Имам нужда от съпричастност. Насилвам се да откъсна поглед от всичките тези улики, да спра да премислям всяка подробност и да съсредоточа цялото си внимание върху момичето.

— Сара?

Опитвам се да говоря с нежен и незаплашителен глас.

Не получавам отговор. Момичето продължава да пее отвратителната си, монотонна песен.

— Сара — изричам малко по-силно.

Отново няма никаква реакция. Пистолетът не се отделя от слепоочието й. Продължава да пее.

— Сара! Аз съм Смоуки. Смоуки Барет! — Гласът ми направо бумти, по-силен е, отколкото ми се е искало. Стряскам дори самата себе си.

Стряскам и нея. Пеенето секва.

Изричам по-тихо:

— Поискала си да дойда, скъпа. Тук съм. Погледни ме.

Настъпилата тишина е също толкова отвратителна, колкото и пеенето. Момичето продължава да се взира през прозореца. Пистолетът не се е отместил от слепоочието й.

Сара се обръща към мен. Движението й прилича на монтаж от бавни и резки движения, подобно на стара врата, която се отваря на ръждясалите си панти. Първото нещо, което забелязвам, е красотата й, която контрастира на касапницата около нея. Тя е като някакво ефирно създание, което не принадлежи на този свят. Косата й е черна и лъскава като на моделите в рекламите за шампоани. Кожата й е бяла, но се усеща екзотичен привкус, който подсказва за европейски корени. Вероятно френски. Чертите й са симетрично идеални — нещо, за което повечето жени мечтаят и много от тях минават под ножа, за да го постигнат.

Лицето й е пълна противоположност на моето — то е съвършено.

По ръцете и главата й има пръски кръв, а бялата й нощница с дълги ръкави е подгизнала от нея. Устните й са пълни и сочни, чийто нормален розов цвят е заменен от бледо бяло като корема на риба.

Нощницата ме учудва. Защо е облечена в нея, все още дори не е мръкнало?

Очите й са наситеносини, очи, които разбиват сърца. Поражението, което намирам в тях, е толкова дълбоко, че направо ми се повдига.

В цялата тази красота е опряно дулото на 9-милиметров „Браунинг“. Това не е слабият 22-калибров модел. Ако дръпне спусъка, ще си отнесе главата.

— Сара? Чуваш ли ме?

Тя продължава да ме гледа е пораженческите си сини очи.

— Скъпа, това съм аз. Смоуки Барет. Казаха ми, че си питала за мен, и дойдох възможно най-бързо. Искаш ли да поговорим?

Момичето въздиша. От дъното на душата си. Въздишка, която казва: Вече искам да полегна, да полегна и да умра. Не ми отговаря, но поне не отмества поглед от мен. Точно това искам. Не желая очите й да започнат да блуждаят и да се спрат на труповете на леглото.

— Сара? Имам една идея. Защо не излезем в коридора? Не е необходимо да ходим по-далеч — просто ще седнем на стълбите… ако искаш. Можеш да държиш пистолета си там, където е в момента. Просто ще седнем и — когато си готова — ще поговорим. — Облизвам устни. — Какво ще кажеш, мила?

Момичето килва глава на една страна. Движението е напълно нормално, но ме ужасява, защото нито за миг не отлепя дулото на пистолета, докато го прави. Прилича на някакво кухо създание. На кукла.

Отново въздиша дълбоко. Лицето й е безизразно. Единствено въздишките и очите й ми разкриват какво се случва вътре в нея.

Намира се някъде в ада.

Минава един дълъг миг, след който Сара кима.

В този момент осъзнавам, че мълчанието на Бони може да ми е от помощ. Не изпитвам неудобство от тази невербална комуникация, а и мога да разбера значението на жестовете, без да са необходими думи.

Добре — гласи това кимане. — Но пистолетът остава. Вероятно ще го използвам.

Просто я изкарай от тази стая, казвам си. Това е първата крачка.

— Чудесно, Сара — отвръщам и кимам. — Ще прибера пистолета. — Погледът й следи всяко мое движение, докато го правя. — Сега ще изляза от стаята. Искам да ме последваш. Искам да не отделяш очи от моите. Това е важно, Сара. Гледай само мен. Не поглеждай нагоре, надолу, наляво или надясно. Гледай само мен.

Тръгвам назад в права линия. Не отделям очи от нейните и я приканвам да стори същото. Спирам, когато стигам прага на вратата.

— Ела, скъпа. Аз съм точно тук. Ела при мен.

Колебае се, но накрая слиза от перваза на прозореца. Направо се излива от него като вода. Продължава да държи пистолета, насочен в главата си. Очите й не се отделят от моите, докато върви към мен. Не се отместват към леглото, нито веднъж.

Добре — мисля си. — Няма нищо по-добро от една такава касапница, която да те накара да си пръснеш мозъка.

Сара е висока около метър и шестдесет. Въпреки шока движенията й са грациозни и прецизни. Направо се носи.

Изглежда малка в компанията на труповете. Босите й крака са целите в кръв — факт, който не забелязва или просто не й пука.

Отстъпвам назад, за да й направя място да мине през вратата. Тя се промъква бавно покрай мен, като не отделя очи от ръцете ми. Прилича на подозрително зомби.

— Ще се пресегна и ще затворя вратата, става ли, скъпа?

Тя кима. Не ми пука — гласи този жест. — Въобще не ми пука дали ще живея, ще умра или нещо друго.

Затварям вратата и си позволявам да изпитам моментно облекчение. Избърсвам потта от челото си с трепереща ръка.

Поемам си дълбоко въздух и се обръщам към Сара. Да видим дали ще успея да я накарам да ми даде пистолета.

— Знаеш ли какво? Смятам да поседна.

Разполагам се така, че вратите на спалнята да останат зад гърба ми. Не отделям очи от нея. Тук съм, виждам те, цялото ми внимание е твое, казвам й по този начин.

— Малко е трудно да разговаряме, докато ти си там горе, а аз тук долу — отбелязвам и присвивам очи. Посочвам мястото пред мен. — Защо не поседнеш? — Разглеждам внимателно лицето й. — Изглеждаш изморена, скъпа.

Тя отново килва глава на една страна. Потупвам килима пред мен.

— Ела, Сара. Само двете сме. Никой няма да влезе, докато не им кажа да го направят. Никой няма да те нарани, докато съм тук. Искала си да ме видиш. — Потупвам отново килима пред мен, без да отделям поглед от нея. — Седни и се успокой. Сега ще млъкна и ще почакам, докато си готова да ми кажеш онова, за което ме извика.

Сара отстъпва назад и сяда на пода. Движи се със същата грациозност, която наподобява изливане на вода. Питам се дали не е танцьорка или гимнастичка.

Дарявам я с успокоителна усмивка.

— Браво, скъпа. Много добре.

Очите й не се отделят от моите. Пистолетът продължава да е залепен за дясното й слепоочие.

Докато обмислям следващия си ход, си припомням един от ключовите уроци по преговори, който инструкторът ни беше изнесъл:

— Трябва да се научите да контролирате желанието си да говорите и да не говорите — казваше той. — Когато си имате работа с някой, който не иска да говори, и не знаете какво да направите — или казано с други думи, не знаете достатъчно за този човек, — трябва да млъкнете. Инстинктът ви ще ви кара да нарушите тишината. Не му се поддавайте. Ще се чувствате като пред звънящ телефон — ще ви побърква, но рано или късно просто ще спре да звъни. Същото е и тук. Почакайте и те сами ще нарушат тишината.

Физиономията ми е спокойна, а очите ми не се отделят от нейните. Не продумвам.

Лицето на Сара е олицетворение на безжизнеността, на липсата на движение. Прилича на восъчна фигура. Ъгълчетата на устата й дори не потреперват. Имам чувството, че стоя пред манекен, който мига.

Сините й очи са „най-живата“ част от нея, но дори те изглеждат някак си стъклени и нереални.

Разглеждам кръвта по нея.

Петното от дясната страна на лицето й прилича на колекция от потекли настрани сълзи. Удължени са, сякаш всяка сълза се е ударила в кожата й със сила и се е удължила от инерцията.

Може би е изпръскана? От потопени в кръв пръсти?

Нощницата й е истинска каша. Предната част е подгизнала. Виждам петна по коленете й.

Сякаш е коленичила. Може би се е опитвала да съживи някоя от жертвите?

Потокът на мисълта ми дерайлира, когато Сара премига, въздиша и поглежда настрани.

— Ти наистина ли си Смоуки Барет? — пита ме тя. Гласът й е изморен, изпълнен с поражение и съмнение.

Приятно и някак си нереално е да я чуя да говори. Гласът й е мрачен и унил, нехарактерен за възрастта й, намек за жената, в която ще се превърне.

— Да — отвръщам и посочвам белезите си. — Няма как да фалшифицирам тези.

Сара продължава да държи пистолета, насочен в главата си, но когато поглежда белезите ми, безжизнеността на лицето й е заменена от тъга.

— Съжалявам — отвръща тя. — За онова, което ти се е случило. Четох за него. То ме разплака.

— Благодаря ти.

Бъди търпелива с нея. Не я притискай.

Сара свежда поглед. Въздиша. Отново вдига поглед към мен.

— Знам какво е — казва тя.

— Кое, скъпа? — питам я с нежен глас. — Кое знаеш какво е?

Виждам как в очите й се надига болка, като две луни, които са напълнени с кръв.

— Знам какво е да изгубиш всичко, което обичаш — отвръща тя. Гласът й е пресипнал, почти шепот. — Губя всичко, откакто станах на шест.

— Затова ли си искала да ме видиш? За да ми разкажеш какво се е случило тогава?

— Когато навърших шест — продължава момичето, сякаш не съм казала нищо, — той започна всичко, като уби майка ми и баща ми.

— Кой е „той“, Сара?

Тя ме поглежда настойчиво, а в очите й проблясва нещо за миг.

Какво беше това? — питам се. — Болка? Гняв?

Определено беше нещо огромно, няма съмнение. Не беше нещо дребно, което просто е изплувало на повърхността, преди да се потопи отново в дълбоки води, беше нещо гигантско.

— Той — отвърна Сара с равен глас — е Странника. Той е онзи, който уби родителите ми. Той убива всичко, което обичам. Той е… художник. — Тонът, с който изрича последната дума, е по-подходящ за „насилник на деца“ или „скапано лайно“. Отвращението й е силно, чисто и явно.

— Странника ли направи това, Сара? Той беше ли тук, в тази къща?

Тъгата и страхът й са пометени от цинизъм, който ме разтърсва. Той е прекалено ужасен и тежък за това шестнадесетгодишно момиче. Ако мрачният й глас принадлежеше на двадесет и пет годишна жена, то изражението й беше по-характерно за стара колкото света вещица.

— Не ми говори така! — провиква се момичето с писклив и презрителен глас. — Знам, че ме изслушваш само защото… — размахва пистолета —.държа това. Въобще не ми вярваш!

Какво се случи току-що?

Въздухът помежду ни като че ли се наелектризира.

Губиш я, осъзнавам аз. Обзема ме страх.

Направи нещо!

Вторачвам се в изпълнените й с омраза очи. Помня какво ми каза Алън.

Не лъжи — мисля, че бяха точните му думи. — Казвай истината. Само истината. Тя ще надуши лъжата от хиляда километра и играта ще приключи на мига.

Думите направо се изливат от устата ми:

— Ще ти кажа за какво ми пука, Сара — започвам със сериозен глас. — Пука ми за теб. Знам, че не си отговорна за случилото се тук. Знам, че си на крачка от самоубийството. Знам, че си ме повикала, защото вероятно смяташ, че има нещо, което мога да ти дам или да ти кажа — нещо, което да те накара да не си пръснеш мозъка. — Навеждам се напред. — Скъпа, не знам достатъчно, за да ти говоря празни приказки. Просто се опитвам да разбера. Помогни ми да разбера. Моля те. Ти сама ме повика. Защо? Защо ме повика, Сара? — Иска ми се да я хвана и да я разтърся здраво. Вместо това й се моля. — Моля те, кажи ми.

Не умирай — мисля си. — Не тук, не по този начин.

— Моля те, Сара. Говори с мен. Накарай ме да разбера.

Думите ми сработват: гневът напуска погледа й. Пръстът на спусъка се отпуска. Тя се извръща настрани.

Благодаря на Бога, мисля си и се опитвам да изгоня истерията, която ме води до паника.

Сара ме поглежда отново и виждам, че гневът й е заменен от силна болка.

— Ти си последната ми надежда — отвръща с тих и празен глас тя.

— Слушам те, Сара — приканвам я да говори. — Разкажи ми. Последната ти надежда за какво?

— Последната надежда… — момичето въздиша и думите като че ли засядат в гърлото й —…да намеря някого, който да повярва, че не съм просто лош късмет. Който да ми повярва, че Странника е истински.

Опулвам се насреща й.

— Да ти повярва? — учудвам се аз. Размахвам палец назад към спалнята и онова, което е вътре. — Сара… знам, че тук се е случило нещо, с което нямаш нищо общо. Готова съм да изслушам всичко, което имаш да ми кажеш.

Мисля, че я хващам неподготвена, тъй като отговорът ми е непринуден и изглеждам искрено изумена от идеята да не я взема на сериозно. В очите й просветва надежда, която се бори с неприятния цинизъм. Лицето й се изкривява, както и устата й. Прилича на риба, която се дави на сухо.

— Наистина ли? — пита измъчено тя.

— Наистина. — Млъквам за миг. — Сара, нямам представа какво се е случило с теб, но от това, което видях досега, човекът, отговорен за случилото се, е бил силен. По-силен от теб. Или пък от мен, ако трябва да бъдем честни.

Забелязвам учудване в очите й.

— Нима можеш… — долната й устна започва да трепери. — Нима можеш да усетиш присъствието му?

— Да.

Така ли е наистина?

Може би съществува още една възможност, нали? Може би е насочила пистолета към бащата и го е накарала да свърши тежката работа. Може би тя е извършителят.

Прогонвам тази мисъл с въображаемо махване на ръката.

Прекалено сложно, прекалено мрачно. Тя е много млада, за да разработи подобен план.

— Може би… — прошепва по-скоро на себе си, отколкото на мен. — Може би този път се прецака.

Сара сбръчква лице, отпуска го, пак го сбръчква, пак го отпуска. Надеждата и отчаянието се борят за надмощие. Тя оставя пистолета. Хваща се с ръка за главата. Миг по-късно виждам същата онази сурова и силна болка отпреди малко. Тя струи от нея — пронизителна, първична и чиста. Звукът на заек между зъбите на вълк.

Вземам оръжието от килима, благодаря на Бога, спускам предпазителя и го прибирам на кръста си. Сара се разпищява, но аз я сграбчвам и я притеглям в обятията си.

Мъката й е като ураган. Направо се блъска в мен.

Стискам я силно и двете преживяваме бурята.

Поклащам се, тананикам, говоря й безсмислици, чувствам се безпомощна, нещастна и едновременно с това облекчена.

По-добре да плаче, отколкото да е мъртва.

Когато пристъпът отминава, съм подгизнала от сълзи. Сара се е вкопчила в мен, все едно костите й са омекнали. Изтощена е.

Въпреки това дава всичко от себе си и се откъсва. Лицето й е подуто от плач. Пребледняла е.

— Смоуки? — Гласът й е вял.

— Да, Сара?

Тя ме поглежда. Изненадана съм от силата, която виждам в очите й, която изплува на повърхността на изтощението.

— Искам да ми обещаеш, че ще направиш всичко.

— Какво?

Сара сочи към края на коридора.

— Стаята ми е ей там. В едно чекмедже до леглото е дневникът ми. Всичко е в него, всичко за Странника. — Тя ме хваща за ръцете. — Обещай ми, че ще го прочетеш. Ти — не някой друг. — Гласът й е свиреп. — Обещай ми.

— Обещавам — отвръщам, без да се поколебая.

Дори да искаш, не можеш да ме откажеш.

— Благодаря — изрича шепнешком Сара.

Очите й побеляват и тя припада в ръцете ми.

Потрепервам. Вземам радиостанцията от колана си и я включвам.

— Всичко е чисто тук — казвам с изненадващо спокоен глас. — Изпратете лекар за момичето.

10

НОЩТА ОФИЦИАЛНО Е НАСТЪПИЛА В „КАНОГА ПАРК“. Къщата е осветена от патрулките и уличните лампи. Хеликоптерът вече е отлетял, a SWAT се приготвят да си вървят. Кварталът отново е утихнал, макар че чувам кипящия град на няколко пресечки оттук. Прозорците на къщите са светнати, семействата са вътре, а завесите им са дръпнати. Предполагам, че ако проверя, всяка врата ще е заключена.

— Добра работа — казва ми Доус, докато лекарите вкарват припадналата Сара в линейката. Те действат бързо, защото момичето започна да пребледнява, а зъбите й да тракат. Признаците на шок.

— Благодаря.

— Сериозен съм, агент Барет. Нещата можеха много да се объркат. — Доус млъква за миг. — Преди шест месеца имахме ситуация със заложници. Надрусан с амфетамини баща с пистолет, беше пребил съпругата си. По-лошото обаче беше, че докато размахваше оръжието, в свободната си ръка държеше петмесечната си дъщеря.

— Лошо — отвръщам аз.

— Много лошо. Бащата не просто беше надрусан, направо беше отлетял. Някога виждала ли си дрогиран с амфетамини човек? Получават халюцинации и са много параноични. Парламентьорът няма голямо поле за изява.

— Какво се случи?

Доус извръща поглед, но не и преди да уловя тъгата в очите му.

— Застреля съпругата. Без предупреждение. Както говореше, млъкна на средата на изречението, насочи пистолета към нея и… направо… я… отнесе. — Командирът на SWAT поклаща глава. — Нямахме избор. Не е нужно да обяснявам, че трябваше да действаме.

— Ако е застрелял жена си без предупреждение…

Доус кима.

— Можеше да стори същото и с бебето. Снайперистът ни чакаше нареждания и когато получи зелена светлина за действие, действа. Беше изключително точен. Право в челото. Перфектен изстрел. — Той въздиша. — За съжаление бащата изтърва дъщеря си, която падна по глава и почина. Седмица по-късно снайперистът се самоуби. — Погледът на Доус е по-пронизителен отпреди малко. — Та, както казах, нещата можеха много да се объркат, агент Барет.

— Наричай ме Смоуки.

Мъжът се усмихва.

— Добре. Вярваш ли в Бог, Смоуки?

Въпросът ме изненадва. Отвръщам му възможно най-честно:

— Не знам.

— Да, аз също.

Доус се ръкува с мен, дарява ме с тъжна усмивка, кима ми и си тръгва. Историята му остава в съзнанието ми и създава отзвуци в него, това е приказка за невъзможните избори.

Благодаря ти за словоохотливостта, Доус.

Сядам на тротоара пред къщата и се опитвам да си събера мислите. Кали и Алън говорят по мобилните си телефони. Кали приключва разговора си, идва и сяда до мен.

— Добри новини, сладкишче. Обадих се на Бари Франклин и той се съгласи след доста мрънкане да поиска случая. Ще дойде възможно най-скоро.

— Благодаря ти.

Убийствата, с някои изключения, не са федерални престъпления. Не ми е позволено да нарушавам юрисдикцията и да поемам убийство просто защото така ми харесва. Всичко, което правим, изисква намесата и сътрудничеството на местните власти. Като повечето агенти (и местни ченгета) предпочитам да „уреждам сътрудничествата“ си. Тук се намесва Бари. Той c детектив от отдел „Убийства“ към лосанджелиската полиция, един от малкото, достигнали до „Детектив първи ранг“. Ако поиска някой случай, той е негов.

Срещнахме се по време на първия ми случай като шеф на моя отдел в Лос Анджелис. Един луд млад мъж запалваше бездомници и вземаше краката им за трофеи. Бари беше помолил Бюрото да му помогне с изготвянето на профил. На никой от двама ни не му пукаше от политика и кой ще обере заслугите накрая. Просто искахме да заловим изверга и го сторихме.

С две думи, Бари е чудесен следовател, който не би ми отказал достъп до местопрестъпление и ако го помоля учтиво, ще напише вълшебните думички: Молба за съдействие. Тези думички ни осигуряват пълна и неограничена намеса във всеки случай. Дотогава не сме нищо повече от обикновени наблюдатели.

— Как си, сладкишче? — пита ме Кали.

Потривам лице.

— Трябваше да съм в отпуска, Кали. Цялото това нещо… — Поклащам глава. — Сюрреалистично е. И много прецакано. Денят започна чудесно. Сега се чувствам зле и… ми се повдига. Насъбраха ми се прекалено много гадни случаи.

Хората смятат, че всяко убийство е лошо. Технически са прави, но ужасът си има своите степени. Изкормването на цяло семейство си е шок.

— Трябва ти куче — казва ми Кали.

— Трябва ми един хубав смях — отвръщам мрачно аз.

— Само един ли?

Дарявам я с крива усмивка.

— Не. Трябва ми доста смях. Купища смях. Искам всяка сутрин да се събуждам и да се усмихвам. Тогава мога да се справя с гадните дни и няма да се чувствам чак толкова зле.

— Така е — отвръща замислено Кали. — Във всеки живот има и лошо, но ти придаваш ново значение на тази дума. — Потупва ме по главата. — Вземи си куче.

Засмивам се от сърце.

Куантико, Куантико — запява един глас в главата ми. — Няма да има такива като Сара, няма да преследвам постоянно откачалки, нито пък нервите ми ще са опънати през цялото време.

Алън тръгва към нас, все още разговаря по телефона. Когато ни достига, отделя апарата от ухото си.

— Елейна пита до колко ще работим тази вечер. За да знае какво да прави с Бони.

Обмислям ситуацията. Първо трябва да изчакам Бари да пристигне. Той от своя страна ще доведе криминолозите си, за да обработят къщата. След това ще вляза вътре, за да попия всичко.

Случаят официално още не е наш, но не ми се иска просто да си тръгна.

Въздишам.

— Ще е дълга нощ. Питай я дали има нещо против да вземе? Бони у вас?

— Няма проблем.

— Кажи й, че утре ще й се обадя.

Алън отново слага телефона на ухото си, за да предаде новините, и се отдалечава.

— Какво да правя аз? — пита Кали.

Дарявам я с изморена усмивка.

— Дойде на работа по време на отпуската си, точно като мен. Ще изчакаме Бари, ще проверим нещата… — Свивам рамене. — Тогава ще преценим. Може би ще продължим отпуските си или пък не.

Кали въздиша драматично и пресилено.

— Робовладетелка — промърморва тя. — Искам повишение на заплатата.

— А аз световен мир — отвръщам. — Разочарованията се крият зад всеки ъгъл. Свиквай.

— Бони е уредена — казва Алън, когато се връща отново при нас. — Какъв е планът ни за действие?

Време е да поема командването.

Това е основната ми функция освен всичко останало.

Ръководя екип от „светила“. Всеки си има област, в която блести. Кали е истинска звезда, когато става въпрос за криминалистика. Алън е легенда в разпитите, а също така е неуморен и последователен в разследването на някой случай. Нищо не убягва от зоркия му поглед. Такива хора не те следват, защото те харесват. Те трябва да те уважават. Това изисква щипка арогантност. Трябва да си способен да осъзнаеш собствените си качества, да си звезда в собствената си област и да го знаеш.

Моята сила е в разбирането на онези, които преследваме. Аз виждам местопрестъплението, а не просто го оглеждам. Всеки може да отиде на сцена на убийство и да разгледа тялото. Цаката е в ривърс инженеринга[2]. Защо тази жертва? Защо тук? Какво ни казва това за убиеца? Някои хора имат качества за тази работа. Някои имат големи качества за нея. Аз съм надарена и достатъчно арогантна, за да го съзнавам.

Личният ми талант е да разбирам мрака, който създава хората, които преследвам.

Мнозина смятат, че са наясно как работи умът на един сериен убиец. Четат криминални романи и вероятно успяват да прегледат някоя и друга по-кървава сцена, без да повърнат. Говорят за хищници, за психосексуалността и смятат, че са просветени.

Няма нищо лошо в това — само дето хич не са наясно за какво става въпрос.

Веднъж, по време на лекция, се опитах да обясня какво имам предвид. В Куантико бяха организирали тяхна си версия на „Дни на кариерата“ и бяха поканили най-различни лектори, които да запознаят студентите с работата си. Дойде и моят ред. Излязох на сцената, погледнах ги — тези млади и изпълнени с надежда хора — и се опитах да обясня какво имам предвид.

Разказах им за онзи случай в Ню Мексико. Мъж и приятелката му бяха прекарали няколко години в преследване и залавяне на жени. Водели ги в специално оборудвана стая, пълна с инструменти за мъчения. Прекарвали дни, а понякога и седмици, в изнасилване и измъчване на жертвите си. Записвали повечето от нещата, които правели. Един от любимите им инструменти бил пръчка електрошок.

— Има видеозапис — казах им аз, — в който можете да видите как дими вагината на млада жена, защото са използвали пръчката електрошок да проникнат в нея.

Само това, тази малка частичка информация, която съвсем не беше най-лошото, на което сме се натъквали, накара цялата зала да замълчи, а някои от младите лица пред мен пребледняха.

— Един от нашите агенти, жена, получи задачата да направи поредица от детайлни рисунки на всички камшици, вериги, триони, секс играчки и други перверзни, които двойката беше използвала върху жените, които водеше в специалната стая. Тя си свърши работата. Задачата й отне четири дни. Виждала съм рисунките и мога да кажа, че са доста добри. В интерес на истината бяха използвани в съда. Началникът й я похвали за добре свършената работа и й каза да си вземе няколко дни отпуск. Да се прибере у дома и да прекара малко време със семейството си. Да си прочисти ума. — Млъкнах за миг, за да огледам всички тези млади лица в залата. — Жената се прибрала у дома и прекарала деня със съпруга и малката си дъщеричка. През нощта, когато те спели, слязла долу, извадила служебния си пистолет и се застреляла в главата.

Последваха въздишки и стонове. И много тишина.

Свих рамене.

— Би било много лесно просто да вземем тази силна млада жена, да я класифицираме и да не правим нищо повече по въпроса. Можем да я наречем слаба, да кажем, че вече е била депресирана или да приемем, че нещо друго се е случвало в живота й, за което никой друг не е знаел. Няма проблем да го сторим. Но първо трябва да ви кажа, че е била агент цели осем години. Досието й е било безупречно и не е имала никакви ментални отклонения. — Поклатих глава. — По мое мнение й е дошло в повече, преминала е някаква граница и се е изгубила. Като лодка в океана, от която не се вижда бряг. Според мен агентката се е озовала на тази лодка и не е успяла да измисли начин да се върне отново на брега. — Застанах в края на сцената. — Това правим аз и екипът ми: гледаме. Гледаме и не извръщаме поглед, надяваме се, че ще успеем да се справим.

Администраторът, който ръководеше програмата, не беше доволен от лекцията ми. Не ми пукаше. Това беше самата истина.

Не бях изумена от стореното от тази агентка. Не онова, което беше видяла, беше проблемът. Проблемът беше в онова, което не беше видяла. В нашата професия трябва да можеш да се прибереш у дома и да изключиш всичко, на което си станал свидетел по време на работа, да не му позволиш да се промъкне в главата ти с малките си крачета и безумни шепоти. Тази агентка не е била способна на това. Тя се е застреляла с пистолета си, за да накара образите да изчезнат. Мога да я разбера.

Точно това се опитвах да обясня на тези млади хора: работата ни не е забавна. Не е възбуждаща, предизвикателна или динамична.

Тя е нещо, което трябва да бъде свършено.

Това е моята дарба, или моето проклятие, да разбирам желанията на серийните убийци. Да знам защо се чувстват по този начин. Да чувствам чувствата им — малко или много. Това е нещо, което се случва вътре в мен, нещо, което в малка степен е изградено благодарение на тренировката и опита ми и в голяма степен се дължи на желанието ми да стана интимна с тях. Те пеят песен, която само те могат да чуват, и човек трябва да се настрои на тяхната честота, ако иска също да я чуе. Песента е много важна, тя определя танца.

Най-важният момент от всичко това е да не се извръщаш. А да се приближаваш още повече, за да видиш нещата по-отблизо. Опитвам се да доловя миризмата им. Докосвам ги с върха на езика си, за да усетя вкуса им. Това ми е помогнало да хвана много зли мъже. Също така ми донесе много кошмари и въпроси относно собствените ми копнежи. Мои ли са? Или просто разбирах прекалено много?

— Бари ще дойде всеки момент — съобщавам на Алън. — Това е неговото местопрестъпление. В крайна сметка може да не стане наше, но нека се държим все едно ще бъде такова. Кали, искам двете да огледаме мястото. Искам твоя професионален поглед. Алън, искам да разпиташ съседите. Бари няма да има нищо против. Да разберем какво знаят те.

— Смятай го за свършено — отвръща грамадата и вади малък бележник от вътрешния джоб на сакото си. — Двамата с Нед ще разнищим случая.

Алън нарича бележника си „Нед“. Първият му ментор му обяснил, че бележникът е най-добрият приятел на детектива, а един приятел трябва да си има име. Той настоял Алън да измисли такова и така се родил Нед. Човек умира, но името остава. Мисля, че това е някакво суеверие подобно на късметлийските чорапи на бейзболистите.

Кали присвива очи срещу един черен буик, който току-що е пуснат на местопрестъплението.

— Това Бари ли е? — пита тя.

Повдигам се на пръсти и веднага разпознавам голямото, очилато лице през предното стъкло. Изпитвам облекчение. Сега вече мога да направя нещо.

* * *

— Няма да ти простя, че прекъсна срещата ми — обръща се към мен Бари, когато се приближаваме до него. — Изглежда, и ти не си имала лека вечер.

Бари е в началото на четиридесетте си години. Той е закръглен, но не и дебел, плешив, с очила и едно от най-грозноватите лица, които съм виждала — толкова грозновато, че ти става симпатично на правилната светлина. Въпреки всички тези недостатъци той винаги излиза с красиви и млади жени. Алън го нарича „феноменът на Бари“. Той е супер уверен, без да бъде арогантен. Забавен е, умен и с огромно сърце. Алън мисли, че много жени смятат подобна комбинация от самоувереност и доброта за неустоима.

Според мен това е само част от отговора. Винаги съм усещала огромна сила в Бари, която може да срази всичко като гръмотевица. Той е виждал злото и знае, че е истинско. Бари е ловец на хора и в определена степен — независимо дали е правилно или не — това винаги ще бъде секси в животинския смисъл на думата.

Наясно съм, че недоволството му е просто постановка — изгубили сме следа кой на кого дължи по-голяма услуга и в интерес на истината не ни пука.

— Както и да е — казва той и изважда бележник, неговия собствен Нед. Готов е да пристъпваме към съществената част. — Какво сте ми приготвили?

— Ритуално клане. Изкормване. Океан от кръв. Обичайното — отвръщам аз.

Запознавам го с всичко, което знам. Не е много, но е достатъчно, за да започнем отнякъде. Ще обходим местопрестъплението, ще си разменим идеи и ще направим някои заключения. За страничния наблюдател това може да изглежда някак безцелно, но такъв е стилът ни на работа, не е просто лудост.

— Трима мъртви? — пита Бари.

— Толкова видях, но съм сигурна, че няма повече. Патрулът е проверил къщата, но не е споменал за други трупове.

Той кима и почуква с химикала по бележника си.

— Сигурна ли си, че момичето не е нашият извършител?

— Няма начин — отвръщам категорично. — Няма достатъчно сила, за да го направи. Ще разбереш какво имам предвид, когато влезем вътре. Истинска… каша е. Също така съм убедена, че единият от тях е бил убит долу и след това е бил занесен в спалнята. Бил е носен, а не влачен. Тя няма достатъчно сила за това.

Бари поглежда замислен къщата. Свива рамене.

— Без това не ми се струваше много вероятно — отвръща той. — Предположението, че момичето е извършителят. Това, което ми описа, звучи като работа на професионалист. Не казвам, че шестнадесетгодишните не правят някои ужасни неща в наши дни, но… — отново свива рамене.

— Изпратих Алън да разпита съседите. Сметнах, че няма да имаш нищо против.

— Нямам. Той е правилният човек, когато се стигне дотам.

— Кога можем да влезем вътре? — питам аз.

Нетърпелива съм, изпълнена с енергия. Искам да започна търсенето на този убиец.

Бари поглежда часовника си.

— Очаквам криминолозите да дойдат всеки момент — поредната услуга, която ми дължиш. След това можем да си обуем пантофките и да се захванем за работа.

* * *

Започвам от двора на къщата. Бари и Кали чакат търпеливо, мълчаливо.

Разглеждам верандата, след което се обръщам към улицата и домовете от двете й страни. Искам да си представя обстановката на дневна светлина.

— Кварталът е семеен — казвам аз. — Има много хора. Голяма активност. Било е събота, всички са си били по домовете. Да дойде тук през деня е било доста дързък ход. Или е изключително самоуверен, или е много компетентен. Не вярвам да му е за първи път. Смятам, че е убивал и преди.

Тръгвам към предната врата. Представям си го как върви по същата тази пътека. Вероятно е било по времето, когато пазарувах с Бони или когато чистех килера на Мат. Животът и смъртта, ръка за ръка, без да съзнават присъствието на другия.

Спирам се, преди да вляза. Опитвам се да си го представя.

Вълнувал ли се е? Спокоен ли е бил? Или обезумял? Нямам отговори. Все още не знам достатъчно за него.

Влизам в къщата. Бари и Кали ме следват.

Вътре продължава да мирише на убийство. Сега даже е по-зле, тъй като с времето миризмите са се усилили.

Отиваме в дневната. Поглеждам напоения с кръв килим. Фотографът на криминолозите продължава да прави снимки.

— Тук има адски много кръв — отбелязва Бари.

— Прерязал им е гърлата — обяснявам аз. — От ухо до ухо.

— Съгласен. — Детективът се оглежда наоколо. — Както сама каза — няма кървави следи.

— Така е. Но всичко това ни казва нещо за него.

— Какво? — пита Бари.

— Той харесва това, което прави. Използването на острие е нещо лично. То е гневна постъпка, но също така е акт на удоволствие. Като да убиеш любовница. Единственото по-интимно е да убиваш с голи ръце. С острие убиваш непозната, която обичаш. Това е знак на уважение, благодарност за смъртта, с която те дарява. — Обгръщам кървавата стая с жест. — Пускането на кръв може да бъде интимно или лично. Кръвта е живот. Режеш непознатата, която обичаш, за да си близо до кръвта, когато започне да тече. Кръвта също така е пътека към смъртта. Източваме кръвта на прасетата по сравнително същия начин. Въпросът е как ги приема той? Като прасета или любовници? Дали са нищо за него, или са всичко?

— Ти какво смяташ?

— Все още не знам. Важното е, че независимо как ги приема, няма никакви съмнения. Не убиваш с нож, ако се колебаеш. Той действа уверено. Пистолетът те отдалечава, но ножът…? Ножът трябва да се използва отблизо. Ножът също така е доказателство, че начинът на смъртта е важен за него, както и самата смърт.

— Какво имаш предвид?

Свивам рамене.

— Пистолетът е по-бърз.

Кали обхожда стаята, оглежда кръвта и поклаща глава.

— Какво има? — питам аз.

Тя сочи към една тъмна локва до краката си.

— Това не е както трябва. — Сочи към друга локва. — И това не е както трябва.

— Защо, Червенокоске? — пита Бари.

— Анализирането на „разлятата“ кръв е смесица от физика, биология, химия и математика. Нямам време да ви изнасям цяла лекция, но ще е достатъчно, ако кажа, че физиката, вискозитетът на кръвта и материалът, от който е направен килимът, ми подсказват, че двете локви не са се озовали тук по естествен начин. — Кали идва по-близо до нас и посочва към много по-голямото кърваво петно до входа на дневната. — Обърнете внимание на очертанията тук. — Тя се навежда напред и сочи контурите, които завършват в нещо подобно на кръгла глава с назъбени ръбове. — Прилича на огромна попова лъжичка, виждате ли?

— Да — отвръщам аз.

— Това се среща често, но в по-малки размери. Пръските образуват дълго, тясно петно с изразена и ясна глава. По-острият край на петното, наречено още „опашка“, винаги сочи към първоизточника. Това е просто по-голяма версия на него и се вписва, ако нечие гърло е било прерязано. — Кали продължава да сочи. — Виждате го тук и тук. Обърнете внимание на кръвта на близката стена.

Поглеждам натам. Виждам още попови лъжички, както и няколко големи и малки капки.

— Да?

— Мислете за кръвта в тялото като течност под налягане. Ако пробиете дупка в контейнера, тя ще излезе на струя. Кървавите пръски са причинени от силата на струята, която определя скоростта и разстоянието. Срязването на артерия предизвиква голяма сила. Удрянето с чук по главата създава голяма сила. Както и да го нарежеш — заигравката е преднамерена, — кръвта напуска тялото и излиза на струя от него с голяма или малка сила, докато не се сблъска с някаква повърхност. В този момент тя пренася тази сила и енергия върху повърхността и създава модел върху нея. Резултатът са тези попови лъжички, капките във формата на раковини и така нататък, ла-ла-ла. — Кали отново посочва килима и близката стена. — Можете да видите доказателства за артериални пръски до перваза и в линиите кръв на килима. Резултатът тук е спонтанен, създаден е от силата. Това е убийство. Другите две не са. Ако трябва да предполагам, бих казала, че на тези две места кръвта е излята. От някакъв съд. Това тук са локви, а не пръски. Кръвта е излята отгоре и според размерите на локвите, както и заради липсата на пръски около краищата им говорим за бавно изливане. С много малка сила.

Сега, след като Кали ми насочи вниманието, го виждам. Локвите, за които говорим, са прекалено правилни, прекалено закръглени. Като кленов сироп върху палачинки.

— Значи… нашият човек е убил някого тук долу — казва Бари. — И след това… какво? Решил е, че стаята не е достатъчно кървава ли?

Кали свива рамене.

— Не мога да кажа каква е била целта му. Но със сигурност мога да заявя, че тези две петна са били направени последни. Те са по-мокри от петното от убийство и по-съсирени.

— Хм. — Бари ме поглежда. — Какво мислиш? Дали убитата тук жертва е умряла последна? Или първа?

— Мисля, че е била последна — отвръщам аз. — Когато дойдох, кръвта тук още беше прясна, докато онази по стените горе изглеждаше суха.

Нещо в плъзгащите се стъклени врати привлича вниманието ми. Насочвам се към тях.

— Бари, погледни тук.

Посочвам ключалката. Вратата е отключена и отворена едва. Трудно е да се забележи, освен ако човек не е точно до нея, където се намираме и ние в момента.

— Вероятно оттук е проникнал — казва Кали.

— Направи няколко снимки, преди да отворя вратата — нарежда Бари на фотографа на криминолозите. Той е прилежен мъж на име Дан, който веднага се захваща със задачата.

— Тези трябва да са достатъчни — казва Дан.

— Благодаря ти — усмихва му се Кали.

Фотографът почервенява и забива поглед в пода. Усмихва се, но езикът му като че ли е вързан на фльонга. Онемял е заради комбинацията от естествената си стеснителност и невероятната красота на Кали.

— За нищо — съумява да отвърне Дан, преди да се отдалечи.

— Сладур — казва Кали на Бари.

— Аха. — Детективът е зает с изучаването на ключалката. — Изглежда разбита — констатира той. — Определено е била насилена. Виждам следи от инструмент.

Бари се изправя и отваря вратата с облечената си в ръкавица ръка. Движението е от дясно наляво. Отвън ще е от ляво надясно.

Ако убиецът е десничар, вероятно я е отворил с лявата си ръка, тъй като дясната му е била заета със… какво? Нож? Раница?

Минаваме през вратата и излизаме на двора. Тъмно е, но мога да преценя, че е голям. Виждам тъмните очертания на басейн във формата на квадрат. В далечния ляв край има едно-едничко средно по големина палмово дърво, което стърчи към небето.

— Дали няма лампа някъде тук? — чуди се Бари.

Кали опипва стената до плъзгащата врата на дневната в търсене на ключ. Намира го и го включва. Онова, което виждаме, ни оставя без думи.

Ключът задейства не само осветлението на двора, но и светлините на басейна.

— Господи — измърморва Бари.

Осветеното синьо дъно на басейна се слива с подводните светлини и създава един светъл остров в мрака. Кръвта във водата се откроява на светлината и прилича на пурпурен облак. Тя се носи по повърхността — смесица от съсиреци, розова пяна и мазно олио.

Отивам до басейна, за да погледна водата по-отблизо.

— Не виждам никакво оръжие или дреха — съобщавам аз.

— Но има доста кръв — отбелязва Бари. — Дъното не се вижда на някои места.

Оглеждам двора. От всички страни е заобиколен от висока около метър и осемдесет тухлена ограда, което е нещо необичайно за тази част на Лос Анджелис. Отгоре й расте бръшлян, който се е увил около високите храсти в този и в съседните дворове, за да създаде едно перфектно усамотение. Къщата е построена така, че да допуска дневната светлина, но основната цел на двора е да държи любопитните погледи настрана.

Мисля си за стаята горе — навсякъде в нея има кръв.

Не е бързал там, казвам си наум. Забавлявал се е, рисувал е, чувствал се е като на бал. Създал е истинска каша.

— Убиецът е ползвал басейна — казвам аз.

Кали повдига вежди. Бари ме поглежда въпросително. Осъзнавам, че съм с крачка пред тях; виждала съм спалнята, а те не са.

— Нашият човек е сторил всичко това по средата на деня. Събота е, така че хората в квартала са си по домовете. По-важното е, че е красива и слънчева събота. Всички са на дворовете си, карат велосипеди и се наслаждават на времето. — Посочвам прозореца на спалнята. — Позабавлявал се е там. Кръвта е навсякъде по стените и тавана — но не е кръв, изпръскана по време на убийствата. Той я е сложил там. Целият е бил покрит с нея. Трябвало е да я измие някак си. Искал е да го направи тук. Тази мисъл му е харесала.

— Защо не е използвал банята вътре? — пита Кали. — Рискувал е много, като е излязъл на двора, не мислиш ли? Независимо дали е усамотено, е трябвало да напусне къщата. Имало е вероятност някой да дойде да почука на вратата, докато е бил навън, или да влезе вътре, без дори да разбере.

— Не може да му се отрече, че е умен — отвръща Бари. — Вероятно е наясно, че ще проверим сифоните в банята. Ще ни е много по-трудно да намерим нещо негово във филтриращата система на басейна. А и хлорът не е особено полезен при разследвания.

Разглеждам внимателно басейна. Дълъг е около шест метра, а дълбочината му изглежда еднаква навсякъде. Има само една стълба, която води във водата. Около нея има лъскави глинени плочки.

— Плочките са мокри на места — отбелязвам аз.

— Трябва да се махнем оттук — казва Кали с остър тон. — Веднага.

Двамата с Бари я поглеждаме изненадани.

— Защо е мокро? — пита тя.

Веднага схващам какво има предвид.

— Защото се е разхождал наоколо, вероятно гол и бос, и е оставил отпечатъци. Ако продължим да се мотаем, има вероятност да ги унищожим.

— Точно така — съгласява се Бари.

— Ще се наложи да претърсим навсякъде около басейна с ултравиолетова лампа — обяснява Кали. — Сантиметър по сантиметър. Благодаря на Бога, че някой друг ще трябва да свърши тази работа.

Следите, включително латентните отпечатъци, семенната течност и кръвта флуоресцират на ултравиолетова светлина. Кали е права. Ако нашият човек е бил гол и се е разхождал свободно наоколо, то това е потенциално място, от което можем да намерим улики.

Връщаме се обратно вътре, но продължаваме да гледаме към двора.

— Според теб басейнът е нещо повече от средство за измиване на уликите от него, така ли? — пита Бари.

— Мисля, че… — млъквам. Мисълта изплува от някое тъмно кътче на съзнанието ми. — Мисля, че му е харесало, че има възможност да направи нещо мръсно навън. Убил е семейството по средата на деня. Целият е бил в кръв, след което се е съблякъл и е излязъл, за да поплува, докато телата им са започнали да се разлагат в неклиматизираната къща. Междувременно хората от квартала са празнували рождените дни на децата си, подрязвали са плета си и са пекли пържолите си, без да знаят, че той също е бил тук и се е наслаждавал на деня по свой си начин. — Поглеждам Бари. — Чувството за победа е било премазващо. Като вампир, който се разхожда на дневна светлина. Местопрестъплението говори за власт и собственост. За увереност — дошъл е тук през деня, използвал е нож, за да убива. Всичко съвпада.

— Болен шибаняк — Бари поклаща глава и въздиша. — Значи е поплувал няколко дължини в басейна, след което вероятно се е попекъл, послушал е съседите и се е похвалил за добре свършената работа. Въпросът е каква е била последователността. Каза, че сцената долу е била прясна. Склонен съм да се съглася, но какво ни говори това? Убил е две от жертвите горе, създал е малко абстрактно изкуство с кръвта им, дошъл е да поплува, след което е убил и третата жертва? Какво е правила Сара през цялото това време?

Свивам рамене.

— Все още не знам.

— Мразя, когато трябва аз да ги мисля тези неща — въздиша Бари. — Хей, Томпсън! — провиква се той и ме стряска. Като че ли по магически начин двадесет и няколко годишният униформен, който по-рано през деня се опита да ни спре да влезем тук, се появява.

— Да, сър? — отзовава се той.

— Не пускай никого в задния двор, освен ако шефът на криминолозите не го позволи.

— Да, сър. — Униформеният застава до плъзгащата врата. Прекалено е млад. Все още се вълнува, че е на подобно място.

— Готова ли си да видим спалнята? — пита Бари.

Въпросът е риторичен. Ние надушваме следата, съединяваме парчетата от пъзела и нареждаме цялата картина в главите си.

Поглъщаме случая, докато е топъл.

Излизаме от дневната и се насочваме към стълбището. Бари е пръв, а Кали е зад мен. Стигаме до горе. Бари надниква в стаята.

— Необходимо ли е и двамата да влизате? — пита един критичен глас. — Ще замърсите всичко.

Недоволството, с което сме посрещнати, принадлежи на Джон Симънс, началника на този екип на криминолозите към лосанджелиската полиция. Той е кисел и свадлив човек, който няма доверие на абсолютно никого освен на себе си, що се отнася до събирането на улики. Тези му недостатъци са простими, тъй като е един от най-добрите.

— Всъщност сме трима, сладкишче — казва Кали и се приближава, за да може да я види.

Симънс не е млад мъж. Той върши тази работа от доста дълго време. В края на петдесетте си години е и му личи. Усмивките при него са като диамантите — редки са и се носят само в специални случаи. Кали си спечелва една.

— Калпурния! — изревава той и се ухилва до уши. Симънс връхлита отгоре ни, избутва Бари от пътя си и я прегръща.

Кали се усмихва и му отговаря със същото. Бари наблюдава цялата тази сцена изумен. Виждала съм това и преди, но не и той.

— Бях на стаж при Джони, докато учех за криминолог — обяснява му Кали.

— Много е надарена — отвръща доволен Симънс. — Калпурния е един от малкото ми успехи. Тя е човек, който наистина оценява науката.

Симънс ме поглежда. Той не скрива интереса си към белезите ми, но това не ме притеснява. Наясно съм, че в основата му стои чисто любопитство.

— Агент Барет — поздравява ме той и ми кима.

— Здравейте, сър.

Винаги наричам Джон Симънс „сър“. Винаги ми е изглеждал като „сър“ и никога не ми е давал повод да променя мнението си. Кали е единственият човек, който го нарича „Джони“, точно както и той е единственият, който безнаказано я нарича „Калпурния“, истинското й име, което тя пламенно мрази.

— Та, Калпурния — обръща се към Кали той, — разчитам на теб да пазиш местопрестъплението ми. Увери се, че нищо няма да бъде унищожено или докоснато.

Кали вдига дясната си ръка, а лявата слага на сърцето си.

— Обещавам. А, Джони?

Разказва му за задния двор. Той я дарява с още една мила усмивка.

— Веднага ще изпратя някой. — Симънс за последно поглежда подозрително мен и Бари, след което се отдръпва от прага на вратата.

Влизаме в стаята. Симънс се насочва към стълбите, за да ни остави сами. Независимо от мърморенето му той много добре разбира тази част от разследването — нуждата да се потопим в случая. Винаги ми е осигурявал пространството, от което имам нужда, никога не ми е пречил и не ми е надничал през рамото.

Сега, след като вниманието ми не е насочено към Сара, наистина оглеждам наоколо.

Господин и госпожа Дийн и Лоръл Кингсли лесно могат да бъдат определени като четиридесет и няколко годишни. Имат тен, красиви са, с мускулести крака и изящество, което усещам дори при тези обстоятелства.

— Господи, бил е доста уверен — казвам аз. — Не просто е дошъл тук по светло в почивен ден. Успял е да се справи с двама тренирани и здрави възрастни и двама тийнейджъри.

Очите на Дийн са широко отворени и мъртвешки — сиви и мъгляви като сапунена вода. Тези на Лоръл са затворени. Устните и на двамата са разтворени и ми напомнят за ръмжащо куче или за човек, който е принуден да се усмихне под дулото на пистолет. Езикът на Дийн се подава от устата му, а зъбите на Лоръл са стиснати здраво.

Завинаги — мисля си аз. — Тя никога няма да разтвори челюстта си отново.

Нещо ми подсказва, че тази добре поддържана жена не би одобрила този факт.

— Вероятно е използвал оръжие, с което да ги сплаши, и то едва ли е било нож — казвам аз. — Не е достатъчно заплашителен за толкова много жертви. Било е пистолет. Някой голям и застрашителен.

От вратовете надолу телата приличат на глътнали граната.

— Направил е един-единствен дълъг разрез на всеки от тях — отбелязва Бари. — Използвал е нещо остро.

— Вероятно скалпел — измърморвам аз. — Раните не са чисти. Виждам следи от колебание. Обърнете внимание на грубите части.

— Да, така е.

Разрязал ги е с несигурна, трепереща ръка. След това е бръкнал в телата им, сграбчил е всичко, до което се е докопал, и ги е изкормил, както рибар корми риба. Заставам над госпожа Кингсли и виждам средната част от гръбнака й — основните органи ги няма.

— Колебливите разрези са някак си странни — измърморвам отново.

— Защо мислиш така? — пита Бари.

— Защото във всичко друго е бил уверен. — Навеждам се, за да имам по-добра видимост, и насочвам вниманието си към вратовете. — Когато им е прерязал гърлата, го е сторил чисто и без колебание. — Изправям се. — Може би това не са следи от колебание. Може би, докато е правил разрезите, е треперел, защото е бил възбуден. Може дори да е стигнал до оргазъм, докато е работил.

— Сладурско — коментира Кали.

За разлика от Дийн и Лоръл младежът — Майкъл — е недокоснат. Побелял е от загубата на кръв, но му е било спестено унижението да бъде изкормен.

— Защо не е направил същото с момчето? — чуди се Бари.

— Или не е било важно… или е било най-важно от всички — отвръщам аз.

Кали обикаля бавно леглото и разглежда телата. Хвърля погледи към пода и присвива очи пред кръвта по стените.

— Какво виждаш? — питам я.

— Югуларните вени на трите жертви са били прерязани. Предвид цвета на кожата са кървили до смърт. Това се е случило преди изкормването.

— Откъде си сигурна? — пита Бари.

— Няма достатъчно кръв в коремните кухини, нито пък по откритите органи. Това е основният проблем: къде е останалата кръв? Напълно сигурна съм, че мястото на смъртта на една от жертвите е дневната долу. Ами другите две? — Кали обхваща с жест стаята. — Кръвта тук е предимно по стените. Има петна на килима, но въпреки това не е достатъчно. Чаршафите и одеялата на леглото също са изцапани с кръв, но количеството не ми изглежда значително. — Поклаща глава. — Ничие гърло не е било прерязано в тази стая.

— Забелязах същото нещо по-рано — съгласявам се аз. — Кървили са някъде другаде. Но къде?

Минава секунда, преди всички да насочим погледи към късия коридор, който води от голямата спалня в банята. Тръгвам натам, а Бари и Кали ме следват.

Всичко се изяснява, когато влизаме.

— Е казва детективът с мрачно изражение, — май намерихме отговори на въпросите си.

Ваната е голяма, направена е разточително и луксозно. Малко повече от една четвърт от нея е напълнена със съсирена кръв.

— Изцедил ги е във ваната — измърморвам и посочвам две огромни ръждиви петна на килима. — Извадил ги е, когато е приключил, и ги е поставил там, един до друг.

Умът ми препуска, усетът ми за взаимовръзките между нещата набира скорост. Връщам се обратно в спалнята. Разглеждам внимателно китките и глезените на Дийн и Лоръл Кингсли. Кали и Бари идват при мен и ме гледат с повдигнати вежди.

Посочвам телата.

— Няма следи по китките или глезените им. Разполагал е с двама възрастни. Съблякъл ги е голи, вкарал ги е във ваната един по един, прерязал им е гърлата едно по едно, изцедил ги е един по един… това има ли някакъв смисъл?

— Разбирам какво имаш предвид — отвръща Бари. — Логично е да са се опитали да се съпротивляват. Как е успял да направи всичко това? Не мисля, че „вземете си номерче, ще ви убия по ред“ би свършило работа.

— Бръсначът на Окам — казвам аз. — Най-простият отговор: не са се опитвали да се съпротивляват.

Бари се намръщва учуден, но лицето му бързо се отпуска и той разбира какво имам предвид.

— Точно така — съгласява се. — Не са можели да го сторят. Вероятно са били упоени. — Записва още нещо в бележника си. — Ще ги накарам да потърсят следи по време на аутопсията.

Поклащам глава.

— Дори така да е, пак има три тела, които трябва да носи, като едно от тях е качил по стълбите. — Поглеждам Бари. — Колко висок каза, че е бил господин Кингсли? Метър и осемдесет?

— Метър и осемдесет — метър и осемдесет и пет — кима той. — Вероятно е тежал осемдесет и пет килограма.

Подсвирквам.

— Трябвало е да вдигне Кингсли и да го вкара във ваната упоен… — Поклащам глава. — Нашият човек е висок или силен, или и двете.

— Има логика — съгласява се Бари. — Не търсим някой дребен.

— Разбира се, възможно е да са били двама — намесва се Кали и ме поглежда. — Запознати сме с подобни екипи, нали?

Права е. Партньорствата по време на убийство не са нещо непознато. Аз и екипът ми сме преследвали повече от един такъв извратен отбор.

— Няма видими следи от сексуално насилие — отбелязва Бари, — но това нищо не означава. Не можем да сме сигурни, докато не огледат добре телата.

— Нека се заемат първо с момчето — казвам аз.

Детективът повдига вежда.

— Само то не е изкормено — посочвам към тялото на Майкъл. И тялото е чисто. Смятам, че убиецът го е измил посмъртно. Изглежда, е сресал и косата му. Възможно е да не става въпрос за нещо сексуално — но определено е важно. Поради някаква причина не е бил толкова гневен на Майкъл.

— Чатнах — отвръща Бари и записва поредната бележка в бележника си.

Оглеждам стаята и най-вече кървавите ивици по стените и тавана. На някои места кръвта изглежда плисната, сякаш художник е излял кутия с боя върху празното си платно. Също така има някакви модели. Извивки и символи. Ивици. Онова, което прави най-голямо впечатление, е, че са навсякъде.

— Кръвта е ключ към него — измърморвам аз. — И изкормването. Няма никакви следи от измъчване на жертвите, те са били изцедени, преди да бъдат отворени. Болката не е важна за него. Искал е онова, което се намира вътре. Особено кръвта.

— Защо? — пита Бари.

— Не мога да отговоря. Съществуват прекалено много възможни парадигми, когато става въпрос за кръвта. Кръвта е живот, можеш да пиеш кръв, можеш да използваш кръвта, за да предсказваш бъдещето — сам си избери. Но е много важна. — Поклащам глава. — Странно.

— Кое?

Всичко, което видях досега, подсказва за неорганизиран извършител — изкормването, рисуването с кръв. Неорганизираните извършители са хаотични. Имат проблем с планирането и бързо биват залавяни. Губят контрол.

— Е, и?

— Защо момчето не е изкормено, а Сара още е жива? Не се връзва.

Бари ме поглежда объркан. Свива рамене.

— Да разгледаме нейната стая — предлага той. — Може би ще намерим някои отговори в нея.

11

— УХА — ВЪЗКЛИКНА КАЛИ.

Има две причини за реакцията й.

Първата и по-очевидната — написаните върху стената до леглото думи.

— Това кръв ли е? — пита Бари.

— Да — потвърждава Кали.

Буквите са огромни. Линиите, с които са изписани, са гневни, изпълнени са с омраза и ярост.

ТОВА МЯСТО = БОЛКА

— Какво, по дяволите, означава това? — пита Бари.

— Не знам — отвръщам аз. — Но е нещо важно за него.

Точно както кръвта и изкормването.

— Интересното е, че го е написал в стаята на Сара, не мислите ли? — пита Кали.

— Да, да, загадка след загадка — оплаква се Бари. — Защо никога не пишат нещо, което може да ни е от полза, като: „Здравейте, казвам се Джон Смит и живея на „Оук Стрийт“ 222. Признавам се за виновен“.

Втората причина за възклицанието на Кали може би се намира в обзавеждането. Споменът за стаята на Алекса, в която бяхме днес, ми служи за сравнение. Стаята на Сара е на светлинни години от момичешките стандарти.

Килимът е черен. Завесите на прозорците са в същия цвят и са спуснати. Голямото легло не е черно, но калъфките на възглавниците, чаршафите и кувертюрата са. Всичко това контрастира по странен начин на белите стени.

Размерите на стаята също не са нормални. Тази е по-голяма от детските в повечето домове. Въпреки голямото легло, гардероба, малкото бюро, лавиците и шкафчето с чекмеджета в средата на помещението има много празно място. То не е достатъчно, за да създаде уют. Стаята изглежда сурова и изолирана.

— Не съм експерт — започва Бари, — но ми се струва, че това хлапе е имало доста проблеми. И не говоря само за труповете в къщата му.

Разглеждам дървеното чекмедже до леглото. То прилича на стол в бар. Отгоре му има черен часовник. Вниманието ми обаче е привлечено от трите малки чекмеджета.

— Можем ли да извикаме някой, който да свали отпечатъци от шкафчето? — питам Бари. — Имам предвид веднага?

Той свива рамене.

— Мисля, че да. Защо?

Разказвам му за края на разговора си със Сара. Усещам неудобството, което изпитва Бари.

— Не е трябвало да даваш подобно обещание, Смоуки — казва ми детективът. — Не мога да ти позволя да вземеш дневника. Точка. Наясно си с това.

Поглеждам го изненадана. Прав е, наясно съм. Така би нарушил правилата, както и процедурите на криминолозите, което би накарало Джон Симънс да изпадне в шок.

— Да повикаме Джони — предлага Кали. — Имам идея как да свършим работата.

* * *

Симънс оглежда стаята на Сара Кингсли.

— Калпурния, обясни ми какво целиш?

— Джони, очевидно е, че Смоуки не може да вземе дневника. Идеята ми е да направим снимки на всяка страница.

— Искаш фотографа ми да си изгуби времето — което е много ценно — в правене на снимки на дневника на момичето?

— Да.

— Защо да правя това?

— Защото можеш, сладкишче, и защото е необходимо.

— Добре тогава — отвръща Симънс, обръща се и посочва вратата. — Ще изпратя Дан.

Поглеждам го изненадана и изумена от пълната му капитулация.

— Не мога да повярвам с каква лекота постигна своето — учудва се Бари.

— Вълшебната думичка беше „необходимо“ — отвръща Кали. — Джони не би толерирал безполезно хабене на ресурси на което и да било местопрестъпление. Но ако нещо се изисква от екипа му, за да се разреши един случай, ще работи дни наред без прекъсване. — Дарява ни с широка усмивка. — Говоря от опит.

* * *

Дневникът, разбира се, е черен. Малък, подвързан с гладка черна кожа. Не е нито момичешки, нито момчешки, а е функционален.

Изчервеният Дан е тук, готов да снима.

— Искаме да направиш снимки на всяка страница, сладкишче, които да са достатъчно големи, за да могат да бъдат разпечатани на хартия.

Фотографът кима.

— Искате да снимам дневника с фотоапарата.

— Точно така — отвръща Кали.

Дан се изчервява отново. Закашля се. Близостта му до нея го притеснява.

— Няма… хм… проблем — съумява да изпелтечи той. — Имам резервна карта памет, която мога да ви дам.

— Нуждаеш се само от човек, който да ти разгръща страниците. — Кали вдига ръце, за да покаже ръкавиците, които вече си е сложила. — Това ще съм аз.

* * *

Дан се успокоява веднага след като се скрива зад фотоапарата си. Двамата с Бари го наблюдаваме, докато работи. В стаята е настъпила тишина, нарушавана единствено от цъкането на фотоапарата и шепота на Дан, който казва на Кали да отгърне на следващата страница.

Поглеждам почерка на Сара и най-накрая намирам нещо женствено в него. Той е прецизен, без да е превзет. Красив, леко наклонен, написан с — изненада — черно мастило.

Има доста изписано. Страница след страница, след страница. Чудя се за какво ли пише едно момиче, заобиколено от черно, и дали въобще искам да знам.

Това е битката на живота ми — борбата да „не съм наясно“ с някои неща. Наясно съм с красотата на живота, когато я има. Също така съм наясно колко жесток може да стане той, колко чудовищен. Щастието щеше да бъде по-лесно за достигане, ако постоянно не съпоставях тези противоположни сили, ако не ми се налагаше да си задавам въпроса: „Как мога да бъда щастлива, след като знам, че някой друг се чувства ужасно?“.

Помня онази вечер, в която с Мат и Алекса се прибирахме в Лос Анджелис от ваканция. Дъщеря ми беше седнала на мястото до прозореца в самолета и когато навлязохме в облаци, тя се въодушеви:

— Виж, мамо!

Наведох се и погледнах навън. Видях Лос Анджелис долу, потопен в море от светлини, които се разгръщаха от хоризонт до хоризонт.

— Не е ли красиво? — възкликна Алекса.

Усмихнах се.

— Прекрасно е, скъпа.

Наистина беше такова. Но също така беше ужасяващо. В онзи момент осъзнах, че в това море от светлини плуват акули. Знаех, че докато Алекса се усмихва и възхищава, там долу бяха изнасилвани жени, деца биваха малтретирани, а други умираха в писъци.

Баща ми ми каза веднъж:

— Ако имат избор, повечето хора биха предпочели усмивката пред истината.

С времето разбрах, че това е точно така.

Надеждата да „не съм наясно“ беше блян. Щях да прочета дневника и да позволя на този красив почерк да ме отведе там, където желаеше, и тогава щях да науча онова, което искаше да науча.

Цъкането на фотоапарата изпълва стаята. То ме стряска всеки път подобно на стрелба от оръжие.

* * *

Все още няма девет, когато слизам по стълбите на долния етаж. Джон Симънс вижда двама ни с Бари и ни прави знак да отидем при него. Държи цифров фотоапарат в ръката си.

— Помислих си, че ще искате да научите, че успяхме да свалим латентни отпечатъци от крака от плочките. Много са ясни.

— Чудесно — отвръщам аз.

— За нещастие, няма как да ги проверим в база с данни — отбелязва Бари.

— Въпреки това са полезни.

Детективът се намръщва.

— Какво имаш предвид?

Симънс му подава цифровия фотоапарат.

— Увери се сам.

Устройството е модел 35 ММ SLR с LCD дисплей, който позволява да се преглеждат направените снимки. Резолюцията на тези фотоапарати е достатъчно висока, за да се използват като основен инструмент в записването на отпечатъци. Снимката на дисплея е малка, но веднага виждаме какво има предвид Джон.

— Това белези ли са? — питам аз.

— Така смятам.

Ходилото на крака е покрито с тях. Те са дълги, тънки и хоризонтални — започват от единия край на крака и завършват в другия, не са разположени по дължината му.

Бари връща фотоапарата на Симънс.

— Виждал ли си нещо подобно?

— В интерес на истината, да. Работил съм на три пъти на доброволни начала с „Амнести Интернешънъл“[3], като съм им помагал в прегледите на телата на потенциални жертви на насилие и уликите около случаите. Белезите наподобяват на такива, направени когато ходилата на краката са налагани с пръчка или камшик.

Потръпвам.

— Предполагам, че е болезнено?

— Изключително. Ако се направи неумело — или пък умело, в зависимост от целите, — може да доведе до осакатяване, но предимно се прави с цел наказание.

— На двата крака ли са? — пита Бари.

— Да.

За момент настъпва тишина, за да обмислим тази нова информация. Често извършителите на подобни престъпления са измъчвани в даден период от живота си.

— Това съвпада с предположението, че извършителят е неорганизиран — отбелязвам аз.

Макар другите неща да не съвпадат.

— Налагането на ходилата е рядко срещано тук — казва Симънс. — Характерно е за Южна Америка и части от Близкия изток, както и за Сингапур, Малайзия и Филипините.

— Трябва ли да знаем още нещо? — пита Бари.

— Засега разполагам само с това. Ще изследваме канализацията, разбира се, след което вероятно ще имаме повече информация.

Работата на криминолозите представлява процес на идентифициране и индивидуализиране. Индивидуализацията е характерна с откриването на улика от уникален и специфичен източник. Отпечатъците са индивидуални за всеки един човек. Куршумите в повечето случаи могат да бъдат индивидуализирани до точно определено оръжие. ДНК-то е върхът в индивидуализирането.

По-голямата част от уликите могат да бъдат само идентифицирани. Идентификацията е процес, при който се класифицират улики от общ — но не и уникален — източник. Ако в премазан череп бъдат открити метални частици, те ще бъдат изследвани и идентифицирани, че произлизат от метал, който най-често се използва за производството на чукове. Идентификация.

Всичко може да се случи. Ако имаме заподозрян, ще проверим дали притежава чук. Установяваме, че притежава. Следите по черепа на жертвата могат да съвпадат с острата част на чука, а последващото разследване може да установи, че по ръбовете му е останало ДНК-то на жертвата. Сваляме отпечатъци от дръжката и откриваме само тези на заподозрения. Идентификацията и индивидуализацията могат да решат съдбата му.

Процесът е много трудоемък и изисква не само техническа експертиза, но и логическо мислене, благодарение на което да бъдат свързани точките. Бях забелязала очевидното — кръвта в басейна — и бях предположила, че извършителят е плувал в него. На базата на тази информация Кали видя мокрите плочки и достигна до невидимия отпечатък от крак.

Прецизността на Шерлок Холмс е само една приятна фантазия. В действителност сме като мислещи вакууми. Засмукваме всичко, обмисляме го и се надяваме да разберем какво сме намерили.

* * *

Стоя на двора с Бари и чакам Кали да приключи с фотографа Дан. Денят беше дълъг, а мислещите вакууми са вътре, за да засмукват. Алън също трябва да приключи скоро. Нямам търпение да си тръгваме.

Бари вади от предния джоб на ризата си кутия „Марлборо“. Старата ми марка, мисля си, изпълнена с копнеж.

— Искаш ли една? — предлага ми той.

Боря се с огромното си желание да приема.

— Не, благодаря ти.

— Отказа ли ги?

— Ще им се наслаждавам чрез теб.

— Ха — отвръща великодушно Бари, докато пали клечка кибрит. — Ако ме помолиш достатъчно мило, ще издишам в лицето ти.

Приближава пламъка до цигарата си, пали я и всмуква жадно.

Издишва струя дим. Тя образува голям облак, който увисва между нас, защото няма вятър да го разкара. Ноздрите ми потреперват. Усещат сладкия аромат на порока, ах, ах, ах.

— Смятам да посетя момичето на сутринта — казва Бари. — Ще се радвам и ти да дойдеш.

— Обади ми се на мобилния.

— Няма проблем. — Дърпа си отново от цигарата и кима към къщата. — Как ги виждаш нещата засега?

— Всичко е много объркано. Единственото ясно е, че зад действията му се крие някакво съобщение. Въпросът е дали е предназначено за нас или само за самия него? Дали иска да разберем какво е значението на всичката тази кръв и затова ли е написал онези думи на стената? Това преднамерено ли е било? Или го е направил, защото гласовете в главата му така са наредили? — Обръщам се към къщата. — Наясно сме, че е уверен, дързък и компетентен. Нямаме представа дали е организиран или неорганизиран извършител. Не знаем от какво се страхува… все още.

Бари се намръщва.

— От какво се страхува ли? Какво имаш предвид?

— Серийните убийци са нарциси. Те не са способни на съпричастие. Не избират методите си за убиване или мъчения на база онова, от което смятат, че се страхуват жертвите им. Това би изисквало съпричастие. Те избират методите и жертвите си на база онова, от което те се страхуват. Един мъж, който отвлича красиви русокоси жени и ги измъчва със запалена цигара, докато не му кажат, че го обичат, го прави, защото красивата му русокоса майка е горила пениса му с ментолките си. Това е много обобщено, но е самата истина. Методът и жертвата са всичко. Въпросът, на който все още имам нужда от отговор, е коя е жертвата тук? Сара, семейство Кингсли или всички? Отговорът ще ни помогне да разберем всичко.

Бари се опулва насреща ми.

— В главата ти се случват много гадни неща, Барет.

Имам намерение да му отвърна подобаващо, но телефонът ми иззвънява.

— С агент Барет ли разговарям? — Гласът е мъжки и ми е бегло познат.

— Кой се обажда?

— Ал Хофман, госпожо. От горещата линия.

„Горещата линия“ е двадесет и четири часовата версия на централата на лосанджелиското ФБР. Разполагат с телефонните номера на всички — от заместник-директора надолу. Ако някой от Куантико желае да разговаря с някого от нас, но е доста късно, звъни на горещата линия.

— Какво има, Ал?

— Току-що получих странно телефонно обаждане за вас.

Цялата настръхвам.

— От мъж или жена?

— Мъж. Гласът беше приглушен, сякаш държеше нещо на слушалката.

— Какво каза?

— Цитирам: „Кажи на кучката с белезите, че има още едно убийство и това място е равно на правосъдие“. Даде ми адрес в Гранада Хил.

Мълча.

— Агент Барет?

— Успя ли да проследиш номера, Ал?

Въпросът е просто формалност. Горещата линия има автоматично проследяване, но това трябва да е класифицирана информация.

— Обаждането беше направено от мобилен телефон. Вероятно клониран, откраднат или такъв за еднократна употреба.

— Дай ми номера и адреса, моля.

Ал изпълнява молбата ми. Благодаря му и затварям.

— Какво става?

Разказвам на Бари за обаждането.

Той просто стои и ме гледа известно време.

— Майка му стара и всички останали простотии! — избухва той. — Ебаваш ли се с мен? Сигурна ли си, че това не е някаква шега?

— „Това място = правосъдие?“ Прекалено точно е, за да е съвпадение. Не е шега.

— Тази откачалка наистина знае как да ни провали съботата — измърморва Бари и хвърля цигарата си на улицата. — Изчакай само да се обадя на Симънс, че тръгвам. Вземай Червенокоска и да вървим да видим каква е разликата между болка и правосъдие за този тип.

Алън все още го няма. Обаждам му се на мобилния.

— Три къщи по-надолу съм и хапвам курабийки с госпожа Монахан — отговаря той. — Много приятна дама, която също така е доброволец в кварталния патрул.

Алън е нечовешки търпелив, що се отнася до разпитването на свидетелите. Невъзмутим е. Неговата „много приятна дама, която също така е доброволец в кварталния патрул“ вероятно е някоя противна клюкарка, която гледа всички накриво и им говори с остър тон.

Разказвам му за обаждането на горещата линия.

— Искаш ли да дойда? — пита ме той.

— Не, двамата с Нед си изяжте курабийките и завършете разпитите.

— Няма проблем, но искам да ми се обадиш, за да ми кажеш какво се е случило. И внимавай.

Обмислям дали да не използвам същата реплика: „Ако искам да съм внимателна, въобще не трябва да влизам“, която използвах пред Доус, но решавам да не го правя. Алън звучи прекалено сериозен.

— Ще внимавам — отвръщам вместо това.

12

НАСОЧВАМЕ СЕ НА ИЗТОК ПО МАГИСТРАЛА 118. Тя не е нито много натоварена, нито много спокойна, положението е нормално като за магистрала в Лос Анджелис.

Напрегната, кисела и мрачна съм. Този ден потъва все повече и повече в заешката дупка.

— Защо теб? — пита Кали и ме изважда от самосъжалението ми.

— Защо мен какво?

— Защо Господин Лош Човек се е обадил на теб?

Обмислям въпроса й.

— Възможно е да го е планирал, но не мисля. Смятам, че е бил там.

— Какво?

— Мисля, че е бил там. Наблюдавал е. Видял ни е, като пристигаме, и ме е разпознал.

Всеизвестен факт от профайлинга и криминалните разследвания е, че извършителите се връщат на местопрестъпленията. Причините за това са многобройни. За да видят как протича разследването. За да преживеят отново престъплението. За да се почувстват могъщи.

— Мисля, че е планирал да ни каже за второто престъпление. Решил е да се навърта наоколо, да види какво се случва и да ни се обади. Така се случи, че ние отидохме първи.

— Значи те е разпознал.

— За съжаление — въздишам аз.

— Бари ни дава знак, че ще напускаме магистралата.

Бари познава района, в който отиваме.

— Не е пълна дупка, но не е и някое чудесно местенце — каза ни по-рано той. — Преди четири години разследвах самоубийство там.

Тръгвам след него, когато завива по булевард „Сепулведа“. Тук е по-натоварено, отколкото на магистралата. Събота вечер е и хората ходят на разни места, правят разни неща и приличат на хамстери, които въртят колелата си.

— Питам се дали това местопрестъпление ще е по-ново от предното — казва Кали. — Мислиш ли, че се е развилнял? Че се е позабавлявал?

— Наистина не знам. Този тип е много объркващ. Изкормва семейството, но не докосва сина, а Сара оставя жива. Обрисува стаята с кръвта им, но е планирал да ги упои. От една страна действа като психично болен и неорганизиран човек, а от друга е целенасочен и контролиран. Странно е.

Кали кима.

— Плуването в басейна е било импулсивно.

Убийците са хора, а хората са сложни същества, но с годините сме научили, че съществуват модели, които да търсим. Всички серийни убийци са задвижвани от желанието да убиват. Причините за това са коренно различни.

Организираните убийци, тези като Тед Бънди[4], следват определен план. Те са изключително хладнокръвни и с много ясна представа какво правят. Те са внимателни и въздържани до момента на самия акт. При тях невинаги съществува нуждата да обезличават жертвите си и често са ненадминати актьори — сливат се с останалите от нас и болестта им остава незабележима.

Неорганизираните убийци са различни. Те са като Джефри Дамър и Сина на Сам[5]. Изпитват трудности да се впишат.

Често се държат странно със съседите и колегите си. Не могат да контролират желанията си и затова им е почти невъзможно да се придържат към дългосрочни планове. Неорганизираният убиец търси лесни жертви и често ги подлага на жестоки мъчения. Тук могат да се срещнат канибализмът и жените с изрязани гърди или гениталии.

Или съпруг и съпруга, изкормени като елени.

Изкормването е ярост. Изключително необичайно е убиец в подобно състояние да вземе решение да остави Сара жива. Въпреки това го е направил.

— Изглежда, има план — казва Кали. — Вероятно нещата не са такива, каквито изглеждат.

— Онова, което каза Сара, ни сочи, че тя е неговата жертва. Тогава защо е причинил това на останалите? Нещата просто не се връзват.

— Скоро и това ще стане.

Кали е права. Скоро ще се вържат, винаги така става. Серийните убийци понякога не са залавяни, но никога не са оригинални, не и когато се стигне до дъното на онова, което ги кара да вършат деянията си. Може да са по-умни, отколкото смятаме, и по-брутални, но в края на краищата всички са задвижвани от желанията си. Винаги има някакъв модел. Това е абсолютна истина и не могат да избягат от нея, независимо колко са съобразителни и умни.

— Знам. Ще ми кажеш ли нещо повече за болката и болкоуспокояващите? — изстрелвам въпроса, преди да съм го обмислила добре.

Кали ме поглежда с вдигната вежда.

— Доста рязка смяна на темата. — Завивам надясно след Бари. — Лекарите смятат, че се дължи на засегнат нерв. В началото казаха, че ще се оправи, но вече не са толкова обнадеждени. Все пак минаха почти шест месеца.

— Колко лоша е болката?

— Има си своите моменти. Но истинският проблем не е тя, а постоянството й. По скромното ми мнение незначителната болка, която никога не си отива, е по-лоша от агонията.

— А викодинът ти помага, така ли?

Виждам усмивката й в профил.

— Смоуки, двете сме приятелки по много причини. Едната е, че си казваме само истината. Ако искаш да ме питаш нещо, давай.

Въздишам.

— Права си. Очевидно е, че се безпокоя да не се пристрастиш. Тревожа се за теб.

— Разбираемо е. Истината е, че пристрастяването е неизбежно. Смятам, че ще ми е много трудно да спра да приемам хапчетата. Вероятно след три месеца ще ми стане още по-трудно. Истината е, че ако не намеря начин да спра, ще съм на лекарства завинаги, което ще означава край на кариерата ми. Така че, Смоуки, приятелко, тревожиш се с пълно право и не си сама в това начинание. Позволявам ти да ме питаш за това веднъж месечно и обещавам да ти давам честен отговор, за да можеш да вземеш правилното решение. През останалото време не искам да го обсъждаме, става ли?

— Господи, Кали. Правиш ли всичко, което лекарите ти казват?

— Разбира се. — Звучи изморена. — Постоянно ходя на физиотерапия. Искам да се справя, Смоуки. Имам само пет неща в живота си: работата, приятелите, дъщеря ми, внукът ми и честите ми, много задоволителни сексуални контакти. Това ми е достатъчно. Ако изгубя работата си… — поклаща глава —… това ще остави огромна дупка в крехката ми душа. Стига толкова разговори за мен.

Поглеждам я, въздишам.

— Добре.

Засега я оставям на мира, но си отбелязвам, че положението е много сериозно. Не бива да оставям нещата така. Трябва да съобщя за състоянието й и да я сложа на бюро, но няма да го направя и Кали знае това. Тя е безмилостна към себе си. Ако усети, че се превръща в тежест, няма да има нужда аз да я отстранявам. Ще го стори сама.

Разбира се, ако отида в Куантико, краят на професионалната кариера на Кали няма да е мой проблем…

Бари завива вляво по една от онези тихи квартални улици. Следвам го една пресечка, след което завиваме вляво на един знак стоп и веднага вдясно, за да влезем в паркинга на една жилищна сграда.

— Разбирам какво имаше предвид за това място — отбелязва Кали, докато гледа през предното стъкло.

Пред нас е стар жилищен комплекс, построен вероятно през седемдесетте, който представлява двуетажна сграда с двор и около четиридесет апартамента. Вратите и прозорците са от кафяво дърво, а мазилката е мръсна и напукана. Асфалтът на паркинга също не е от най-добрите, а местата за паркиране не са очертани. До сградата има два сини контейнера за боклук. Претъпкани са.

Излизаме от колата и отиваме при Бари.

— Приятно местенце, нали? — пита той и посочва наоколо.

— Виждала съм и по-големи дупки — отвръщам аз, — но не бих искала да живея тук.

— Е, поне дворът е хубав. Кой апартамент търсим?

— Двадесети.

— Това е на втория етаж. Да вървим.

* * *

Бари е прав, дворът е хубав. Не е кой знае какво, но е по-приятен от сградата. Поне дърветата и тревата са добре поддържани. Всички врати на апартаментите гледат към него — два етажа, които образуват голям квадрат. Градът може да се чуе тук, но има известна степен на изолация. Вероятно мястото е било замислено като оазис за усамотение, но е разположено на прекалено малко и затворено пространство и сега създава впечатление за капан, за клетка, за фургони, обградени от прииждащата и неизбежна обсада на града.

— Двадесети апартамент се намира в горния ляв ъгъл — обяснява Бари.

— Води ни — казвам му аз.

Вадим оръжията си и тръгваме по стълбите. Повечето прозорци са осветени. Всички завеси са спуснати. Това е единственият начин да се запази личното пространство. Стигаме до втория етаж. Двадесети апартамент е две врати вдясно от нас.

Бари се притиска до стената и се придвижва бързо към него. Следваме го. Пресяга се със свободната си ръка и чука силно. Като истинско ченге.

— Лосанджелиска полиция. Отворете вратата, моля.

Тишина.

В интерес на истината тя е навсякъде. До този момент се чуваха телевизори и радиа. Сега всичко е замлъкнало. Усещам как другите обитатели на сградата се ослушват. Обикалят в своите фургони.

Бари чука отново, този път по-силно.

— Отворете, моля. От полицията сме. Ако не го сторите, ще бъдем принудени да разбием вратата.

Изчакваме.

Отново няма никакъв отговор.

— Телефонното обаждане ни осигури основателна причина — свива рамене Бари. — Да проверим дали е отключено. Ако не е, ще се наложи да събудим управителя.

— Давай — насърчавам го аз.

Той се пресяга и хваща дръжката. Тя се завърта в ръката му. Поглежда ни.

— Готови ли сте?

Кимаме.

Бари отваря широко вратата и се премества от дясната й страна. Хваща пистолета с две ръце. Заемам мястото отляво и правя същото.

Озоваваме се в дневна, залепена за кухня. Килимът е стар, мръсен и грозно кафяв. До стената в малкото помещение е разположен черен кожен диван, срещу който се намира евтин 30-инчов телевизор. Той е включен, но звукът му е намален. Чува се едва реклама за някаква бизнес възможност.

— Има ли някого? — провиква се Бари.

Не получава отговор.

Пред дивана има евтина и очукана дървена маса. Върху нея са пръснати няколко порно списания и нещо, което прилича на бурканче вазелин. В дясната й страна има пепелник, който е претъпкан с фасове.

— Тук мирише на крака и задници — измърморва Бари.

Разглежда апартамента, оръжието му е готово за действие.

Следвам го. Кали е зад мен. Не виждаме нищо друго в кухнята освен претъпканата с мръсни чинии керамична мивка. Чува се бръмченето на стар хладилник.

— Спалните са в задната част — съобщава Бари.

Разстоянието до тях е много малко, дели ги един къс коридор. От дясната ни страна има баня. Плочките и ваната в нея са бели. Тя е малка и мръсна и мирише на урина. Няма нищо интересно около мивката. Огледалото е мръсно и на петна.

Спалните са разположени една до друга. Вратата на тази отдясно е отворена и вътре виждам нещо подобно на домашен офис — старо метално бюро с компютър, деветнадесетинчов плосък монитор и няколко рафта, направени от циментови тухли и дъски. Рафтовете са почти празни, на тях има няколко книги с меки корици и видеокасети с порно. Върху един от тях има бонг, четвърт от него пълна с мръсна вода.

Това място е странно и тъжно. Единствените ценни вещи са диванът, телевизорът и компютърът. Всичко останало е евтино, старо и износено и направо крещи за упадък.

— Надушвам нещо — измърморва Бари и кима към вратата на другата спалня, която е затворена.

Приближавам се и също усещам миризмата, която е като пениси в устата ми.

— Ще я отворя — съобщава детективът.

— Давай — отвръщам и стискам още по-силно оръжието си. Сърцето ми бие като лудо. Спътниците ми изглеждат напрегнати. Вероятно и аз изглеждам такава.

Бари хваща дръжката, колебае се за миг, но в следващия момент я отваря широко и вдига бързо пистолета си.

Миризмата на кръв бърза да ни посрещне, подсилена от вонята на пот, фекалии и урина. Виждам думите, които са ни били обещани, изписани на стената над леглото.

Това място = правосъдие!

Те са горди и дръзки, почти радостни.

Под думите има нещо, което някога е било мъж. До мъжа лежи момиче, чиято кожа има неестествен алабастров цвят.

Всички сваляме оръжията си. Заплахата е била тук, но вече си е отишла.

Тази спалня е продължение на мотива на апартамента: тя е малка и тъжна. На пода в ъгъла са захвърлени мръсни дрехи. Леглото е двойно, състои се от матрак и метална рамка. Няма нито лицева, нито долна дъска. Няма скрин.

На леглото лежи гол мъж, чиито вътрешности са извадени. Той е от испански произход. Дребен е, около метър и седемдесет, а също и кльощав, много кльощав. Вероятно той е пушачът. Черната му коса е посребрена на места, което ме навежда на мисълта, че е между петдесет и петдесет и пет години.

Момичето е бяло и изглежда между тринадесет и седемнадесет години. Сравнително красива е, с мръсноруса коса. Гърдите й са малки и наперени. На раменете си има лунички. Слабините й са избръснати. Освен разреза на гърлото няма други наранявания. Забелязвам, че очите й, също като тези на Лоръл Кингсли, са затворени. Не прилича на роднина на мъжа, затова се питам каква е причината за присъствието й тук, на това тъжно място, с този възрастен мъж и неговите порно списания и вазелин.

Чудя се и за очевидното сходство между това местопрестъпление и онова в дома на Кингсли: децата са недокоснати, а възрастните са изкормени.

Убива децата, но не ги изкормва. Защо?

— Помещението е прекалено малко — отбелязва Кали. — Не препоръчвам да влизаме преди криминолозите.

— Разбрано — съгласява се Бари и прибира пистолета си. — Определено е нашият човек, Смоуки. Какво мислиш?

— Несъмнено.

Лицето на мъжа е застинало във вик, вероятно в писък. Това на момичето е спокойно, пасивно, то е по-зловещо и по-депресиращо.

— Смоуки, официално заявявам, че съм претоварен и ви моля за помощ.

Насилвам се да се извърна от прекалено безличното лице на мъртвото момиче.

— Знаеш какво означава това — обръщам се към Кали.

Тя въздиша, като издува бузи.

— Ще събудя Джийн и веднага се заемаме тук.

Джийн Сайкс е шефът на криминолозите на лосанджелиското ФБР. Двамата с Кали са работили заедно в миналото. Сега отново ще обединят сили. Сигурна съм, че ще открият всичко, което може да бъде открито на това местопрестъпление.

— Чакай малко — спирам я, когато ми хрумва нещо. — Колко време смяташ, че е минало между случилото се тук и убийствата на Кингсли?

— Предвид състоянието на телата, бих предположила, че това престъпление е било извършено преди ден — отвръща Кали.

— Значи първо е вилнял тук, а веднага след това се е заел със семейство Кингсли. Странно.

— Защо? — пита Бари.

— Ритуалните серийни убийства следват някакъв цикъл. Убийството е връхната точка на този цикъл. Депресията следва акта. Не говорим просто да си в лошо настроение, а за дълбока, омаломощаваща депресия. Въпреки това нашият извършител е убил тези хора, събудил се е на следващия ден и е продължил със семейство Кингсли. Не е невъзможно, но е необичайно.

— Този случай направо смърди — отбелязва Бари.

* * *

Докато Кали се опитва да се свърже с Джийн, Алън ми се обажда.

— Приключих тук. При вас всичко наред ли е? — пита той.

— Зависи от разбирането ти за „наред“. — Запознавам го с второто местопрестъпление.

— Направил ни е голямата услуга.

Тази така наречена „голяма услуга“ е нашият начин да кажем, че извършителят ни е осигурил второ местопрестъпление, без да се надяваме за такова. Много често първото просто не ни осигурява достатъчно улики, които да ни отведат до него. В тези случаи единственото, което можем да направим, е да чакаме да удари отново и да се надяваме, че втория път ще е малко по-невнимателен. Или третия. Или четвъртия. Това е обезсърчаващо и ни кара да се чувстваме виновни. „Голямата услуга“ звучи саркастично, но не е. Извършителят ни е предоставил второ местопрестъпление и ние не се чувстваме виновни, защото се е случило, преди да поемем да работим по случая. Всичко, което се случи от този момент насетне, се пише на нас.

— Да. Какво разбра?

— Нищо. Никой не е забелязал нищо необичайно. Нито странни превозни средства, нито странни хора. Но това е един от онези квартали. Средата на средата.

Алън има предвид едно изследване, което ми изпрати наскоро. В него се разглеждаше прилагането на социологията по време на разследване. Описваше се как промяната в технологиите, нарастващата престъпност и икономическите фактори правеха работата ни много по-трудна.

Преди кварталите създаваха свое общество. Хората познаваха съседите си. Резултатът беше, че се установяваше един по-наблюдателен кръг и среда, в която всеки външен би изпъкнал.

Само че с течение на времето нещата се бяха променили. Жените тръгнаха на работа. Достъпът до информация относно престъпленията и престъпниците стана обществено достояние благодарение на телевизията. Хората започнаха да осъзнават, че съседът им може да е насилник на деца, куотърбекът да изнасилва момичетата, с които излиза, и като цяло започнаха да се затварят във фургоните си.

В наши дни, гласеше изследването, при повечето средностатистически съседи — „средата на средата“ — липсваше това старо чувство за общност. По-голямата част от хората знаеха имената на съседите, които живееха най-близо до тях, но нищо повече.

По-бедните квартали бяха по-задружни. Богатите квартали обръщаха сериозно внимание на сигурността и наблюдението. Изследването заключаваше, че най-доброто място за работа на един престъпник е „средата на средата“, където всеки дом е остров и където едно престъпление е по-вероятно да бъде разрешено чрез криминология, отколкото благодарение на свидетели.

— Въпреки това — продължава Алън — през три врати е имало рожден ден с доста деца и родители наоколо.

— Това ни подсказва, че не се е отличавал, — Обмислям това. — Вероятно е носил някаква униформа.

— Не мисля. Разпитах, но никой не помни да е виждал служител на някоя от газоелектро-или телефонните компании. Пък и не мисля, че това ще е най-умният ход през уикенда.

— Така ще изпъкне, а няма да се слее.

— Точно.

— Прекалено е дързък, Алън. Сторил го е през деня, когато всички са си у дома. Защо?

— Смяташ, че това означава нещо, така ли?

— Сигурна съм. Не поемаш подобен риск без някаква причина. Нашият човек обича съобщенията и определено ни е оставил такова, като е извършил престъплението по това време.

— Какво е то?

Въздишам.

— Все още не знам.

— Ще го разгадаеш. Какъв е планът?

— Бари поиска помощта ни, така че сме вътре, но сега се прибирай у дома. Ще започнем от утре.

— Сигурна ли си?

— Да. Аз смятам да направя същото. Разполагам с прекалено много информация, а нямам достатъчно отговори. Имам нужда от пространство, за да помисля, а криминолозите от време, за да работят.

— Обади ми се утре.

Излизам от апартамента. Бари ме чака отвън, облегнал се е на парапета. Небето е чисто тази вечер, на него има повече звезди от обикновено. Красотата обаче ми убягва.

Каква е тази миризма? О, да, от мен е. Мириша на смърт.

— Изясни ли ти се нещо? — пита Бари.

— Нямам отговори, само още въпроси.

— Например?

— Връзките. Как са свързани семейство Кингсли с двата трупа тук? Защо не изкормва децата? Защо затваря очите само на жените? Защо е оставил Сара жива и каква е нейната връзка с това местопрестъпление? Има ли такава? — Вдигам ръце раздразнена.

— Аха. Как искаш да процедираме?

— Кали, Джийн и компания ще се заемат с местопрестъплението тук. Симънс е в къщата на Кингсли. Утре ще разпитаме Сара, а и разполагаме с дневника й. — Млъквам и поглеждам Бари в очите. — Прибирам се у дома.

Той повдига вежда изненадан.

— Наистина?

— Да. Вие ми се свят, успях да спася една тийнейджърка да не си пръсне мозъка и видях пет трупа досега. Главата ми е пълна с информация за извършителя ни, която е доста противоречива. Нуждая се от душ и кафе и тогава ще продължа да мисля върху случая.

Бари вдига ръце, сякаш ми казва не стреляй.

— Идвам с мир.

Усмихвам се против волята си. Детективът е почти толкова добър в тези неща, колкото Кали. Почти.

— Съжалявам. Ще ми направиш ли една последна услуга за тази вечер?

— Разбира се.

— Разбери кои са. Мъжът и момичето. Може би тази информация ще ми помогне да си обясня някои неща.

— Няма проблем. Ще ти се обадя на мобилния. Ще извикам няколко униформени да помагат с каквото е необходимо.

— Благодаря ти.

Кали излиза от апартамента.

— Джийн и екипът му са на път — сънени и сърдити.

Разказвам й за онова, което сме говорили с Бари.

— Ваканцията свърши, така ли?

— Отдавна.

13

КОЛКО МОЖЕ ДА СЕ ПРЕЖИВЕЕ ЗА ЕДИН-ЕДИНСТВЕН ДЕН?

У дома съм, сама. Бони ще прекара нощта при Елейна и Алън. Щеше да е егоистично от моя страна, ако я бях събудила само за да ми прави компания. Току-що си взех душ, разположила съм се на дивана пред телевизора, който не е пуснат, опънала съм си краката на масата и се взирам в нищото.

Не мога да изгоня деня от главата си.

Това е трик, който се научих да прилагам от началото на кариерата си: да оставям местопрестъпленията зад гърба си, когато се прибера у дома. Как е възможно да бъдат разграничени тези два свята — на мъртвите и живите? Как да им попречим да прелеят един в друг? Това са въпроси, на които всяко ченге или агент трябва да си отговори. Невинаги съм успявала да го сторя, но съм се опитвала. Обикновено започвам, като се насиля да се усмихна. Ако успея да се усмихна, мога да продължа да се усмихвам. Ако продължа да се усмихвам, мога да се засмея. Ако мога да се смея, мога да оставя мъртвите зад гърба си.

Мобилният ми иззвънява. Бари.

— Здрасти.

— Намерих ти информацията за жертвите в апартамента. Не знам как се връзва с всичко останало, но е интересна.

Вземам бележник и химикал от масичката.

— Слушам те.

— Името на мъжа е Хосе Варгас. На петдесет и осем години е и е дошъл от слънчева Аржентина. Не е примерен гражданин. Лежал е за влизане с взлом, нападение, опит за изнасилване и изнасилване на непълнолетна.

— Приятен тип.

— Аха. Бил е заподозрян, но не е осъждан за сводничество, склоняване към проституция, насилване на деца и измъчване на животни.

— Измъчване на животни?

— От сексуално естество.

— О, гадост.

— В края на седемдесетте години е бил заподозрян, че участва в мрежа за трафик на хора, но нищо не е било доказано. Това е всичко, което знам за господин Варгас засега. Няма да липсва на никого.

— Какво ще ми кажеш за момичето?

— Все още нямам нищо за нея. Не намерихме документ за самоличност в апартамента. Има татуировка на лявата ръка с нещо, написано на кирилица.

— На руски?

— Очевидно. Но това не означава, че е рускиня. Още нещо. Има белези на двете си ходила. Същите като онези, които видяхме в къщата на Кингсли. Но нейните са по-нови.

Усещам надигащия се в тялото ми адреналин.

— Това е много важно, Бари. Белезите са ключът.

— Аха. Съгласен съм. Това е всичко, с което разполагам, поне засега. Кали и Сайкс ще поемат оттук. Връщам се в къщата на Кингсли. Ще ти се обадя сутринта.

— Чао.

Отпускам глава назад и се вторачвам в тавана. Покрит е с така наречените акустични пуканки, които бяха модерни по едно време, но сега са много грозни. Двамата с Мат имахме намерение да ги разкараме, но така и не стигнахме до тях.

Белези, мисля си. Белези и деца. Тези две неща са много важни. Защо?

Без свидетел, признание или видео на престъплението ни остава само едно: възможно най-бързо да съберем всички улики, да ги изследваме, да ги подредим и да се опитаме да ги разберем. Разследването не трябва да се разводнява, а да става все по-стегнато и по-стегнато.

Плъзвам се по дивана и сядам на пода пред масичката за кафе. Късам няколко страници от бележника си и ги разполагам хоризонтално.

Време е да организирам мислите си. Трябва да запиша всичко и да го сложа пред очите си, за да мога да виждам връзките по този случай.

В горната част на една от страниците написвам: ИЗВЪРШИТЕЛ.

Започвам да дъвча химикала и да мисля. Записвам:

МЕТОДОЛОГИЯ: ПРЕРЯЗВА ГЪРЛАТА НА ЖЕРТВИТЕ СИ. ТОВА Е ИНТИМЕН АКТ. ИЗЦЕЖДА КРЪВТА ИМ, КРЪВТА Е ВАЖНА ЗА НЕГО, ОПРЕДЕЛЯЩА. ИЗКОРМВА ТЕЛАТА НА ВЪЗРАСТНИТЕ, СЛЕД КАТО НАСТЪПИ СМЪРТТА. ВЕРОЯТНО ПЪРВО ГИ УПОЯВА, ЗА ДА МОЖЕ ДА ГИ КОНТРОЛИРА.

ПОВЕДЕНИЕ: НЕ ИЗКОРМВА ДЕЦАТА, САМО ВЪЗРАСТНИТЕ, ЗАЩО?

ПРОЯВЯВА ПО-МАЛКО ЯРОСТ КЪМ ЖЕНИТЕ, ОТКОЛКОТО КЪМ МЪЖЕТЕ, КОЕТО Е ВИДИМО ОТ ФАКТА, ЧЕ ЗАТВАРЯ ОЧИТЕ ИМ. ИСКА МЪЖЕТЕ ДА ВИДЯТ ВСИЧКО, НО НЕ И ЖЕНИТЕ. ЗАЩО?

ГЕЙ ЛИ Е?

Замислям се над последния въпрос. Все още е прекалено рано и фактите, с които разполагам, са малко, за да стигна до крайно заключение. Но това, че го дава по-леко с жените, е показателно. Ритуалните серийни убийства почти винаги включват някакъв сексуален компонент и полът на жертвите често определя сексуалната ориентация на убиеца. Дамър беше гей и убиваше гейове. Хетеросексуалните мъже убиват жени. И така нататък.

— Убиват онези, които ги разгневяват и разстройват — веднъж отбеляза един инструктор. — Кой друг може да ги разгневи и разстрои повече от обектите на желанията им? Или — продължи той — ако се изразим по-грубо: когато затворят очи, за да мастурбират, какво виждат — мъж или жена? Отговорът на този въпрос ще е полът на техните жертви.

Кимам. Има върху какво да помисля тук. Продължавам с бележките си.

ИЗВЪРШИТЕЛЯТ Е НАПАДНАЛ ПРЕЗ ДЕНЯ. ЗАЩО Е ПОЕЛ ПОДОБЕН РИСК? ИМА ПРИЧИНА ЗА НЕГО.

ИЗВЪРШИТЕЛЯТ Е ОСТАВИЛ САРА ЖИВА.

КОМУНИКИРА СЪС СИЛИТЕ НА РЕДА. ПЛАНИРА.

ИСКА ДА КАЖЕ НЕЩО.

ОСТАВИЛ Е СЪОБЩЕНИЕ В СПАЛНЯТА НА САРА. ТОВА МЯСТО = БОЛКА. ОСТАВИЛ Е СЪОБЩЕНИЕ В АПАРТАМЕНТА НА ВАРГАС: ТОВА МЯСТО = ПРАВОСЪДИЕ.

(Бележка: Защо „болка“ за Сара и „правосъдие“ за Варгас? Това е важно.)

ИЗГЛЕЖДА НЕОРГАНИЗИРАН.

Поглеждам последния ред. Почуквам с химикала по зъбите си. Накрая решавам. Подчертавам първата дума и добавям две нови.

ИЗГЛЕЖДА НЕОРГАНИЗИРАН — НО НЕ Е.

(Теория: Изкормването в този случай не е показателно за загуба на контрол. Всичко е част от общото му съобщение, както и кръвта и нападението му през деня.)

ЗАКЛЮЧЕНИЕ: ИЗВЪРШИТЕЛЯТ = ОРГАНИЗИРАН. ЧАСТИТЕ, КОИТО ИЗГЛЕЖДАТ НЕОРГАНИЗИРАНИ, СА ЧАСТ ОТ СЪОБЩЕНИЕТО МУ.

Бръсначът на Окам. Организираният убиец може да изглежда неорганизиран, когато поиска. Обратното не е възможно. Той се придържа към определен сценарий, всичко е предварително планирано, контролирано и изчислено.

Организирано.

ИЗВЕСТНИ ОТЛИЧИТЕЛНИ ЧЕРТИ: ХОДИЛАТА НА КРАКАТА МУ СА В БЕЛЕЗИ. ВЕРОЯТНО В РЕЗУЛТАТ НА МЪЧЕНИЕ (БОЙ С ПРЪЧКА), КОЕТО Е ХАРАКТЕРНО ЗА ЮЖНА АМЕРИКА, СИНГАПУР, МАЛАЙЗИЯ, ФИЛИПИНИТЕ.

(Бележка: Варгас е от Аржентина. Съвпадение?)

О, да, мисля си саркастично. Със сигурност ще да е съвпадение.

(Бележка: неидентифицираната тийнейджърка в леглото на Варгас има същите белези на ходилата. Каква е връзката тук?)

Спомням си още нещо от местопрестъплението в къщата на Кингсли. Връщам се до мястото, на което написах методология, и добавям:

ДОКАЗАТЕЛСТВО ЗА КОЛЕБАНИЕ В РАЗРЕЗИТЕ НА Г-Н И Г-ЖА КИНГСЛИ. РЕЗУЛТАТ ОТ СЕКСУАЛНА ВЪЗБУДА?

Несигурността е признак за новаците, за един ловец, който все още не е улегнал и не е намерил своя ритъм. Това не се връзва с човека, когото виждам в главата си. Не мисля, че се е колебал, мисля, че ръката му е треперила, защото е бил прекалено възбуден, за да я контролира.

ПРЕДПАЗВА ЖЕНИТЕ, КАТО ИМ ЗАТВАРЯ ОЧИТЕ, ВЪПРЕКИ ТОВА ГИ УБИВА И ИЗКОРМВА. УБИВА ДЕЦАТА, НО НЕ ЗАТВАРЯ ОЧИТЕ ИМ И НЕ ГИ ИЗКОРМВА.

Прочитам отново последните редове. И отново. Нещо чука на вратата на съзнанието ми, нещо, което иска да бъде пуснато. Познавам тези чувства и съм наясно, че не трябва да се съпротивлявам.

Има ли градация? Мъжете са по-лоши от жените, а жените са по-лоши от децата.

Чукането спира, когато вратата се отваря широко.

БИЛ Е НАРАНЕН ОТ МЪЖЕ. НЕ Е БИЛ ПРЯКО НАРАНЕН ОТ ЖЕНИ, НО НЕ Е БИЛ ЗАЩИТЕН ОТ ТЯХ. ТОВА МУ СЕ Е СЛУЧИЛО, КОГАТО Е БИЛ ДЕТЕ.

Няма никакви доказателства за тези ми заключения, нищо, което да бъде проверено на микроскоп или в компютър, но знам, че са правилни. Чувствам го. Чувствам него.

Мъжете са обект на страха и яростта му. Оставя очите им отворени, за да виждат всичко, което им се случва. Жените умират и го заслужават, но има лек намек за нежност в затварянето на очите им.

Майка може би? Която не го е защитила от лошия му баща? Ако майката също е била тормозена от бащата, убиецът щеше едновременно да я мрази и да й съчувства.

Децата не са изкормвани, но очите им са оставяни отворени, за да гледат.

Виж какво му причиних, виж какво ни причини светът.

Момичето в апартамента на Варгас е смесица от двете — очите й бяха затворени, но не беше изкормена. Дали това се дължи на възрастта й? Почти жена, но още дете? Объркан ли е бил?

За какво е всичко това? Две местопрестъпления в два поредни дни. Омраза към мъжете, гняв към жените и съпричастие към децата. Това място = болка. Това място = правосъдие…

В главата ми изниква откровение. Премигвам невярващо.

Записвам си.

ТОВА Е ОТМЪЩЕНИЕ. ОТМЪЩЕНИЕ ЗА ДЕЙСТВИТЕЛНИ НАРАНЯВАНИЯ, А НЕ ЗА ВЪОБРАЖАЕМИ ТАКИВА.

Болка за едни, правосъдие за други. Двете са характерни за отмъщението. Отговаря на жертвите и методологията му.

Мислите ми текат като река, развълнувана съм.

ЗАТОВА Е ОТИШЪЛ В СРЕДАТА НА ДЕНЯ. ПО ТОЗИ НАЧИН ЗАЯВЯВА НА ЖЕРТВИТЕ СИ, НА ОБЕКТИТЕ НА НЕГОВОТО ОТМЪЩЕНИЕ: „НИКЪДЕ НЕ СТЕ В БЕЗОПАСНОСТ. МОГА ДА ВИ ДОНЕСА ПРАВОСЪДИЕ ПОСРЕД БЯЛ ДЕН, ДОРИ В ЕДИН ДОМ, ЗАОБИКОЛЕН ОТ НЕПОЗНАТИ“.

Защото правосъдието е праведност, а праведните са непобедими.

Може да е или да не е гей, но сексуалният компонент не се намира в настоящето, а в миналото. Той отмъщава за тормоз, който почти сигурно е бил сексуален.

Бил е тормозен от мъже.

Нарастващото ми вълнение се пропуква, когато стигам до необяснимото.

Каква е ситуацията със Сара? Защо я е оставил жива и страдаща, а не я е убил? Нещо важно: отмъщението е лично. Каква е връзката на Сара с него?

Признавам, че нямам отговори на тези въпроси. Но останалото ми се струва правилно.

Отмъщение. Това е неговата мотивация, това е причината, която стои зад избора му на жертви и метод за убиване. Сара е просто парче от пъзела, на което все още не съм намерила правилното място.

Мисля още известно време, но засега няма какво повече да добавя към тази страница.

Разгледай жертвите му.

Вземам друг лист и пиша отгоре:

ЖЕРТВА ХОСЕ ВАРГАС:

ПЕТДЕСЕТ И ОСЕМ, ОТ АРЖЕНТИНА.

(Бележка: разбери от колко време е в САЩ и как е влязъл в страната.)

ПОВЕДЕНИЕ: БИВШ ЗАТВОРНИК, РЕДИЦА НАРУШЕНИЯ, ВКЛЮЧИТЕЛНО ПРЕСТЪПЛЕНИЯ СРЕЩУ ДЕЦА.

Обмислям очевидната връзка. Варгас ли е тормозел извършителя?

ЗАПОДОЗРЯН ЗА ТРАФИК НА ХОРА ПРЕЗ 70-ТЕ.

ПРИЧИНА ЗА СМЪРТТА: ПРЕРЯЗАНО ГЪРЛО. БИЛ Е ИЗКОРМЕН ПОСМЪРТНО.

ВЪПРОС: ВАРГАС СВЪРЗАН ЛИ Е СЪС САРА ИЛИ СЕМЕЙСТВО КИНГСЛИ ПО НЯКАКЪВ НАЧИН? ИЛИ Е СВЪРЗАН САМО С УБИЕЦА?

Липсата на връзка между двете местопрестъпления би ни довела до извода, че убиецът най-накрая е започнал нещо, което е планирал отдавна, и ще удари много бързо.

Направи списък…

ЯВНО ВАРГАС Е ПРОДЪЛЖИЛ ДА ТОРМОЗИ НЕПЪЛНОЛЕТНИ. (НАМЕРЕН С НЕИДЕНТИФИЦИРАНА КОМПАНЬОНКА ОТ ЖЕНСКИ ПОЛ, НЕПЪЛНОЛЕТНА.)

Разглеждам листа и го оставям настрана. Вземам друг и отгоре му пиша:

САРА КИНГСЛИ:

ОСИНОВЕНАТА ДЪЩЕРЯ НА ДИЙН И ЛОРЪЛ КИНГСЛИ (КАКВА Е ИСТИНСКАТА Й ФАМИЛИЯ?)

ШЕСТНАДЕСЕТГОДИШНА.

ОСТАВЕНА ЖИВА ОТ ИЗВЪРШИТЕЛЯ. (ЗАЩО?)

КАЗВА, ЧЕ РОДИТЕЛИТЕ Й СА УБИТИ. (ПОТВЪРДИ) ДОПЪЛНЕНИЕ: КАЗВА, ЧЕ РОДИТЕЛИТЕ Й СА УБИТИ ОТ ТОЗИ ИЗВЪРШИТЕЛ.

ИНТЕРЕСНО: ТВЪРДИ, ЧЕ ИЗВЪРШИТЕЛЯТ Я ПРЕСЛЕДВА ОТ ГОДИНИ.

Отново се вторачвам в тавана. Сара е изключително важна за разследването. Тя е единствената жива свидетелка и твърди, че познава извършителя. Също така представлява съществена аномалия в поведението му: не я е убил. Оставил я е жива като част от плана си за отмъщение.

Ако онова, което казва Сара, е истина, то той се занимава с това от доста дълго време. Не живее в заблуда, способен е да разграничава желанията си и е много, много умен. Това не е никак добре за нас. Убийците, които планират отмъщенията си, са по-трудни за залавяне от сексуалните садисти и ритуалните убийци. Не са достатъчно луди.

Но защо е тази интимност?

Убийците, които отмъщават, са гневни, те не изпитват радост. Те разрушават. Онова, което видях в къщата на Кингсли, беше балансирано. Съобщенията на стената и изкормванията са породени от гняв и съвпадат. Но не и рисуването с кръв. То е сексуален акт. Спомени, на които да мастурбира.

Това е само шум, осъзнавам аз. Ключът се крие в мотива за отмъщението. Другото е аномалия, а човешкото поведение е пълно с такива. Интересно е, но не и нещо изключително.

Връщам се на листа.

САРА ПОИСКА ДА ОТИДА НА МЕСТОПРЕСТЪПЛЕНИЕТО В КЪЩАТА НА КИНГСЛИ, СМЯТАЛА Е ДА СЕ СВЪРЖЕ С МЕН ПРЕДИ СЛУЧИЛОТО СЕ. (ЗАЩО С МЕН?)

НАПИСАЛА Е ДНЕВНИК, КОЙТО ТВЪРДИ, ЧЕ МОЖЕ ДА СЕ ИЗПОЛЗВА КАТО ДОКАЗАТЕЛСТВО.

Започвам да оклюмвам. Искам да продължа, но съм на предела на силите си.

Съсредоточи се. Как ще процедираме утре?

ДВАМАТА С БАРИ ЩЕ РАЗПИТАМЕ САРА КИНГСЛИ.

КАЛИ И ДЖИЙН ЩЕ ПРИКЛЮЧАТ С АПАРТАМЕНТА НА ВАРГАС.

ИЗПРАТИ КОПИЕ НА ДНЕВНИКА ДО ВСИЧКИ С НАРЕЖДАНЕ ДА ГО ПРОЧЕТАТ.

ЩЕ СЕ НАЛОЖИ ДА ЧАКАМЕ ДО ПОНЕДЕЛНИК, НО СЕ НУЖДАЕМ ОТ ПО-ЗАДЪЛБОЧЕНО ПРОУЧВАНЕ ЗА САРА И ДРУГИТЕ ЖЕРТВИ. НАМЕРИ ВРЪЗКИТЕ!

Чета онова, което съм написала, и кимам доволна. Все още имаме да извървим дълъг път, но вече мога да го видя. Започнах да го усещам, а това не е никак добре за него. Изпълнена съм от задоволство.

Минал е по-малко от ден, а вече знам защо правиш всичко това.

Оставям химикала и се отпускам.

Господи, колко съм изморена. Не само физически.

Мобилният ми иззвънява. Поглеждам дисплея. Томи. Нещо в мен малко се събужда.

Томи Агилера е нещо повече от приятел, но по-малко от съпруг. Не е просто любовник, но не и някой, от когото имам нужда всяка нощ. Казано с две думи, Томи е възможност.

Той е бивш агент на тайните служби, който в момента работи като частен охранител. Запознахме се, докато още беше в службите. Разследвах сенаторски син, който си падаше по изнасилванията и убийствата. Томи беше назначен да защитава сенатора, който беше против абортите и евтаназията и получаваше тонове смъртни заплахи. В последвалите събития беше принуден да застреля Детето на татко. Показанията ми го спасиха от политическа буря, която щеше да сложи край на кариерата му.

Тогава ми беше казал да го потърся, ако имам нужда от нещо. Обадих му се преди шест месеца и после се случи нещо интересно: целунах го и той ми отвърна. Нещата се развиха още по-добре, когато ме съблече и силно ме пожела въпреки белезите ми и всичко останало. Това ми помогна да се изцеря. Мат беше любовта на живота ми. Той беше моята сродна душа. Той беше незаменим. Но се нуждаех от мъж, който да ми каже, че съм красива, и да го докаже с пот, а не с думи. Томи направи това с удоволствие.

Спим заедно три-четири пъти на месец. Аз съм заета, той е зает, но това ни устройва. Перфектната уговорка, засега.

Вдигам телефона.

— Здрасти, Томи.

— Здрасти. Исках да те чуя. Надявам се да не е прекалено късно?

Томи придава ново значение на думата „лаконичен“. Не че се притеснява да разговаря с хората или му липсва речник. Просто е такъв. Предпочита да слуша.

— Не. В интерес на истината тъкмо се прибрах. Бях на местопрестъпление.

— Мислех, че си в отпуска, за да разчистиш къщата.

Томи знаеше какво ще правя тази седмица и беше наясно, че трябва да стои настрана. Способността му да разбира подобни неща само подсказваше за дълбочината на стоицизма му.

— Бях, но имаше едно момиче на местопрестъплението. Беше опряло пистолет в главата си и искаше да отида. Не можех да откажа.

— Всичко наред ли е?

— Не беше красива гледка, но момичето е живо.

— Хубаво. — Настава дълго мълчание. — Знаех какво ще правиш днес. Нямах намерение да досаждам, просто исках да разбера как си.

Да — казвам си, — как съм?

Въздишам.

— Чувствам се ужасно. Можеш ли да дойдеш?

— На път съм.

Томи затваря.

Действия, не думи, такъв е той.

* * *

Томи чука на вратата и му отварям да влезе. Той ме оглежда и ме води до дивана без излишни приказки. Сядаме и ме обгръща с ръце. Въздишам и се отпускам в прегръдката му.

При Томи няма галене на косата и успокоителни думи. Вместо това получавам сила и увереност, сякаш ми казва: „Ще направя всичко, от което имаш нужда, дори да е само това“.

Главата ми е отпусната на гърдите му, а усещането е сякаш съм се облегнала на скала, покрита с кадифе. Томи е едновременно грубоват и красив чернокос латино, със стегнато мускулесто тяло като на танцьор и груби ръце на убиец. Той е мъжката версия на Кали. Жените са привлечени от него като леминги от стръмна скала, готови да скочат в тези черни и смели очи. Томи не е фотомодел — има огромен белег на лявото слепоочие, който само го прави по-привлекателен, — но е красив до мозъка на костите си.

Избутва ме нежно.

— Искаш ли да ми разкажеш какво се случи?

Правя го. Разказвам му за сутринта, следобеда, Сара, изкормените трупове на Дийн и Лоръл Кингсли, пълната с кръв вана и убийствата на Варгас и все още неизвестната му компаньонка.

— Неприятно — отвръща Томи.

— Да. Такова е.

Той кима към листовете на масичката за кафе.

— По случая ли са?

— Аха.

— Имаш ли нещо против да погледна?

— Давай.

Томи взема и разглежда всяка страница. Накрая ги оставя на масата и поклаща глава.

— Звучи ми сложно — отбелязва той.

— Винаги е така в началото. — Поглеждам го и му се усмихвам. — Благодаря ти, че дойде. Чувствам се по-добре. Мъничко.

— Няма проблем. — Томи се оглежда наоколо. — Та… къде е Бони?

— Ще спи при Алън и Елейна.

— Хммм.

Поглеждам го и виждам леката усмивка на лицето му. Ухилвам се насреща му и го удрям в гърдите.

— Я стига! Казах ти, че се чувствам малко по-добре и ти веднага започна да си ме представяш без дрехи!

Още една лека усмивка.

— Всъщност винаги си те представям без дрехи — отвръща Томи.

Това са шеги и закачки, но когато го поглеждам, осъзнавам, че вътрешно в него се случват много повече неща, отколкото се виждат на повърхността. Томи обича да слуша, и то не само онова, което се говори. Той слуша с очите и ума си, слуша ме много внимателно. Предлага ми секс, защото ме е слушал внимателно и знае, че се нуждая от контакт, утеха, странично занимание.

Килвам глава на една страна, Томи килва своята и устните ни се срещат. Отчаянието ми е като електричество за този контакт, нуждата направо струи от мен, тя е емоционална, физическа, психическа. Хващам го за главата и вкарвам език в устата му. Вкусвам Томи и аромат на бира.

Качвам се отгоре му и го яхвам. Той вкарва ръка под ризата и сутиена ми. Мазолестите му пръсти карат зърната ми да настръхват от удоволствие. Изстенвам и го усещам как се втвърдява.

Една от причините винаги да съм била голяма почитателка на секса е, че при него могат да се смесват първично с нежност, човек може да си позволи да се развихри, да пусне животинското в себе си… и накрая всичко да е наред. Ако вече се чувствате мръсни, буйни и малко диви, както мен сега, сексът може да ви бъде от голяма полза.

Отдръпвам лицето си от това на Томи, но продължавам да държа главата му в ръце. Пръстите му продължават да си играят със зърната ми, а членът му да тупти. Очите му са замъглени от сласт.

— Чукай ме точно тук — нареждам му с дрезгав глас. — Разкъсай ми дрехите, просни ме на дивана и ме чукай.

Томи застива за момент, пръстите му спират работата си, а очите му търсят моите. Явно открива разрешението, което търси в тях.

Той ме откъсва от себе си и ме кара да седна, след което сграбчва ризата ми и я вдига с едно грубо движение. Тя се предава и е захвърлена настрани. Томи не се бави, пресяга се зад гърба ми, разкопчава сутиена и го маха от раменете ми.

Спира за момент, оглежда гърдите ми, бута ме, за да легна по гръб, а ръцете му грабят и стискат грубо, но не ми причиняват болка, а напротив, карат ме да извия глава и да изстена. Устата му се заема с всяка от тях, смуче и ближе достатъчно дълго, за да го пожелая силно, преди да се отдръпне.

Томи се заема с копчето на дънките ми, сваля ципа им и ги смъква надолу по бедрата ми, като повлича и бикините ми с тях. Озовавам се с разкрачени крака, напълно гола и влажна, същинската прелъстителка Йезавел[6].

Устата му се намества между краката ми и аз веднага свършвам, изревавам, а по стомаха и бедрата ми се надигат експлозии. Времето става като гума, а светът потъва в мъгла. Безсрамно се къпя в това удоволствие, аз съм Ева, която е откъснала забранения плод.

Устата му се отлепя от мен и Томи става. Гледам го опиянена как се съблича. Когато пенисът му се поклаща пред мен, изръмжавам, същинската възбудена Йезавел. Пресягам се към него, докато си слага кондом. Той ме хваща за китките, придърпва ме към себе си, обгръща талията ми, вдига ме във въздуха, отвежда ме до подлакътника на дивана и ме поставя там по корем, с ръце във възглавниците и задник във въздуха.

Усещам го как се разполага зад мен и прониква, едната му ръка е на хълбока ми, а другата на рамото. Започва да се движи и да задоволява молбата ми.

Сексът е животински, първичен. Точно от това имам нужда — от неустоима сила, от помитаща вълна, от нещо, което да ме залее, удави и да отнесе труповете със себе си.

Отдавам му се изцяло и се възползвам от онова, което ми предлага — блажен край. Получавам повече от един оргазъм, а Томи се е запътил към своя. Когато наближава, тялото му се напряга, пръстите му се забиват силно в мен, но не оставят следи, само ме нараняват леко, за кратко и ми доставят сладка болка.

Всичко приключва, отпускаме се на дивана и се свиваме един в друг изтощени, доволни и малко замаяни.

Томи се обръща към мен.

— Уха — казва той.

— Уха и от мен — усмихвам му се и го поглеждам в очите. — Благодаря ти, Томи.

— Можеш да разчиташ на мен по всяко време. — Виждам онази лека усмивка да се появява отново на устните му. — И наистина имам предвид по всяко време.

Ухилвам се и го целувам по бузата.

Вече не съм толкова разтърсена от видяното през деня. Все още чувам мъртвите да шепнат, но съм се отдалечила на разстояние от тях.

Томи се откъсва от мен и отива в кухнята. Наслаждавам се на задника му, докато върви към нея, и на предника му, когато се връща. Взел е бира за себе си и бутилка вода за мен. Сяда на дивана и отново се сгушваме.

Отпивам глътка вода. Помирисвам въздуха.

— Мирише на секс.

— На какво мирише сексът?

— На… — накланям глава на една страна и се усмихвам —… пот и чист член.

Томи отпива от бирата си.

— Цветиста и начетена едновременно. — Целува задната част на врата ми. — Секси.

— Да не би да си признаваш, че ме обичаш заради интелекта ми?

— Не. Обичам те заради задницата ти. Харесвам те заради интелекта ти.

— Задник.

— Какво?

— Каза „задница“. Прозвуча като четиригодишно. Казва се „задник“.

— Не мога.

Обръщам се към него и повдигам вежда.

— Шегуваш ли се?

— Не.

Потърсвам очите му и осъзнавам, че наистина не се шегува. Сгушвам се отново в него. Кикотя се.

— Голям бойскаут си бил, Томи. Нямах представа.

— Орлов бойскаут.

Не мога да се сдържа и избухвам в смях. Движението, което смехът ми предизвиква, се превръща в нещо друго и Томи определено ми показва, че може да се разчита на него по всяко време.

* * *

Час по-късно лежим голи на килима, а краката ни са вдигнати на масичката за кафе.

— Мисля, че се наситих за тази вечер — казва Томи. Звучи доволен.

— Всеки лош ден си има и добрите страни.

— Като се заговорихме за това — продължава той, — ми дойдоха една-две идеи на ума.

Обръщам се на една страна, за да го виждам по-добре.

— Какви са те?

— Когато ми описа местопрестъплението и телата, които са били обезкървени във ваната… Знаеш, че за да се случи това, е трябвало още да са живи, нали?

— Аха.

Кръвта не циркулира, когато си мъртъв. Сърцето спира.

— Трябвало е да ги усмири по някакъв начин. Спомена наркотиците като една от възможностите. Мисля, че си права. Обзалагам се, че е използвал някакъв мускулен релаксант. За да са в съзнание за онова, което се случва. За да е по-вълнуващо за него. — Томи свива рамене. — Просто идея.

Прокарвам пръст през къдравите косми на гърдите му. Не прилича на мечка, но има достатъчно, за да напълни окото и ръката.

Смятам, че Томи е прав. Запознах го с основното от случилото се през деня, но дори от него той успя да усети извършителя, глада му и начина, по който гладува. Сетих се за наркотиците, но не и в частност за мускулен релаксант… струва си да се обмисли.

Кога се сети за това, Томи? Преди да правим секс или след това? По време?

Отново съм готова и за момент се питам как е възможно. Повечето от хората, с които се срещнах днес, бяха трупове. Аз не съм. Сексът е начин да се почувствам жива.

Прокарвам ръка надолу и се хващам за нещо.

— Ще проверя идеите ти утре — обещавам аз. — Сега искам да се заровиш надълбоко, да повикаш на помощ наученото в тайните служби и да си свършиш работата.

Томи ощипва зърното на едната ми гърда, оставя бирата и в следващия час даваме всичко от себе си, за да докажем, че сме живи.

* * *

Изморена. Изтощена. Щастлива.

— Хрумна ми още нещо — казва Томи и нарушава приятната тишина.

— Определено доста мислиш, докато правим секс.

— Най-добре мисля, когато съм гол.

— Е?

— Зад болката и правосъдието се крие някаква мотивация.

— Да, знам.

Томи повдига вежда.

— Наистина?

— Най-старата от всички — отговарям аз. — Отмъщението.

— Смятах, че ще те впечатля с това си предположение.

Целувам го по бузата.

— Не унивай. Кога точно намери време да помислиш върху всичко това?

Томи ми се ухилва насреща ми.

— Оргазмите прочистват мозъка.

— Какво се опитваш да ми кажеш, че докато си свършвал, си свършил и това?

Завърта очи.

Определено сега се чувствам по-добре. Много по-добре. Чувствах се зле, обадих му се и той дойде. Правихме секс, говорихме за работа и…

През мен преминава електричество, когато една нова мисъл изниква в главата ми.

О, Боже, да не би да сме двойка?

Тази идея е едновременно странна и чужда, но и успокояваща и добре позната. Едно от предимствата на това да си омъжена от дълго време е, че започваш да се чувстваш спокойна и да плуваш в познати води; винаги има някой до теб, на когото да разчиташ. Ако всички останали те разочароват, предадат или умрат, винаги ще имаш този човек до себе си. Никога няма да си сама. Ако го изгубиш, губиш и част от себе си. Празното място на леглото те тормози като сърбеж на ампутиран крайник.

Прекосихме ли тази линия? Онази, която води от „несериозна връзка“ до „двойка“?

— Какво? — пита Томи.

— Просто… — поклащам глава. — Просто си мисля за нас. Няма значение.

— Не го прави.

— Кое?

— Да си мислиш нещо, а да казваш, че е нищо. Не е нужно да ми го споделяш, но не казвай, че е нищо.

Търся очите му. Не намирам гняв в тях, а само честност и загриженост.

— Съжалявам. Просто се чудех… — Преглъщам. Защо ми е толкова трудно да говоря за това? — Томи… ние двойка ли сме?

Той ми се усмихва.

— Това ли е? Разбира се, че сме.

— О.

— Виж, Смоуки, не казвам, че ни е време да заживеем заедно или да се оженим. Но сме един с друг. Поне така ги виждам аз нещата.

— О. Уха.

Томи поклаща развеселен глава.

— Била си омъжена дълго време. Свикнала си „заедно“ да означава любов и брак. Аз не те обичам.

Нещо в стомаха ми се преобръща и ме кара да се чувствам ужасно.

— Ти… не ме обичаш?

Томи се пресяга и ме погалва по бузата.

— Съжалявам, не исках да прозвучи така. Имам предвид, че никога няма да ти го кажа, ако не го чувствам, а още не съм готов. Но съм сигурен, че ще настъпи момент, в който ще бъда. Ако продължим да сме заедно по начина, по който сме сега. Просто ще се събудя една сутрин и ще те обичам. Това е пътят, по който сме тръгнали. Заедно.

Стомахът ми отново се разбунтува, но този път чувството не е неприятно.

— Наистина?

— Честна скаутска. — Томи ми намига. — Как се чувстваш ти относно това?

Притискам се към него.

— Харесва ми — изричам думите и осъзнавам, че са истина.

Наистина ми харесва. Още повече че не изпитвам вина. Не се чувствам виновна от духа на Мат.

Ами Куантико? Ще го накараш да се влюби в теб и ще го оставиш на сухо ли?

Томи е още един от факторите, върху които трябва да помисля — отговарям си инатливо. — Така ще мога да избирам. А вариантите са само хубави.

Макар че не е толкова просто и го осъзнавам. Мога да нараня Томи с решението си. Колкото и просто да звучи „ново начало“, то никак няма да опрости живота ми. Знам, че Алън, Кали и Елейна ще ме подкрепят. Ще тъгуват за мен, но от прекалено дълго време сме заедно, така че няма да се откъснем един от друг.

Възможно е да се поддържа връзка с приятели и семейство от голямо разстояние. Невъзможно е обаче с мъжа, който те обича.

Не забравяй за нямата си, осиновена дъщеря, за приятелката ти, която взема хапчета като бонбони, и какво ли още не! Не забравяй за къщата, която още не си разчистила, за приятелката, която току-що се пребори с рака, и за гробовете на Мат и Алекса, които са тук, а не във Вирджиния. Кой ще им носи цветя?

— Знаеш ли какво искам? — прошепвам, за да прогоня призраците засега.

Томи поклаща глава.

— Искам да ме отведеш горе и да ми помогнеш да заспя.

Той ме взема в ръце и ме отнася горе. Минаваме покрай стаята на Алекса, но не мисля за нея, лягаме в леглото ми, той ме е прегърнал, тук е и аз мога да се отнеса, докато ме пази, моят бранител от мъртвите.

14

— ГОВОРИХ С БОЛНИЦАТА ТАЗИ СУТРИН — казва ми Бари, когато се срещаме на паркинга. — Казаха, че момичето е в шок, че има синини на китките и глезените, но иначе е физически здрава.

— Е, и това е нещо.

Запознавам Бари с мислите си от предишната вечер, включително с теорията ми за отмъщението като мотив.

— Интересно — отвръща той. — Онова, което не се връзва, е Сара. Ако изключим нея и семейство Кингсли, всичко има смисъл. Варгас си пада по деца, и то от доста дълго време. Може би му е харесвало да ги измъчва, да ги бие по ходилата. Едно от тях пораства, идва и го убива. Това дори обяснява защо се е отнесъл по-леко с момичето. Затворил е очите й. Не я е изкормил.

— Да.

— Но остават Сара и семейство Кингсли? Не ми е ясно каква е тяхната роля. — Бари свива рамене. — Въпреки това отмъщението като мотив ми харесва.

— Вероятно Сара може да хвърли повече светлина върху нещата.

— Чакай малко — казва детективът нервно, когато стигаме до входа. — Имам нужда от цигара, преди да влезем.

Усмихвам му се.

— И ти ли не харесваш болниците?

Бари свива рамене и си пали цигара.

— Последния път, в който бях в такава, гледах как баща ми умира. Какво да им харесвам?

Погледът му е замъглен. Забелязвам, че е със същите дрехи, с които беше снощи.

— Прибирал ли си се у вас? — питам го.

Бари си дърпа няколко пъти от цигарата и поклаща глава.

— Не. Симънс приключи чак около седем сутринта. Трябваше да се обадя на няколко софтуерни експерти. Все още са там.

— Защо?

— Момчето… Майкъл? Компютърът му има някаква супер сериозна защитна програма. Запознаха ме е техническия термин, но ми изскочи от главата. Ако въведем грешната парола, ще изтрие целия харддиск. Поне това успях да разбера.

Хей, защо не пробваш с 1затеб2замен. Нищо не се знае!

Опитвам се да потисна желанието си да му разкрия мислите си.

— Интересно.

— Става още по-хубаво. Казват, че е специална разработка, много напреднала и — слушай внимателно — не смятат, че момчето я е сложило на компютъра.

— Защо?

— Прекалено е сложна. Осигурявала някакво сериозно ниво на криптиране. Не ги разбирам тези работи.

— Значи може да е инсталирана от извършителя.

— Така мисля и аз.

— Има логика. Иска да ни каже нещо с това. Затова са съобщенията по стените на двете местопрестъпления и затова ми се обади, за да ми съобщи за Варгас. Иска да ни каже нещо, но го прави по своя начин.

— Харесва ми, когато вземат да се правят на големи умници. Направо сами гледат да се прецакат.

— Намерихте ли нещо друго?

— Отпечатъците от крака и компютъра. Нямаме пръстови отпечатъци, косми или влакна. Отпечатъците от крака обаче са добри. Пипнем ли го, веднага ще го заковем. Както вече казах — ще го прецакаме. Пратихме телата на съдебния лекар и чакаме да видим какво ще излезе от тях. Чувала ли си се с Кали?

— Все още не съм. Ще й се обадя, когато приключим тук.

— Може би е постъпил глупаво. — Бари отново всмуква дълбоко от цигарата си. — Що се отнася до момичето. Все още не разполагам с кой знае какво, но знам, че е живяла със семейство Кингсли малко повече от година и истинското й име е Сара Лангстром.

Сара Лангстром — претеглям името й в главата си.

— Проверих дали има досие — продължава детективът. — Била е арестувана за притежание на наркотици, когато е била на петнадесет — пушила е трева на автобусна спирка посред бял ден. Не намерих нищо друго. Утре ще ми пратят досието й от социалните служби.

— Тя каза, че родителите й са били убити, когато е била на шест.

— Чудесно. Обожавам щастливия край. — Бари въздиша. — Как искаш да протече разпитът й?

— Открито. Това момиче… — поклащам глава. — Ако си помисли, че не сме честни с нея или че не я вземаме на сериозно… ще спре да ни се доверява. А не мисля, че и сега го прави особено много.

— Съгласен. — Бари си дръпва за последно от цигарата си и я запраща на паркинга. — Ще следвам примера ти.

* * *

Сара се намира в самостоятелна стая в детското отделение на болницата. Бари е поставил полицай пред вратата й. Отново младият Томпсън. Изглежда изморен, но въпреки това развълнуван.

— Някакви посетители? — пита го Бари.

— Не, сър. Нямаше.

— Запиши ни.

* * *

Стаята е достатъчно приятна като за болница, което е същото като да кажеш, че е най-добрата в мотела на Бейтс[7]. Стените са боядисани в меко бежово, а подът е паркет. По-добре от белия линолеум и характерното за тези заведения зелено, казвам си наум. В помещението има голям прозорец, чиито завеси са дръпнати, за да влиза слънчева светлина. Сара е в леглото, което се намира близо до него. Обръща глава към нас, когато влизаме.

— Ах, ама че работа — прошепва Бари.

Тя е мъничка, бледа и изморена. Бари е ужасен. Това е поредната причина, поради която го харесвам. Запазил е човешкото в себе си.

Отивам до леглото на Сара. Тя не се усмихва, но съм щастлива да видя, че очите й не са толкова мъртви.

— Как си? — питам я.

Тя свива рамене.

— Изморена.

Кимам към Бари.

— Това е Бари Франклин. Той е детектив от отдел „Убийства“, който работи по случая ти. Също така е мой приятел. Помолих го да поеме случая, защото му имам доверие.

Сара го поглежда.

— Здрасти — поздравява го незаинтересована, след което се обръща отново към мен: — Разбрах те — въздиша тя, а гласът й е вял и отчаян. — Няма да ми помогнеш.

Премигвам изненадана.

— Задръж, скъпа. Местната полиция винаги участва. Така работят нещата. Това не означава, че не съм част от разследването.

— Лъжеш ли ме?

— Не.

Сара ме гледа няколко секунди с присвити и изпълнени с подозрение очи и претегля истината, която й казвам.

— Добре — отвръща неохотно. — Вярвам ти.

— Радвам се.

Лицето й се променя. Надежда, примесена с отчаяние.

— Взе ли дневника ми?

Подбирам думите си много внимателно.

— Не успях да взема оригиналния. Спазваме определени правила, когато работим на местопрестъпление. Но… — повишавам глас, когато виждам, че посърва —…сме направили снимки на всяка една страница, сякаш са страниците от истинския ти дневник. Днес ще ми разпечатат тези снимки и ще ги прочета.

— Днес?

— Да, обещавам.

Сара ме дарява с още един продължителен и подозрителен поглед.

Това момиче не се доверява на никого — мисля си. — На абсолютно никого.

Как е стигнала дотук? Искам ли да знам?

— Сара — започвам с равен и нежен глас. — Трябва да ти зададем няколко въпроса. За случилото се в къщата ти вчера. Готова ли си за това?

Погледът, с който ме гледа, е изпълнен с прекалено много опит, с едно празно безразличие, което съм виждала в жертвите. По-лесно е да си безразличен, отколкото да те е грижа.

— Мисля, че да — отвръща равнодушно тя.

— Имаш ли нещо против Бари да остане по време на разговора ни? Аз ще задавам всички въпроси. Той просто ще стои и ще слуша.

Сара маха с ръка.

— Не ми пука.

Придърпвам си стол до леглото й. Бари сяда до вратата. Това е част от нашия танц. Ще може да чува всичко, но няма да се намесва. На Сара няма да й е трудно да забрави, че е в стаята с нас.

Има определена доза интимност в спомените на една жертва. Те са нещо лично. Споделяне на тайните й. Бари е наясно с това и знае, че на Сара ще й е много по-лесно да ги сподели с мен.

Тя е обърнала главата си към прозореца. Извърнала се е от мен и гледа към слънцето. Ръцете й са скръстени. Виждам черен лак на ноктите й.

Време е да се захващам за работа — настоява вътрешното ми аз.

— Сара… знаеш ли кой е той? — Задавам ключовия въпрос. — Знаеш ли кой уби семейство Кингсли?

Тя продължава да се взира през прозореца.

— Не и по този начин. Не знам как се казва или как изглежда. Но е бил част от живота ми и преди.

— Когато е убил родителите ти.

Сара кима.

— Каза, че си била на шест, когато това се е случило.

— На шести юни — отвръща тя. — На рождения ми ден. Честит рожден ден на мен.

Преглъщам. Вътрешно не съм подготвена за подобно откровение.

— Къде се случи това?

— В Малибу.

Поглеждам Бари. Той кима и си записва информацията в бележника си. Ще разберем всичко за това убийство, ако въобще е имало такова.

— Спомняш ли си какво се случи тогава? Когато си била на шест?

— Спомням си абсолютно всичко.

Изчаквам с надеждата, че ще получа някакво обяснение. Такова не следва.

— Откъде знаеш, че човекът, който уби семейство Кингсли вчера, е същият, убил родителите ти преди десет години?

Сара се обръща към мен, на лицето й са изписани раздразнение и недоволство.

— Въпросът е глупав.

За момент не казвам нищо, след което я питам:

— Добре, кой въпрос не е?

— Защо е същият човек?

Премигвам. Права е. Това е най-логичният въпрос.

— Знаеш ли защо?

Сара кима.

— Искаш ли да ми кажеш?

— Ще ти кажа съвсем малко. Останалото трябва да прочетеш сама.

— Добре.

— Той… — има някакви затруднения, може би да намери правилните думи. — Той ми каза следното: „Правя те по мой образ и подобие“. Не ми обясни какво означава това. Но това бяха точните му думи. Каза, че гледа на мен и на живота ми по начин, по който един скулптор гледа на глината. Каза, че съм неговата скулптура. Дори имаше име за нея, заглавие.

— Какво?

Сара затваря очи.

— „Разрушен живот“.

Химикалът на Бари застива върху бележника му. Поглеждам момичето и се опитвам да осмисля това, което каза току-що.

Организиран е — мисля си. — Организиран е, но е задвижван от нещо специфично, нещо, което го е обсебило. Отмъщението е мотивът, а разрушаването на живота на Сара е част от него. Голяма част.

Тя продължава да говори. Гласът й е още по-вял и отнесен:

— Той прави всичко, за да промени живота ми. Да ме накара да страдам, да мразя и да съм сама. Иска да ме промени.

— Някога казвал ли ти е защо?

— Когато всичко започна, ми каза: „Макар вината да не е твоя, болката ти е моето правосъдие“. Тогава не разбрах какво има предвид. Още не мога да разбера. — Сара ме поглежда с надежда. — А ти?

— Не разбирам цялата картина. Смятам, че това е някакво отмъщение за него.

— За какво?

— Все още не знам. Каза, че правел всичко, за да промени живота ти. Да промени теб. Какво имаш предвид?

Въпросът ми е последван от дълго, дълго мълчание. Не мога да преценя какво се появява в очите й, но определено е печално и огромно и съвсем не е ново за нея.

— Става въпрос за мен — отвръща тихичко Сара. — Убива всеки, който е добър с мен или може да бъде добър с мен. Убива хората, които обичам и които ме обичат.

— И никой не е обърнал внимание на това преди?

Тихата до този момент Сара изръмжава и ме стряска. Сините й очи направо горят.

— Всичко е написано в дневника ми! Просто го прочети. Колко пъти да ти казвам? Господи! Господи! Господи!

Тя се извръща отново и поглежда слънцето, цялата се тресе от ярост. Усещам, че се отдръпва и се затваря в себе си.

— Съжалявам — казвам й успокояващо. — Обещавам ти, че ще го прочета. Всяка една страница. Но сега искам да разбера какво се случи вчера. В къщата. Всичко, което можеш да си спомниш, ще ми е от полза.

Следва поредната дълга мълчалива пауза. Сара вече не е гневна. Изглежда изморена до мозъка на костите си.

— Какво искаш да знаеш?

— Започни от самото начало. Преди той да дойде в къщата. Какво правеше?

— Беше средата на сутринта. Около десет часа. Обличах си нощницата.

— Обличала си я? Защо?

Сара се усмихва и онази стара вещица, която живее някъде вътре в нея, излиза на бял свят с пълна сила.

— Майкъл така ми каза.

Намръщвам се.

— Защо?

Тя ме поглежда и килва глава на една страна.

— За да ме чука, разбира се.

15

— ДВАМАТА С МАЙКЪЛ СТЕ ПРАВИЛИ СЕКС?

Гордея се със себе си. Съумях да запазя тона си спокоен и лишен от всякакви обвинения при това откровение.

— Не, не, не. Сексът се осъществява между двама души, които са равни. Аз се чуках с Майкъл, за да не излъже Дийн и Лоръл, които да ме отпратят.

— Насилвал те е?

— Не и физически, но ме изнудваше.

— С какво? Какво си направила?

Сара ме поглежда изумена.

— Да съм направила нещо? Нищо не съм направила. Но това не би имало никакво значение. Майкъл беше перфектният син. Отличник и капитан на отбора по лека атлетика. Никога не допускаше грешка. — Горчивината в гласа й е като киселина. — Коя бях аз? Някаква уличница, която бяха прибрали. Каза ми, че ако не правя секс с него, ще сложи трева в стаята ми. Дийн и Лоръл бяха добри хора и се отнасяха много мило с мен… но не толерираха подобни неща… подобни необичайни неща. Веднага щяха да ме отпратят. Реших, че мога да изтърпя още две години, докато стана на осемнадесет, след което вече щях да съм пълнолетна и да си тръгна.

— Значи си правила… секс с него, когато е искал.

— Момичето трябваше да яде. — Гласът й е изпълнен със сарказъм и намек за самопрезрение, който кара сърцето ми да се присвие. — Просто искаше да му духам и да ме чука. — Поглежда ръцете си. Те треперят за разлика от коравото й изражение. — Хей, отдавна не съм девственица. Нищо не е станало.

— Родителите му не подозираха ли?

Сара завърта очи.

— Моля те. Вече ти казах, че бяха добри с мен… но наистина искаха да вярват, че всичко в живота им е перфектно. — Поколебава се. — Освен това… бяха добри с мен. Не исках да разбират за Майкъл. Това щеше да ги нарани. Не заслужаваха подобно нещо.

— Значи си обличаше нощницата. Какво се случи след това?

— Той се появи на прага на стаята ми.

— Майкъл?

— Не… Странника. Просто се появи там. Без предупреждение. Носеше чорапогащник на главата си, точно както и преди. — Сара започва да дъвче долната си устна при спомена. — Държеше нож в ръката си. Беше щастлив, усмихваше се. Поздрави ме, държеше се весело и нормално и тогава… ми каза, че има подарък за мен. — Момичето млъква за миг. — Точните му думи бяха: „Едно време един мъж заслужавал да умре. Той бил поет аматьор, но имал талант. Редял красиви думи, но в него живеел мрак. Един ден отидох при този мъж, отидох при него, опрях пистолет в главата на жена му и му казах да й напише поема. Казах му, че тя ще е последното нещо, което ще чуе, преди да й пръсна мозъка. Той изпълни заповедта ми и аз ги убих, да се слави името Божие. След като го сторих, извадих вътрешностите им, за да могат всички да видят мрака вътре в него“.

Съобщението — мисля си. — Изкормва ги, за да видим кои са в действителност.

Отбелязвам също и религиозната препратка. Фанатизмът при серийните убийци почти винаги е признак за лудост.

Но не и в този случай. Вярата му не е породена от желанието му за отмъщение. Тя е нещо, с което е израснал.

— Той даде ли ти тази поема? — питам аз. — Това ли беше подаръкът?

— Даде ми копие, да. Каза, че го е препечатал за мен. Прибрах листа в джоба на нощницата си, след като ме накара да я прочета. — Сара кима към масата до болничното й легло. — В чекмеджето е. Давай. Той беше прав, наистина е много хубава, предвид обстоятелствата.

Пресягам се и отварям чекмеджето. Вътре има сгънат лист бяла хартия. Разгъвам го и зачитам:

ТОВА Е ЗАРАДИ ТЕБ

Когато дишам

Това е заради теб

Когато сърцето ми бие

Това е заради теб

Когато кръвта ми тече

Това е заради теб

Когато слънцето изгрява

Когато звездите греят

Това е заради теб

Това е заради теб

Не съм сериозен читател на поезия и не съм квалифицирана да оценя написаното. Харесва ми простотата на произведението и се чудя в кой момент е била написана.

— Истина е, да знаеш — казва ми Сара.

Поглеждам я.

— Кое е истина?

— Ако той казва, че се е случило по този начин… значи наистина се е случило по този начин. — Тя затваря очи. — Странника ми обясни, че мастилото на оригиналната поема е размазано, защото поетът плакал, докато я пишел. Също така кръвта на жена му била върху нея. „Красиви капчици като връхчета на иглички — каза ми той, — защото кръвта полетя от главата й, когато я застрелях.“

— Продължавай — окуражих я. — Какво се случи след това?

Сара се извръща и отговаря с вял глас:

— Попита ме дали съм харесала поемата. Изглеждаше искрено заинтересован. Не му отговорих. Явно нямаше нищо против. „Хубаво е да те видя отново — каза ми, — болката ти е по-красива от всякога.“

— Сара… доколко точна е паметта ти относно начина, по който говори той, и нещата, които казва? Не се обиждай от въпроса ми.

— Имам дарба за гласовете и онова, което хората казват. Не е фотографска памет или нещо подобно. Не помня всичко дума по дума, но съм доста добра. А и наистина много внимавах, докато ми говореше. Обърнах сериозно внимание на начина му на говорене. На нещата, които правеше.

— Това е много добре, ще ни помогне — окуражавам я отново. — Колко е висок?

— Около метър и осемдесет и пет.

— Бял или черен?

— Бял и добре избръснат.

— Едър мъж ли е? Имам предвид дали е слаб или дебел? Мускулест или кльощав?

— Не е дебел, но не е и кльощав. Много е силен. Има перфектно тяло. Перфектно. Няма нито един недостатък по него. Сигурно тренира като луд. Добре сложен е, без да е напомпан.

Чувам химикала на Бари, който отново започва своя поход върху бележника.

— Продължавай — насърчавам я аз. — Какво се случи след това?

— „Почти приключих със скулптурата ти, Сара — каза ми той. — Десет дълги години на възходи, падения, обрати, завои и страдание. Наблюдавах те как се огъваш и пречупваш. Интересно е, нали? Колко пъти едно човешко същество може да бъде сломено и да продължи напред? Не си същото малко момиченце, което беше, когато започнахме това пътуване, нали? Мога да видя пукнатините, местата, които е трябвало да залепиш.“ — Сара се помества неспокойно в леглото. — Не ми каза точно това, ясно? Не е дума по дума, но в основи това имаше предвид и така звучеше.

— Справяш се чудесно — уверявам я. Тя продължава:

— Носеше чанта със себе си. Отвори я, извади малка видеокамера и я насочи към мен.

— Правил го е и преди, нали? — питам аз.

Сара кима.

— Да. Казва, че документира разрушаването ми. Че това е важно, че без него няма правосъдие.

Убийците събират трофеи. Неговият са видеозаписите.

— Какво направи след това?

— Насочи камерата към лицето ми и ми каза: „Искам да си мислиш за майка си“. — Тя се обръща към мен. — Искаш ли да видиш какво видя той?

Преди да успея да отговоря с „не“, защото наистина не искам, погледът й се променя и аз забравям да дишам.

Очите й се изпълват с тъга и копнеж, които са ослепителни. В тях виждам несбъднати надежди и разкъсващи сърцето загуби.

Сара се извръща и аз отново мога да дишам.

Но се чудя тя как успява?

— Какво се случи след това? — притискам я, а цялата треперя.

— Просто постоя известно време и ме наблюдава през камерата. След това отново ми заговори. „Знаеш ли коя е една от най-вълнуващите части за мен, Сара? Нещата, които не мога да контролирам. Например това място. Имаме семейство, което е мило с теб, но не те обича истински. Син, който показва перфектно лице пред света, но те изнудва, за да му смучеш оная работа. Невероятно е. От една страна е шансът. Не аз ти намерих този дом. От друга страна, ти си тук заради мен. Някога мислила ли си за това, докато курът на Майкъл е бил в устата ти? Че си на това място и го гледаш в очите благодарение на нещата, които направих аз?“

Сара ме дарява със сардонична усмивка.

— Отговорът е „да“. Наистина си мислех за Странника по време на някои от тези моменти. — Забелязвам, че ръката й все още трепери.

— Продължавай — насърчавам я.

Откъде е знаел, че Майкъл я насилва? Трябва да помисля върху този въпрос, но засега го оставям настрана, защото не искам да прекъсвам ритъма й.

— След това стана груб. — Тя се взира в нищото, докато си спомня. — Каза ми: „Знаеш ли каква те направи Майкъл, Сара, в момента, в който застана на колене в замяна на мълчанието му? Направи те курва“.

Ръцете й политат към лицето й. Постъпката й ме стряска. Тя покрива очи, а раменете й потреперват.

— Добре ли си? — питам я нежно.

Сара въздиша, почти изхлипва. Моментът отминава и тя отново отпуска ръце в скута си.

— Добре съм — отвръща монотонно и продължава да имитира гласа на мъжа, когото нарича Странника: — „Това беше шанс и не точно шанс — каза ми той. — Единственото, което трябваше да направя, беше да те оставя на пътя, както ми нареди Бог. Знаех, че мога да разчитам на човешката природа да направи пътешествието ти тежко, а и аз бях там, за да отстранявам добрите. Онези, на които им пука, винаги са малцинство, Малка Скръб. Те са само капка в бурята“. — Сара ме поглежда. — Прав е. Може да е разбъркал тестето с карти и да е дал тласък на живота ми, но другите ми сториха лошите неща? — Тя потрива ръце, все едно й е студено. — Не той ги накара да ми ги сторят. Те сами изявяваха желание.

Искам да я утеша, да й обясня, че не всички са лоши, че има добри хора на света. Научила съм се да потискам този инстинкт. Жертвите не желаят утешителни думи. Те искат да върна времето назад и да накарам случилото се да не се е случвало.

— Продължавай — казвам й.

— Той не спираше да говори. Обича да слуша гласа си. „Времето ни заедно скоро ще приключи. Почти съм готов да завърша работата си. Намерих последните няколко парчета, които търсех, и съвсем скоро ще покажа шедьовъра си.“ След тези думи прибра камерата обратно в чантата. „Време е за следващата част от пътуването ти, Малка Скръб. Последвай ме.“

— Защо те нарича „Малка Скръб“? — питам аз.

— За него това е като име на някакъв домашен любимец. Аз съм неговата Малка Скръб. — Погледът в очите й е свиреп. — Ненавиждам го!

— Не се учудвам. Какво се случи след това?

— Тръгнах към вратата, както ми нареди, но се спрях. Знам, че беше безполезно, но исках да ме принуди да изляза от стаята. Не исках да излизам по своя воля. Глупаво от моя страна.

Може би — мисля си, — но това ми дава надежда за теб.

— Какво стана?

— „Не се прави на трудна“, каза ми и ме сграбчи за ръката. Носеше дебели ръкавици, но те не ми попречиха да усетя колко са твърди и силни ръцете му. Повлече ме по коридора към спалнята на Дийн и Лоръл. — Сара ме поглежда, изпълнена с печал. — Сещаш ли се за прозореца, на който седях, когато дойде в къщата? Тогава го видях и си помислих какъв хубав ден беше.

— Продължавай — насърчавам я.

— Повлече ме по коридора, който водеше до спалнята им. — Сара потреперва. — Беше ги спипал, и двамата.

— Живи ли бяха?

Погледът й е изморен.

— Разбира се. Бяха голи и живи. Не се движеха. Не знаех защо, преди да каже. „Упоени са. Бих им по една инжекция.“ Нарече я мива-нещо-си хлорид. Не помня точното име. Каза ми, че са в съзнание, за да усещат болката и да ни чуват, но че не могат да се движат много.

Една точка за мен за наркотиците и една за Томи за мускулния релаксант.

Сещам се за нещо.

— Сара, би ли разпознала гласа му, ако го чуеш? Не само думите и начина му на говорене, но и тона му?

Тя кима.

— Не мога да го забравя. Понякога го сънувам.

— Продължавай.

— Беше положил Дийн с лице към пода. Лоръл беше по гръб. Постави камерата си на триножник и я включи на запис. След това вдигна Дийн като бебе, не вложи никакво усилие и го занесе във ваната. „Ела тук, Малка Скръб“, нареди ми той. Отидох до ваната. „Погледни го в очите.“ Така и сторих. — Сара преглъща. — Разбрах, че казва истината. Дийн беше…там. Осъзнаваше какво се случва. Беше буден. — Потреперва. — Също така беше ужасен. Виждаше се в очите му. Беше много изплашен.

— Какво се случи след това?

— Странника ми каза да отстъпя. Изви главата на Дийн назад, така че да вирне брадичката му. — Сара проточва собствения си врат, за да ми покаже. — „Когато осъзнаеш, че е настъпил моментът на собствената ти смърт, разбираш значението на истина и страх, господин Кингсли — каза той. — Кара те да се запиташ какво следва: райска слава или огньовете на ада? Измъчвах един ученик по философия неотдавна, лош, зъл човек. Рязах го, горих го, шокирах го. Чаках. Казах му преди да започнем, че ако успее да измисли едно-единствено оригинално нещо за живота, ще прекратя болката. На сутринта на втория ден, докато го кастрирах, той изпищя: Всички живеем в моментите преди собствената ни смърт! Спазих обещанието си и го пуснах. Спомням си тази истина, преди да убия някого.“

Сара преглъща.

— Тогава Странника преряза гърлото на Дийн. Просто ей така. — Гласът й звучи далечен и изумен. — Без предупреждение. Толкова бързо. Кръвта заблика. Странника държеше врата му на една страна, за да може да я източи във ваната. Не можех да повярвам колко е много.

В човешкото тяло има около пет-шест литра. Не е достатъчна дори да напълни една кухненска мивка наполовина, но кръвта трябва да стои вътре, така че шест литра могат да изглеждат като шестдесет.

— Какво се случи после?

— Всичко това продължи известно време. В началото кръвта бликаше, а после започна да тече. Накрая спря. „Погледни го отново в очите“, нареди ми Странника. Изпълних нареждането. — Сара затваря очи. — Дийн беше умрял. Не беше там.

Тя се умълчава за миг при спомена.

— Той хвана Дийн, извади го от ваната и го остави на килима.

Настъпва дълга мълчалива пауза.

— А после? — подтиквам я да продължи.

— Знам какво си мислиш — прошепва Сара. Гласът й е изпълнен със самопрезрение и не може да ме погледне в очите.

— Какво, Сара? Какво си мисля?

— Как е възможно просто да стоя там, докато върши всички тези неща, и да не се опитам да избягам?

— Погледни ме. — Тонът ми е заповеднически и я карам да се обърне към мен. — Не си мислех това. Наясно съм, че той е можел да се движи много бързо. Имал е нож. Не си смятала, че ще успееш да се измъкнеш.

Лицето й се изкривява. Потреперва цялата, от глава до пети.

— Това, което казваш, е вярно, но… не е единствената причина.

Отново не смее да ме погледне в очите.

— Каква е другата? — Гласът ми е нежен, лишен от обвинение.

Сара тъжно свива рамене.

— Знаех, че няма да ме убие. Знаех, че ако просто си стоя и гледам, ако правя всичко, което ми каже и не се опитам да се измъкна, няма да ме нарани. Защото той ме иска такава. Жива и да ме боли.

— По мое мнение и опит — изричам след миг с нежен глас — жива и изпълнена с болка е по-добре от мъртва.

Сара ме поглежда изненадана.

— Мислиш ли?

— Да. — Посочвам белезите си. — Налага се да ги гледам всеки ден и да си спомням какво означават. Това боли. Но все пак предпочитам да съм жива.

Сара ме дарява с горчива усмивка.

— Може да не се чувстваш така, ако се налага да преживяваш всичко през няколко години.

— Възможно е — съгласявам се. — Но важното в случая е, че на теб още ти се живее.

Виждам колебанието в нея. Не знам дали е съгласна.

— Той застана над Лоръл и за известно време само я гледа. Тялото й не помръдваше, тя дори не мигваше… но плачеше. — Сара поклаща глава, изражението на лицето й е като на обладана. — Сълзите й бяха образували две тънки линии от двете й очи. Странника й се усмихна, но не беше приятна усмивка. Не се гавреше с нея или нещо такова. Дори изглеждаше някак си тъжен. Наведе се и й затвори очите.

Досега не знаехме, че затваря очите им, преди да умрат. Това потвърждава предположението ми, че мъжете са основната му цел. Затворил е очите на Лоръл, защото не е искал да види какво ще последва.

Голяма работа — все пак я е убил.

Прогонвам тези мисли засега.

— А после? — питам аз.

Сара се извръща от мен. Лицето й се променя, както и гласът й — става някак си вдървен, механичен. Говори насечено.

— Взе я и я занесе във ваната. Преряза й гърлото. Изцеди й кръвта и я остави на килима. — Опитва се да мине по-бързо през този спомен. Необходимо ми е известно време, за да разбера защо.

— Била си по-близка с Лоръл, отколкото с Дийн, нали? — питам я нежно.

Сара не се разплаква, но затваря очи за момент.

— Беше мила е мен.

— Съжалявам, Сара. Какво се случи след това?

— Накара ме да му помогна да премести телата в спалнята. В интерес на истината не се нуждаеше от помощта ми. Мисля, че просто искаше да съм заета с нещо, за да не се опитам да избягам. Първо пренесохме Дийн, а после и Лоръл. Той ги хващаше под мишниците, а аз за краката. Бяха толкова бледи. Никога не бях виждала толкова побелели хора. Като мляко. Оставихме ги на леглото.

Тя млъква.

— Какво има, Сара?

Виждам отново онази празнота, която забелязах у нея миналата вечер. От момичето до прозореца, което беше насочило пистолет в главата си и си припяваше един-единствен тон.

— В джоба си имаше дълъг кожен калъф. Отвори го и извади скалпел от него. Подаде ми го и ми каза… каза ми… каза ми… как да ги разрежа. „От врата до слабините“, обясни ми той. „Един разрез, не се колебай. Позволявам ти да го направиш, Сара. Позволявам ти да разкриеш какви са отвътре.“ — Очите й се насълзяват. — Сякаш не бях наистина там. Сякаш не бях в тялото си. Помня, че си повтарях: „Прави каквото е необходимо, за да останеш жива.“ Повтарях си го, когато взех скалпела и отидох при Лоръл, за да я отворя, а след това отидох при Дийн, за да отворя и него, след което разтворих кожата им, защото Странника ми каза така да направя и там имаше мускули, които ме накара да срежа и да махна, а под тях имаше кости и вътрешности, а той ме накара да вкарам ръцете си вътре и да дърпам и дърпам, и дърпам, и всичко беше като желе, мокро и влажно и миришеше, и след това… — главата й увисва — всичко свърши.

Сара бълва думите без спирка, същински потоп. Тя се изпразва от застоялата вода, от мъртвата река и от ужасния прилив и ги предава на мен. Искам да стана и да побягна, и никога вече да не чуя, видя или помисля за Сара.

Но не можеш да го направиш. Тя не е свършила.

Поглеждам я. Забила е поглед в ръцете си.

— „Прави каквото е необходимо, за да останеш жива“, това си повтарях постоянно — прошепва тя. — Той просто се усмихваше и записа всичко. Прави каквото е необходимо, за да останеш жива. За да останеш жива.

— Искаш ли да спрем? — питам аз.

Сара се обръща към мен със сънени очи и объркано изражение.

— Какво?

— Искаш ли да спрем? Нуждаеш ли се от почивка?

Тя се вторачва в мен. В един момент се осъзнава. Стиска устни и поклаща глава.

— Не. Искам да приключим с това.

— Сигурна ли си?

— Да.

Може би да, може би не. Но трябва да чуя останалото, а и имам чувството, че и тя има нужда да го разкаже.

— Добре. Какво се случи след това?

Сара потрива лице с ръце.

— Каза ми да сляза долу с него. Последвах го до дневната. Майкъл беше там, седеше на дивана. Беше гол. И парализиран. Странника се засмя и го потупа по главата. „Момчетата са си момчета. Но ти вече знаеше това, нали, Малка Скръб? Майкъл беше лошо момче. Снимаше с камера всичко, докато ти работеше на колене. Намерих касетите при едно от предишните си посещения тук. Не се тревожи, ще ги взема е мен. Това ще е малката ни тайна.“ Бутна Майкъл от дивана и го завлече по килима. — Тя се намръщва. — Скалпелът все още беше в мен. Не ми го беше взел. Това показваше колко е сигурен, че няма да направя нищо. — Свива рамене нещастна. — Както и да е. Довлече Майкъл до мен и ми каза, че е мой ред. „Давай — нареди ми. — Видя ме как го направих горе. От ухо до ухо. Искам една голяма червена усмивка.“ Казах му, че няма да го направя. — Сара поклаща глава в отчаян жест. — Сякаш можех да променя нещо. — Усмивката й е изпълнена е болка и себеомраза. — В крайна сметка има нещо, на което винаги може да се разчита — бих направила всичко, за да оцелея. „Направи го — нареди ми той. — Или ще отрежа зърната на гърдите ти и ще те накарам да ги изядеш.“ — Сара млъква и забива поглед в скута си. — Изпълних нареждането, разбира се — казва с тих глас тя. Поглежда ме, изпълнена със страх от онова, което мога да си помисля. — Не исках да умира — всичко в нея трепери. — Макар че ме изнудва и ме кара да правя секс с него, не исках да умира.

Хващам я за ръката.

— Знам.

Сара ми позволява да я подържа за момент, преди да ме пусне.

— Господи. Майкъл кървя ли, кървя. Господи. След това Странника ме накара да му помогна да качим тялото горе. Сложи го на леглото между Дийн и Лоръл. „Вината не е твоя“, каза ми. Помислих си, че говори на мен, но после осъзнах, че говори на Майкъл. Опасявах се, че ще ме накара да го отворя, но не го направи. — Тя млъква за миг. — Започнах да откачам. Мисля, че той забеляза това и се разтревожи да не опитам нещо, защото ми каза да оставя скалпела. Обмислях възможността да го намушкам. Наистина. Но в крайна сметка направих това, което ми нареди.

— Затова си тук и си жива — отвръщам в опит да я окуража.

— Да. — Отново звучи изморена.

— Какво се случи след това?

— Каза ми да отида в банята с него. Надвеси се над ваната и потопи ръката си в кръвта. Започна да ме пръска с нея и да казва: „В името на Отца и Дъщерята и Светия Дух“. Напръска лицето и тялото ми с кръв.

Пръските, които видях миналата вечер.

— Точно това ли каза? „В името на Отца и Дъщерята и Светия Дух“? А не „Отца и Сина“?

— Да.

— Продължавай.

— След това ми обясни, че е време да се захваща за работа. Каза, че искал да се изрази. Свали си дрехите.

— Забеляза ли нещо в него? — питам я. — Някакви родилни петна, белези, каквото и да е?

— Имаше татуировка. На дясното бедро, където никой няма да я види, освен ако не е гол.

— Каква беше тя?

— На ангел. Не на хубав ангел. Неговият имаше гадно лице и огнен меч. Направо може да те уплаши.

Може би ангел на отмъщението? Дали така се вижда, или това е просто символ на онова, което прави?

— Ако ти изпратя художник, с когото да работиш, можеш ли да му опишеш татуировката?

— Разбира се.

Не мисля, че извършителят си е избрал татуировката от някакъв каталог. Той е искал да бъде направена по изричните му напътствия. Възможно е да намерим човека, който му я е направил.

— Сещаш ли се нещо друго за него?

— Когато се съблече, видях, че си бръсне тялото. Мишници, гърди, крака, онази му работа, всичко.

Това не е нещо необичайно за един умен и организиран извършител. Повечето от тях се запознават добре с криминологията и се стараят да не оставят следи след себе си. Серийните изнасилвачи постоянно бръснат телата си.

— Някакви бенки? Белези?

— Само татуировката.

— Много добре, Сара. Когато го открием, това ще ни помогне да го заковем.

— Добре. — Отговорът й е апатичен.

— Значи си съблече дрехите. След това какво се случи?

— Беше надървен.

— Имаш предвид, че е еректирал?

— Да.

Прехапвам долната си устна и задавам въпроса, от който се страхувам:

— Той… докосна ли те?

— Не. Никога не ме е чукал, нито се е опитвал да го прави.

— Какво стори след това?

— Извади два чифта белезници от задните джобове на панталоните си. „Трябва да те закопчая — каза ми. — За да мога да си свърша работата, без да се страхувам, че ще избягаш.“ Закопча ръцете ми зад гърба, а след това и глезените ми. Занесе ме в спалнята и ме остави на пода. Не се съпротивлявах.

— Продължавай.

— Слезе до долу и се върна с голяма тенджера.

— Тенджера?

— Да. Напълни я с кръв от ваната и след това… — Сара свива рамене. — Видя спалнята.

Устроил си е малко парти. Напръскал е стените, рисувал е с пръсти.

— Колко време продължи това?

— Нямам представа — отвръща бездушно тя. — Но когато приключи, имаше кръв навсякъде. Целият беше покрит с нея. — Намръщва се. — Господи, беше толкова горд! Довърши и постоя пред прозореца за секунда, гледаше навън. „Красив ден — каза той. — Бог направи този ден.“ Отвори го и застана там, гол и покрит с кръв.

— След това отиде да поплува, нали?

Сара кима.

— Остави ме там сама и след няколко минути го чух да влиза в басейна. — Поглежда ме. — По него време започнах да се чувствам замаяна. Губех съзнание и се свестявах. Полудявах.

Кой не би полудял на твое място?

— Както и да е — въздиша Сара. — Не знам колко време мина. Просто си спомням, че лежах там и имах чувството, че заспивам и се будя, но в действителност не заспивах… не знам. Сякаш припадах отново и отново. В един от моментите, в които се съвзех, той се беше върнал. — Потреперва. — Отново беше чист, нямаше кръв по него. Гледаше ме. Пак припаднах. Когато се събудих, бях долу, а той беше облечен. Държеше тенджерата в ръцете си. „Малко тук“, каза той и изля част от кръвта върху килима в дневната. След което каза „и малко тук“ и излезе на двора, за да излее останалата част от кръвта в басейна.

— Знаеш ли защо го направи? — питам аз.

Прекалено старите очи отново са се завърнали.

— Мисля… че така му се е струвало правилно. За него е било като картина. Това петно на килима, водата в басейна, нуждаели са се от още малко червено, за да станат както трябва.

Гледам я известно време, преди да си прочистя гърлото.

— Права си. Какво се случи след това?

— Разположи се до мен и започна да ме снима с камерата си. „Била си много неща, Малка Скръб. Сираче, лъжкиня, курва. Моят ангел на болката. Сега си убийца. Току-що уби друго човешко същество. Помисли си малко.“ Млъкна и навря камерата в лицето ми. Не знам колко време продължи всичко това. Не бях в съзнание. След това ми махна белезниците и ми каза, че си тръгва. „Почти стигнахме, Сара. Намираме се в края на пътешествието си. Искам да помниш, че вината не е твоя, но твоята болка е моето правосъдие.“ След това си тръгна. — Тя ме поглежда. — Известно време губех и идвах в съзнание. Всичко беше черно пред очите ми. В следващия момент говорех с теб в спалнята.

— Не помниш ли, че ме повика?

— Не.

Килвам глава на една страна.

— Защо си го направила?

Сара ме изучава известно време и за момент ми напомня за Бони.

— Откакто навърших шест години, някакъв мъж отнема всичко и всички, които обичам. Никой не вярва, че той съществува. — Очите й оглеждат лицето ми и най-вече белезите върху него. — Четох за случилото се с теб и си помислих: може би тя ще ми повярва. Виждах, че си наясно със ситуацията. Какво е да изгубиш всичко. И да ти е напомняно за това всеки ден. Да се чудиш дали не е по-добре да умреш, отколкото да живееш. — Тя млъква за миг. — Преди няколко месеца започнах да си водя дневник и записах всичко в него. Всяка грозна подробност. Смятах да се свържа с теб и да ти го дам. — Тя свива едва рамене. — Предполагам, че го направих.

Усмихвам й се.

— Май наистина го направи. — Прехапвам долната си устна. — Сара, онова, което ти е казал… че си убийца… знаеш, че не е вярно, нали?

Тя започва да трепери. Треперенето бързо се превръща в тресене — цялото й тяло се тресе, очите й са ококорени, лицето — бледо, а устните — бели и стиснати.

— Бари… извикай сестрата! — провиквам се обезпокоена.

— Н-н-не! — отвръща Сара.

Поглеждам я. Тя клати глава, обгърнала е тялото си с ръце и се клати напред-назад. Готова съм всеки момент да натисна бутона на сестрите. Минава половин минута и тя започва да се успокоява. Цветът се завръща на лицето й.

— Добре ли си? — питам я и се чувствам глупава за това. Въпросът е ненужен.

Сара маха кичур коса от челото си.

— Случва се понякога — обяснява с изненадващо ясен глас тя. — Появява се от нищото, като пристъп. — Поклаща глава. Очите ни се срещат и аз се стряскам от яснотата и силата, които виждам в тях. — Всичко свърши, разбираш ли? Това е. Или ще го намериш и ще го спреш, или ще му отнема онова, което иска най-силно.

— Какво е то?

Погледът й е ясен, но изглежда като обладана. Силна е, но е изгубена.

— Мен. Повече от всичко той иска мен. Затова, ако не можете да го заловите, ще се махна завинаги. Чуваш ли ме?

Сара отново се обръща към прозореца и към слънцето и аз мога да споря с нея, да се противя, но осъзнавам, че за момента ни е напуснала.

— Да — отговарям с нежен глас. — Чувам те.

* * *

— Какво мислиш за всичко това? — пита Бари.

Отново сме на паркинга. Той пуши, а на мен ми се иска да мога да запаля и аз.

— Мисля, че това е една наистина много ужасна история.

— Така е — измърморва той. — Ако въобще казва истината.

— Ти какво мислиш?

— Чувал съм някои шантави неща и преди. Виждал съм доста лъжци. Не мисля, че тя е една от тях.

— Съгласна съм.

— Какво смяташ за заплахата, че ще се самоубие?

— Мисля, че е истинска.

Няма нужда да казвам каквото и да било друго. Виждам, че Бари е съгласен е мен.

— Какво ще кажеш за нашия човек?

— Все още съм объркана. На сто процента съм сигурна, че неговият мотив е отмъщението. То е всичко за него. Готов е да се откаже от изкормването на телата, за да накара Сара да го направи. Нараняването й е по-важно, по-задоволително, отколкото да ги отваря сам.

— Но не я кара да ги убива — отбелязва Бари.

— Освен момчето. Отново за него е достатъчно да наблюдава болката й. Убийството чрез нея му донася ерекция. Играта с кръвта — това е ритуал, сексуален акт. Гледането го е възбудило. — Потривам лице и се опитвам да се взема в ръце. — Съжалявам, че това не е от особена полза.

— Хей, работили сме заедно по няколко такива случая. Знам начина ти на работа.

Прав е, така се случват нещата. Наблюдавай, наблюдавай, наблюдавай, мисли, навързвай, чувствай и прави всичко отново и отново, докато не ти се изясни картината за убиеца. В началото всичко е хаос, бъркотия и противоречия, но както вече казах, така се случват нещата.

— Можеш ли да повикаш художник? — питам аз. — Татуировката ще е единствена по рода си, уникална.

— Считай го за свършено.

— Ще се обадя на Кали, за да разбера какво са открили в апартамента на Варгас. Ще я накарам да звънне и на теб, за да те запознае с положението. Ако криминолозите не попаднат на нещо съществено, най-продуктивният начин на работа ще е да се заровим в миналото на всички, като обърнем специално внимание на Варгас. Мисля, че там ще намерим нашите отговори. Като се има предвид, че мотивът му е отмъщение и заради начина, по който третира децата, ми се иска да се заровим по-надълбоко във вероятността за трафик на хора.

— Така или иначе това трябва да го провериш ти.

— Защо?

— Трафикът на хора е работа на федералните.

— Ясно.

— Междувременно ще започна да ровя около семейство Кингсли. Както и около Сара. Ще проверя родителите й, за да разбера дали наистина са били убити. А, да, също така ще видя какво ще намери съдебният лекар. Проклятие, заринах се с работа.

— Ще накарам Кали да ти изпрати копие от дневника.

Двамата просто стоим известно време и мислим. Искаме да сме сигурни, че сме покрили всички аспекти.

— Май това е всичко — казва Бари. — Скоро ще ти се обадя.

* * *

— Този апартамент беше голяма кочина, сладкишче.

— Знам. Какво намери?

— Да видим откъде да започна? Причината за смъртта е същата като при семейство Кингсли. Прерязани гърла и източена във ваната кръв. Господин Варгас е бил изкормен. При него няма неуверени разрези.

Разказвам й за Сара.

— Накарал я е тя да ги отвори?

— Да.

Тишина.

— Е, това обяснява доста. Да продължим нататък. Младата дама не е била изкормена… както сама видя. Все още не сме разбрали самоличността й, но е доста малка. Предположението ми е между 13 и 15 години. Намерихме татуировка на кръст с надпис на кирилица, който в превод означава: „Благодари на Бог, защото Бог е любов“.

— Струва ми се странно американско момиче да си татуира надпис на кирилица. Или е рускиня, или е от руски произход. Има логика.

Руската мафия се беше превърнала в голям играч в трафика на хора, включително и на непълнолетни секс работнички.

— Белезите по краката й много приличат на отпечатъците, които намерихме в къщата на Кингсли, макар че тези са по-малко на брой. Също така изглеждат сравнително пресни. Съдебният лекар смята — на база цвета и избеляването им, — че са на около шест месеца.

— Странно съвпадение, не мислиш ли? Двамата с извършителя имат едни и същи белези?

— Както знаеш, не вярвам в съвпадения. Всички отпечатъци са на двете жертви. Намерихме тонове косми и влакна. Разполагаме и с доста петна от семенна течност, но са стари и засъхнали. Сещаш се — станала е на люспи.

— Благодаря ти за това живописно описание.

— Хвърлих бърз поглед на компютъра. Намерих електронна поща, някакви документи и много, наистина много порно. Адски много. Ще го вземем с нас за по-сериозна проверка. Споменах ли, че има много порно на него? Господин Варгас не е бил приятен тип.

— Извършителят работил ли е с тяхната кръв?

— Ако ме питаш дали е порисувал с пръстчетата си, отговорът е не.

Накарал е Сара да изкорми семейство Кингсли. Може би рисуването с кръвта е било заместител. Един вид утешителна награда.

— Докъде стигна с дневника?

— Пътувам към офиса, там ще го разпечатам.

— Обади ми се, когато си готова.

* * *

Обаждам се на Джеймс по мобилния.

— Какво искаш? — пита той, когато вдига.

Подобно посрещане вече не ме изненадва. Това е Джеймс, четвъртият и последен член на екипа ми. Той не може да мели брашно с никого. Винаги е дразнещ, противен и изнервящ. Наричаме го Деймиън зад гърба му, на онзи герой от „Поличбата“, сина на Сатаната.

Джеймс е в екипа ми, защото е брилянтен. Интелектът му е ослепителен. Завършва гимназията на 15, резултатите му на CAT са перфектни, изкарва докторска степен по криминология на двадесет и започва работа във ФБР на двадесет и една — цел, която преследва от дванадесетгодишна възраст.

Джеймс е имал по-голяма сестра, Роза. Тя умира, когато е бил на дванадесет, от ръцете на сериен убиец, който си служел с горелка и усмивка. Джеймс помогнал на майка си да погребат сестра му и на гроба й взел решение как да прекара остатъка от живота си.

Не знам дали има други интереси освен работата. Не знам нищо за личния му живот и въобще дали има такъв. Никога не съм виждала майка му. Не съм чувала да ходи на кино. Радиото в колата му винаги е изключено, когато съм се возила при него. Предпочита тишината пред музиката.

Въобще не му пука за чувствата на другите. Може да бъде изключително враждебен и груб, почитател е на схващането: „Не искам да знам как се чувстваш и наистина — наистина — не ми пука“.

Въпреки всичко това Джеймс е брилянтен. Изключително брилянтен. Притежава още едно качество, което двамата споделяме и което ни свързва, макар и неохотно. Той може да надникне в съзнанието на един убиец, без да се изплаши от това. Може да гледа злото право в лицето, след което да извади лупа, за да го види по-добре.

В тези момент Джеймс е безценен спътник и двамата сме като лодка и вода, дъжд и река.

— Имаме нов случай — казвам аз.

Запознавам го с всичко.

— Какво общо има това с неделята ми? — пита той.

— Кали ще ти изпрати дневника днес.

— И?

— И — отвръщам раздразнена — искам да го прочетеш. Аз ще сторя същото. Като приключим, ще го обсъдим.

Следва дълга пауза и още по-дълга въздишка, която е доста изкуствена.

— Добре.

Джеймс затваря без предупреждение. Гледам телефона известно време, след което поклащам глава. Чудя се защо ли се изненадвам.

16

— КАК СИ, СКЪПА? — питам Бони.

На паркинга осъзнах, че всички работят по задачите си и всичко необходимо е свършено. Благодарение на това отново мога да бъда майка за малко. Всеки, който работи в силите на реда, трябва да се научи да намира време. Случаите, по които работим, са важни. Буквално са на живот и смърт. Но въпреки това трябва да се прибираме от време на време у дома за вечеря.

Намираме се в дневната на Алън и Елейна. Алън изпълнява някои задачи. Запознах го в основи с новините, но за момента няма какво да прави по случая. Елейна е в кухнята и ни приготвя нещо за пиене. Двете с Бони сме на дивана и се зяпаме без някаква причина.

Тя се усмихва и кима. Добре, казва ми.

— Радвам се да го чуя.

Сочи ме.

— Как съм аз ли?

Кима.

— Добре съм.

Бони ми се намръщва. Не ме лъжи.

Ухилвам се.

— Позволено ми е да имам някои тайни, скъпа. Родителите не могат да казват всичко на децата си.

Тя свива рамене. Прост жест със специално значение: Е, ние сме различни.

Бони е на десет години, но това не личи. Имам чувството, че живея с тийнейджърка, а не с дете. Смятах, че причината за това е онова, което е преживяла, трудностите, през които е трябвало да премине. Вече знам, че не е така.

Бони е надарена. Дарбата й не се крие в това, че е дете гений, а в способността й да се концентрира, да наблюдава и да разбира. Когато се заеме с нещо, тя се занимава с него, докато не стигне до заключение, като междувременно изследва всичко задълбочено.

Преди няколко месеца се тревожех за обучението й. Тя ме увери, че няма нужда да се тревожа. Че ще се върне на училище и ще навакса. Хвана ме за ръката и ме поведе към библиотеката. Двамата с Мат бяхме направили едната стая в такава. Вярвахме в четенето и в силата на книгите. Имахме намерение да предадем тази любов и този урок на Алекса. Платихме на дърводелец да направи рафтове на цялата стена и никога не изхвърлихме книга, която бяхме прочели.

Двамата с Мат прекарвахме около час всеки месец, за да решим коя книга да си купим. Шекспир, Марк Твен, Ницше, Платон. Ако сметнехме, че някой том е ценен за библиотеката ни, веднага го купувахме и го добавяхме към нея.

Събирането на книги беше едновременно колекционерско и работно начинание. Нито една книга не беше загуба на време и финанси. Имахме си правило — никога не купувай книга, за да спечелиш одобрението на другите.

Двамата с Мат не бяхме бедни, но не бяхме и богати. Нямаше да оставим след себе си огромно материално богатство. Надявахме се Алекса да наследи обичайните неща: изплатена къща, спомени от любящи родители и малко пари в банката. Също така искахме да й завещаем нещо уникално. Нещо, което само родителите й можеха да й дадат — нещо от сърце. Библиотеката — малка част от събрания на едно място труд на човечеството. С Мат мечтаехме за това, то беше нещо, което можехме да направим, независимо дали бяхме богати или не.

Алекса тъкмо беше започнала да се интересува от тази стая, преди да умре. Не съм добавяла нищо към нея оттогава. Сънувах кошмари, че се събуждам и всичко е в пламъци, а книгите пищят, докато горят.

Бони ме повлече на това забравено (избягвано) място. Извади една книга и ми я подаде. „Как да се научим да рисуваме“ от неизвестен, но очевидно талантлив автор. Тя посочи себе си. Отне ми секунда, за да разбера какво има предвид.

— Прочела си я?

Бони се усмихна и кимна, беше доволна, че съм я разбрала. Взе друга — „Всичко за оцветяването с водни боички“. И друга — „Изкуство и пейзажи“.

— Прочела си ги всичките? — учудих се аз.

Тя кимна. Посочи себе си, направи замислена физиономия и обхвана цялата библиотека с жест на ръката.

Погледах я известно време, докато разбера какво има предвид. Най-накрая се сетих.

— Искаш да ми кажеш, че когато се заинтересуваш от нещо, идваш тук и прочиташ някоя книга за него?

Кимане, голяма усмивка.

Мога да чета и да се уча, както и желанието да го правя — това искаше да ми каже. — Не е ли достатъчно?

Не бях сигурна дали е достатъчно. Да, в крайна сметка можеше да чете, но това не беше единственото. Имаше и други неща, които трябваше да научи. Също така не трябваше да се омаловажава социализирането, момчетата и приятелите. Трябваше да научи сложния танц да споделя света с останалите.

Всичко това минаваше като вихрушка през главата ми. Фактът, че Бони беше прочела няколко книги за изкуство и рисуване, а сега рисуваше постоянно — и то добре, ме успокои до известна степен, накара ме да не се страхувам толкова много и да оставя проблема за някой друг ден.

— Добре, скъпа — отвърнах аз. — Засега ще е така.

Духовното й израстване се виждаше не само в рисунките й, но и в способността й да слуша с внимание и невероятно търпение и да вниква в същността на емоционалните проблеми.

Бони беше дете в много отношения, но в други беше много по-голяма от мен.

Въздишам.

— Днес видях едно момиче на име Сара.

Разказвам й съкратената версия на историята й. Не й споделям, че е била принудена от Майкъл да прави секс с него, нито пък й описвам в детайли убийствата. Казвам й само важните неща — че Сара е сираче, че смята, че е преследвана от мъж, който нарича Странника, че е млада жена, която е достигнала връхната точка на отчаянието си, и че е готова да се поддаде на мрака, който я чака с отворени обятия.

Бони слуша с интерес. Когато приключвам, тя се замисля сериозно. Обръща се към мен, сочи себе си, после сочи мен и накрая кима. Необходима ми е секунда, за да разбера тази телепатична реплика.

— Тя е като нас, това ми казваш.

Бони кима, поколебава се, след което сочи себе си, но този път по-настоятелно.

— По-скоро като теб — отговарям, когато разбирам какво има предвид.

Кимане.

Поглеждам я.

— Смяташ така, защото е видяла как любимите й хора са убити ли, миличка? Както ти видя как убиват майка ти?

Тя кима, след което поклаща глава. Да — казва ми тя, — но не е само това. Прехапва долната си устна, мисли. Поглежда ме, сочи себе си и ме избутва.

Мой ред е да прехапя устната си. Вторачвам се в нея… и изведнъж разбирам.

— Такава би била и ти, ако не бях аз.

Бони кима, изражението на лицето й е тъжно.

— Сама.

Кимане.

Комуникацията с осиновената ми дъщеря е като четенето на пиктограма. Не всичко е буквално. Символиката има огромна роля. Тя не казва, че двете със Сара са еднакви. Сара е младо момиче, което е изгубило всичко и всички, които обича и — тук свършва приликата — което е останало само на този свят. Бони казва, такава щях да съм и аз, ако не беше Смоуки, ако животът ми беше приемни домове и спомени за смъртта на майка ми.

Преглъщам.

— Да, скъпа. Това е доста добро описание.

Бони има своите белези. Няма е. Все още има кошмари, които я карат да пищи насън.

Но не е сама.

Има мен, а аз — нея. Разликата е огромна.

Сега мога да видя Сара много по-ясно: тя пищи в мрака, но няма кой да я прегърне, когато се събуди. Това е така от доста дълго време.

Живот като този може да те накара да се заобиколиш от черно, мисля си аз. Защо не? Всичко е било мрак, така че най-добре да помниш този факт, най-добре да не се поддаваш на фантазията, наречена надежда.

Дрънченето на чаши ме изважда от собствените ми мисли. Елейна се е върнала с напитките ни.

— Портокалов сок за вас двете и вода за мен — съобщава тя, усмихва се и сяда.

— Благодаря — отвръщам аз и двете с Бони отпиваме от сока си.

— Чух какво каза на Бони — изрича след малко Елейна. — За онова момиче Сара. Ужасна история.

— Намира се в доста лошо състояние.

— Какво ще се случи с нея?

— Като я изпишат от болницата, ще е под опеката на полицията. След това зависи от някои неща. Тя е на шестнадесет. Ще я пратят в дом за сираци или в приемен дом, докато навърши осемнадесет.

— Ще ми направиш ли една услуга?

— Разбира се.

— Ще ми се обадиш ли? Преди да я изпишат от болницата?

За момент се изненадвам от тази молба, но само за момент.

Все пак това е Елейна. Тя е като ангел. Наскоро разбрах, че също е била сирак.

— Елейна, не би било добра идея да вземеш това момиче в дома си. Въпреки очевидното — че някакъв психопат е обсебен от нея — тя е истинска каша. Наранена е, да, но има нещо нередно в нея. Не знам какво е било миналото й, дали взема наркотици, краде или… каквото и да било.

Елейна ме дарява с една от толерантните си, но изпълнени с любов усмивки, която казва: Обичам те, но си много твърдоглава.

— Оценявам загрижеността ти, Смоуки, но решението ще го вземем двамата с Алън.

— Но…

Елейна бързо поклаща глава.

— Обещай, че ще ми се обадиш, преди да я изпишат.

Край на разговора, всичко свърши, ще се предадеш, ако знаеш кое е добро за теб… но те обичам. Усмихвам се, не мога да се спра. Елейна винаги ме кара да се усмихвам, такава си е тя.

— Обещавам.

Елейна гледа Бони през деня (и често през нощта). Двамата с Алън са се превърнали в част от семейството на дъщеря ми. Всички сме щастливи от това. Не живеят далеч, няма хора, на които да имам по-голямо доверие, а и Бони много ги обича. Безпокоя се заради мълчанието й, както и за обучението й, но засега всичко е наред.

Алън и Елейна споделят страховете ми, без да ги оспорват или да ми се присмиват за тях. Инсталираха аларма в къщата си (сериозна при това, като моята), а Томи им монтира обикновена система за видеонаблюдение. Разбира се, тук е и Алън, гигантът с пистолета, който спи в този дом.

Задължена съм на двамата.

— Обещавам — повтарям аз.

* * *

Алън се връща и веднага се захваща със задачата да изгуби игра на шах от Бони. Елейна е в кухнята, където ни приготвя късен обяд, а аз разговарям с Кали по телефона.

— Разпечатах страниците, сладкишче. Какво следва сега?

— Направи още шест копия. По едно за Бари, Джеймс, Алън, заместник-директор Джоунс, доктор Чайлд и за теб. Прати копията на Бари, Джеймс, доктор Чайлд и заместник-директора в домовете им. Ще им се обадя и ще ги предупредя да ги очакват. Искам всички да прочетат дневника. След като приключим, ще го обсъдим.

— Добре. Какво да правя с твоето копие и това на Алън?

Поглеждам към кухнята и се усмихвам.

— Гладна ли си?

— Вятърът духа ли? Луната върти ли се около Земята? Коренът на всяко просто число…

— Просто си довлечи задника тук.

* * *

Разговарям по телефона със заместник-директора. Обадих му се у дома, за да го запозная с развитието на случая и да го помоля да забърза всичко. Едно от първите неща, които научих за бюрокрацията, е, че шефът ти трябва да е наясно с положението.

— Чакай малко — прекъсва ме той. — Какво каза, че е името на мъжа от второто местопрестъпление?

— Хосе Варгас.

Джоунс подсвирква.

— По-добре ела да ме видиш утре, Смоуки — казва той.

— Защо?

— Защото мога да ти кажа всичко за Варгас. Случаят с трафика на хора? Аз работих по него.

— Без майтап?

Бари ми каза, че случаят е бил на федералните, но това, че заместник-директорът е участвал в него, е неочаквано. Вероятно обаче е плюс.

— Без майтап. Ела при мен утре.

— Да, сър.

— Добре. Помисли ли си за другото, за което говорихме?

Шегувате се, нали?

— Малко.

Кратка пауза. Мисля, че очаква от мен да наруша тишината, да дам по-сериозно обяснение от една-единствена дума. Когато не го правя, той също не продължава да дълбае в темата.

— Искам да съм в течение на всичко, което се случва. Също така чакам дневника.

— След час ще ви го изпратим, сър.

* * *

Кали се появи скоро след като приключих разговора със заместник-директора. Бони играеше шах с Алън, който я учеше на основните моменти в играта. Кали седна до осиновената ми дъщеря и двете се обединиха срещу Алън, който се бореше със зъби и нокти да запази фигурите си.

По време на тази оспорвана среща Елейна успя да ме приклещи в кухнята по нейния непоколебим, но нежен начин.

— Планираме ли да довършим започнатото в събота? — попита ме тя.

1затеб2замен?

В този момент лапам една солета и застивам по средата на движението. Сдъвквам я, преглъщам и незнайно защо се чувствам виновна.

— Смоуки — настоява Елейна, като ме хваща за брадичката и повдига лицето ми. — Аз съм.

Поглеждам я и позволявам на малка част от тази характерна за Елейна доброта да потече в мен. Въздишам.

— Знам. Съжалявам. — Свивам рамене. — Истината ли искаш? Разбира се, че ще го довършим. Но кога? — Поклащам глава. — Все още не знам.

— Добре. Но ще ми кажеш, нали?

— Да — измърморвам, докато се боря със следващата солета. Приличам на малко дете. — Разбира се.

— Справяш се много добре, Смоуки. Почистването на къщата е чудесна идея. Просто искам да се уверя, че ще довършиш започнатото, това е всичко.

Елейна се усмихва и всичките думи на света стават излишни.

* * *

Ранна вечер е, но прозевките на Бони ми подсказват, че е време да си вървим.

Останахме тук до по-късно от планираното, но имах нужда от това. Шегите на Кали и престореният гняв на Алън, че е загубил от дъщеря ми на шах, постоянната нежност на Елейна и непрестанните усмивки на Бони са достатъчни, за да възстановят чувството ми за нормален живот.

Можеш ли да се откажеш от всичко това? Трябва ли да го правиш? Куантико ли е решението?

Тихо — нареждам си.

— Връщам се в службата — казва ми Кали на вратата. — Смятам да се поровя в компютъра на Варгас. Сигурна съм, че ще намеря много неприятни неща.

— Не стой до късно — отвръщам й аз. — Утре рано трябва сме в офиса.

Елейна, Алън и Кали получават прегръдки — първо от Бони, а после и от мен. Работя със семейството си, семейството ми е моята работа, така се разви животът ми.

Това получаваш, когато се омъжиш за пистолета?

В прекалено добро настроение съм, за да се връзвам на собствените си думи.

17

— СМЯТАМ ДА ПОЧЕТА МАЛКО, СКЪПА — казвам на Бони. — Няма да ти преча, нали?

Често съм й задавала този въпрос и отговорът винаги е „не“. Осиновената ми дъщеря може да проспи и въздушно нападение, само да не се налага да спи сама. Тя поклаща глава, усмихва се и ме целува по бузата.

— Лека нощ, скъпа — казвам й и също я целувам по бузата. Бони ме дарява с още една усмивка и се обръща на една страна към хладните сенки. Оставя ме сама в моя малък осветен от нощната лампа свят, в който да помисля и да почета.

Изваждам бележките си от онази вечер. Добавям някои неща, които сме научили междувременно.

ИЗВЪРШИТЕЛ:

МЕТОДОЛОГИЯ:

РАЗПИТЪТ НА САРА ЛАНГСТРОМ ПОТВЪРЖДАВА, ЧЕ УПОЯВА ЖЕРТВИТЕ СИ.

ПРИНУДИЛ Я Е ДА ИЗКОРМИ Г-Н И Г-ЖА КИНГСЛИ И ДА ПРЕРЕЖЕ ГЪРЛОТО

НА МАЙКЪЛ. (ОТНОШЕНИЕТО МУ КЪМ НЕЯ Е СПЕЦИАЛНО. ЗАЩО?)

При поведение добавям:

ИЗКОРМВАНЕТО Е НАЧИН ДА РАЗКРИЕ „ИСТИНСКАТА СЪЩНОСТ“ НА ЖЕРТВИТЕ

МУ. ТОВА ПОДКРЕПЯ ТЕОРИЯТА ЗА ОТМЪЩЕНИЕТО КАТО МОТИВ.

ЗАТВАРЯ ОЧИТЕ НА ЖЕНИТЕ, ПРЕДИ ДА ГИ УБИЕ, НО ВЪПРЕКИ ТОВА ГИ ИЗКОРМВА.

МОЖЕ ДА ЗАСЛУЖАВАТ ПО-МАЛКО, НО ВСЕ ПАК СПОРЕД НЕГО ЗАСЛУЖАВАТ.

ИЗВЪРШИТЕЛЯТ СПОМЕНАВА ПО-РАННИ СВОИ ЖЕРТВИ, КОИТО ОПРЕДЕЛЯ КАТО

ЖЕНЕН ПОЕТ И УЧЕНИК ПО ФИЛОСОФИЯ.

РИСУВАНЕТО С КРЪВТА Е СТРАННО, НЕПРИСЪЩО И НЕНУЖНО. ЗАЩО ГО ПРАВИ?

ЗАЩО ПРЕОТСТЪПВА ОТВАРЯНЕТО НА ЖЕРТВИТЕ НА САРА?

УБИВАНЕТО МУ ДОНАСЯ ЕРЕКЦИЯ, НО НЯМА ВИДИМИ СЕКСУАЛНИ КОНТАКТИ С

ЖЕРТВИТЕ. САРА СЪЩО ПОТВЪРЖДАВА ТОВА.

Осъзнавам, че е възможно скалпелът да е неговият пенис. Рязането може да е сексуалният акт за него.

РЕЛИГИОЗНИ ПРЕПРАТКИ. МОЖЕ БИ ПОЛУЧАВА ЗАПОВЕДИ ОТ БОГ?

При описание добавям:

БЯЛ ИЛИ ПОНЕ ТАКА ИЗГЛЕЖДА.

ВИСОК ОКОЛО МЕТЪР И ОСЕМДЕСЕТ И ПЕТ.

БРЪСНЕ ЦЯЛОТО СИ ТЯЛО.

МНОГО СТРОЕН, МУСКУЛЕСТ. „ПЕРФЕКТНО ТЯЛО“. ТРЕНИРА (НАРЦИС).

КЛЮЧОВ МОМЕНТ: ИМА ТАТУИРОВКА НА ДЯСНОТО СИ БЕДРО — АНГЕЛ C

ОГНЕН МЕЧ. ВЕРОЯТНО ГО Е НАРИСУВАЛ САМ.

Добавям бележка за програмата, намерена на домашния компютър на Майкъл Кингсли. Ако е инсталирана от извършителя, това говори за добри познания по темата или достъп до хора с такива.

Обмислям татуировката на ангела. Тя е олицетворение на действията му или на самия него. Извършителят изглежда достатъчно разумен, за да е първото, но кървавото му изкуство е по-характерно за един луд.

МОЖЕ БИ ЗАПОЧВА ДА ДЕКОМПЕНСИРА?

В общи линии декомпенсацията е, когато нещо стабилно започне да става нестабилно. Не е често срещана сред серийните убийци, но не е и изключение. Години наред Тед Бънди е бил внимателен, умен и харизматичен убиец. Към края на „кариерата“ си е излязъл извън контрол и това е спомогнало да бъде заловен.

Веднъж разговаряхме по темата с доктор Чайлд, един от малкото профайлъри, които уважавам, и онова, което ми каза, изплува на бял свят.

— Вярвам — каза ми той, — че всички серийни убийци са до някаква степен луди. Нямам предвид официалното значение на лудостта, а че извличането на удоволствие от убийството на друго човешко същество не е присъщо за един нормален здравомислещ човек.

— Съгласна съм — отвърнах аз. — Един вид тази им лудост е виновна за действията им.

— Да. Серийното убиване е поведение, причинено от поредица от стресори[8]. То също така е акт, който генерира още стресори. Като параноя, обсесия и други. Но най-важният фактор е, че не е под контрола на индивида. Независимо от възможните последствия — риска от залавяне, той не само няма да спре, но и не може. Неспособността да се потиска поведение, дори когато индивидът знае, че това поведение е разрушително за него, е форма на психоза, нали?

— Разбира се.

— Затова според мен срещаме декомпенсацията при толкова много серийни убийци, независимо дали са организирани, неорганизирани или по средата. Стресът — вътрешен, външен, въображаем, истински — се натрупва и в крайна сметка срива вече повредения мозък. — Доктор Чайлд ме дари с тъжна усмивка. — Мисля, че тази лудост се намира във всеки от тях, но е латентна и чака да бъде събудена. С достатъчно количество стрес тя може да бъде извадена на бял свят. — Въздъхна. — Това, което искам да ти кажа, Смоуки, е да спреш да се опитваш да поставяш чудовищата в някакви рамки. При тях няма правила, само насоки.

Отговорът, до който се опитвам да стигна, е, че кървавото изкуство не е важно. Отмъщението като мотив е логично и ще ни помогне да стигнем до него. Отношението му към децата също е важно и също ще ни помогне да стигнем до него. Татуировката? Работата ми е да намеря онзи, който я е направил, а не значението, което се крие зад нея. Независимо дали мисли, че той е като ангела или е ангелът, това засега е само храна за ума.

Вземам листа с бележките за Сара. Поправям името й.

САРА ЛАНГСТРОМ:

ЖИВЕЕ СЪС СЕМЕЙСТВО КИНГСЛИ ОТ ОКОЛО 1 ГОДИНА.

Това е всичко.

Какво научихме всъщност за нея?

Сещам се само за две неща. Записвам ги, защото знам, че са истина, макар никое от тях да не е особено важно.

ТЯ УМЕЕ ДА ОЦЕЛЯВА.

ГУБИ РАЗСЪДЪКА СИ. ГОТОВА Е НА САМОУБИЙСТВО.

Поне така се чувства.

Има още много неясноти, но засега се движим добре. Важното е да не зацикляме. Всяка нова информация ни придвижва с крачка напред. Гледай, изследвай, заключавай, постулирай, търси улики, профил. Разполагаме с физическо описание на извършителя и разбрахме какъв е мотивът му. Имаме жива свидетелка. Ясен отпечатък от крака му. Знаем, че прави видеозаписи, които са неговият трофей, и когато го заловим, тези записи ще го закопаят.

Също така разполагаме с дневника на Сара. Трябва да го прочета, за да видя къде ще ме отведе. Жертвите са пътят, който ще ни отведе до него, а от видяното досега Сара е любимата му. Тя е смисълът на всичко.

Оставям страниците, откъснати от бележника ми, настрана и разглеждам онези, които ми даде Кали.

Те са бели, уголемени и удобни за четене. Красивият почерк на Сара е като излят. Тя започва дневника си с обръщение към мен:

Скъпа Смоуки Барет,

Аз те познавам.

По-скоро имам предвид, че знам всичко за теб. Проучила съм те, както ти би проучила човек, който е последната ти надежда. Взирала съм се в снимката ти, докато очите ми са почервенявали, за да запомня всеки твой белег.

Знам, че работиш за лосанджелиското ФБР, преследваш зли хора и си добра в работата си. Всичко това е много важно, но не заради него ми даваш надежда.

Даваш ми надежда, защото ти също си била жертва.

Даваш ми надежда, защото си била изнасилена, рязана и си изгубила хората, които обичаш.

Ако някой може да ми повярва, това си ти.

Ако някой може да го накара да спре — да поиска да го накара да спре, — това си ти.

Така ли е? Или просто си мечтая, когато в действителност трябва да си прережа вените?

Предполагам, че ще разберем. В крайна сметка мога да си прережа вените и по-късно.

Нарекох това дневник, но не е точно такъв.

Не.

Това е черно цвете. Книга на мечтите. Това е пътека към извора, от който пият мрачните създания.

Хареса ли ти? Искам да кажа, че това не е дневник, а разказ. Тук, на хартията, ще ме видиш да бягам. Това е единственото място, на което го правя. Тук, на бялата, смачкана хартия, мога да се движа. По-скоро съм спринтьорка, отколкото бегачка, както ще се увериш сама, но онова, което искам да обясня, е, че ако ме накараш да ти разкажа на глас всичко, няма да мога, но ако ми дадеш химикал и бележник или компютър и клавиатура, нямам спиране.

Мисля, че съм наследила това от майка ми, която беше жена с чиста душа. Творец. А и съм малко луда. Хахо. Върху бялата хартия мога да изливам тази лудост. Това ято от мисловни гарвани.

Дори съм измислила рима за целия този процес (луда рима, разбира се): „Малко мрак, малко светлина и думите се леят като на шега".

Вслушвам се в чувствата си и описвам пътя до извора.

Започнах да пиша преди две години в едно от училищата, които посещавах. Учителят по английски, един много свестен мъж на име господин Пъркинс (след секунда ще разбереш защо смятам, че е свестен), прочете първия разказ, който написах, и ме помоли да остана след часа. Каза ми, когато другите излязоха, че имам талант. Че дори може да съм гений.

Поради някаква причина тази похвала извади на бял свят Лудата. Лудата е едно от съществата, които пият от извора, тя е с черна кожа, големи очи и е много глупава. Лудата е гневна. Лудата е зла. Лудата е… просто луда.

Сграбчих господин Пъркинс за оная работа и му казах:

— Благодаря! Искате ли свирка, господин Пи?

Просто ей така.

Никога няма да забравя какво се случи. Лицето му посърна, а чаталът му се втвърди. Едновременно. Той се отдръпна, изпелтечи нещо и напусна стаята. Мисля, че се страхуваше. Не мога да го виня. Разбрах, че посърналото лице и ужасът са истинският господин Пи. Както казах, много свестен човек.

Излязох от класната стая ухилена. Сърцето ми туптеше силно в гърдите. Излязох навън, отидох зад училището, извадих запалка, запалих разказа и плаках, докато гореше и вятърът го отнасяше.

Написах доста неща оттогава, но изгорих всичките.

Почти на шестнадесет години съм, отскоро започнах да пиша този дневник и макар да искам да го изгоря, няма да го сторя.

Защо ти казвам това ли? Поради две причини.

Първата е по-важната, тя е по-голяма от хляба. Искам да знаеш, че здравият ми разум се е превърнал в нещо, което си представям като бяла линия вибрираща светлина. Някога е била постоянна и силна, но сега е слаба и доста трепти. Около нея летят черни точки подобно мързеливи смъртоносни пчели. Съвсем скоро, ако нищо не се промени, тези точки ще преборят светлината и ще ме унищожат. Ще пея вечно, но няма да чуя и дума.

Така че, ако на моменти изляза от правия път и ти се сторя малко неуравновесена, трябва да разбереш, че се държа на косъм. Прекарвам голяма част от времето си в наблюдение на тази бяла линия светлина, защото се страхувам, че ако не го правя, тя ще изчезне, а аз няма да си спомня, че е била там.

Лудата е край извора, а пътят от тази лоша вода до превръщането ми в нещо неприятно е много кратък, ясно?

Ясно.

Втората причина е онова, което се излива върху бялата хартия. Можех да си водя дневник и просто да опиша случилото ми се. ЍНо я стига… аз съм ТАЛАНТЛИВА. Аз съм ГЕНИЙ.

Защо тогава да не разкажа история?

Това направих.

Дали всичко е истина? Това зависи от твоето разбиране за истина. Можех ли да чета умовете на родителите си? Наистина ли знаех какво си мислеха, когато Странника дойде за тях? Не.

Но ги познавах. Те бяха моите майка и татко. Възможно е да не съм уловила правилно мислите им… но това не прави написаното неистинско, тъй като това са неща, които наистина биха си помислили. Това е важното, не разбираш ли?

Истината е, че не знам.

Истината е, че знам.

Точно това представлява една написана история — три части истина и една част измислица. Истината е във времето, мястото и основните събития. Измислицата е в мотивите и мислите. Тъй като историята съществува само ако я помним, наистина ли е толкова лошо да попълним пропуските с малко хуманност, дори тя да е въображаема?

Те бяха мои родители и аз ги обичах, затова ги представям като герои с техни собствени мисли, надежди и чувства, след което прочитам написаното и започвам да плача. Казвам си:

Да.

Такива бяха.

Предизвиквам някой да посмее да ми каже противното. Всъщност не искам да предизвиквам никого, защото Лудата ще се появи, можеш да разчиташ на това. Тогава ще започне да ги бие и да им крещи, докато не пресипне.

Не, никой не ми е говорил за сексуалния им живот, но майната ти, те бяха хора, те бяха моите хора, и искам да ги усетиш като живи създания, като такива, които дишат, потят се и се смеят, искам да почувстваш момента, в който бяха изплашени, наранени и умиращи.

Става ли?

Някои неща разбрах след това, като задавах въпроси. Питах Кати и тя беше искрена с мен. Не мисля, че ще се разсърди за това, което съм написала за нея. Или поне се надявам да не го стори.

Някои от нещата са описание на личните ми чувства и мисли, които си спомням. Макар да разглеждам спомените на младото си „аз" през призмата на сегашното си „аз", духът на тези спомени — добрите и лошите — е истински. Вече съм способна, на шестнадесет години, да дам глас на онова, които си мислех, когато бях на шест години, на девет и така нататък.

Някои от нещата са думите на чудовището.

Никой не знае каква е истината в тях.

Добре, добре. Разпъвам локуми, знам.

Как да започна? Имало едно време?

Защо пък не? Няма причина да не започнем една история на ужасите като една приказка. Така или иначе краят ще е един и същ, независимо от началото — ще се озовем край извора при мрачните създания с огромните очи и водата, която звучи като мляскането на устните на великан, когато се блъска в брега.

Ще ти е от полза, докато четеш, да си представяш, че всичко е само сън. Така правя аз. Черно цвете. Книга на сънищата. Среднощно пътуване до извора. Ела и сънувай с мен, сънувай кошмар с отворени очи и светнати лампи.

Имало едно време една по-малка Сара, която не наблюдавала бялата линия светлина и все още не била срещнала Лудата.

Не, не. Истина е, но не искам да започвам оттук.

Така: имало едно време един ангел, който бил по-известен като мама.

Първото, което помня за нея, е, че обичаше живота. Второто е усмивката й. Тя никога не спираше да се усмихва.

Последното нещо, което помня, е, че вече не се усмихваше, когато той я уби.

Това го помня повече от всичко друго.

Мога да отговоря на този въпрос само по един начин.

ПЪРВА ЧАСТ

ИСТОРИЯТА НА САРА

18

САМ ЛАНГСТРОМ ПОКЛАТИ ГЛАВА ОБЪРКАН.

— Нека си изясним нещо — каза той на съпругата си и се насили да се усмихне. — Попитах те кога ще тръгваме за зъболекаря на Сара. Вместо да ми отговориш, ти ме питаш колко е часът сега?

Линда се намръщи насреща му.

— Да… и?

— Виж, скъпа… сещаш ли се, че имаме час? Той вече е определен. Тъй като знаем колко време ще ни е необходимо, за да стигнем до кабинета на зъболекаря, какво значение има колко е часът, след като вече трябва да тръгваме?

Линда започна да се изнервя. Тя погледна съпруга си в очите. Там намери онзи блясък, който винаги я беше карал да се усмихва. Този поглед й казваше: „Забавлявам се, но не за твоя сметка. Просто се наслаждавам на някои странности на характера ти“.

Сам обичаше ексцентричната й страна, а Линда знаеше, че има такава, не го оспорваше. Тя беше ужасна домакиня, а той чистник. Тя беше социална пеперуда, а той обичаше да си стои у дома. Тя бързо палеше, а той беше спокоен. Бяха различни в много отношения, но не и в тези, които бяха от значение. Различията им си пасваха чудесно, както при всяка друга двойка, откакто свят светуваше.

Когато обаче възникнеха някакви проблеми пред тях, ставаха едно цяло, един разум. Щяха да се обичат до края на дните си. Щяха да са лоялни един към друг независимо от обстоятелствата. Щяха винаги и безусловно да обичат Сара.

Дъщеря им беше олицетворение на най-уважавания от тях принцип: обичай и ще бъдеш обичан.

Те си приличаха по много неща, а по други бяха на светлинни години един от друг. Като в този момент, в който организираният Сам се сблъскваше с бохемката Линда и нещата приключваха с усмивка.

Всичко е проста математика — започна тя и му се ухили насреща. — Ако трябва да тръгнем в 12:30, за да стигнем навреме за часа при зъболекаря, а сега е 12:15, а на мен са ми необходими двадесет минути, за да се приготвя, то тогава… — Линда сви рамене. —.. просто ще тръгнем в 12:35 и ще караме малко по-бързичко.

Сам поклати глава изумен.

— Определено нещо не ти е наред.

Линда пристъпи към него и го целуна по носа.

— Точно това обичаш в мен перфектните ми недостатъци. Ще те попитам още веднъж? Колко е часът?

Той погледна часовника си.

— 12:10.

— Видя ли, глупчо? Ще успеем да тръгнем в 12:30. Не беше толкова трудно, нали?

Сам се засмя, просто не успя да се сдържи.

— Добре — поклати глава той. — Ще пусна зверовете навън и ще приготвя дребосъка.

„Зверовете“ бяха двата им черни лабрадора, които наричаха с любов „Черните стихии на унищожението“ или както се обръщаше Сара към тях: „Кученцата!“. Те представляваха две тридесеткилограмови същества, изпълнени с любов и лоялност, истински диваци, които не бяха подходящи за цивилизована компания.

Сам отвори вратичката, която беше направил, за да спре достъпа на зверовете до останалата част на къщата, и веднага беше възнаграден с муцуна в задника.

— Благодаря ти, Бъстър — каза на по-малкия мъжки лабрадор.

Няма проблем — отвърна кучето, докато размахваше опашката си и се хилеше с отворена уста по неговия си кучешки начин.

По-голямата женска, Дорийн, го обикаляше като психично болен човек или по-скоро като акула, и задаваше отново и отново един и същ мълчалив въпрос.

Стана ли време? Стана ли време? Стана ли време?

— Съжалявам, Дорийн — каза Сам на полудялото куче. — Обядът ще е по-късно днес. Но… — млъкна за миг той, като дари женския лабрадор с артистичен поглед —…ако двамата отидете навън, може да ви дам… нещичко!

При изричането на последната дума Дорийн се изстреля във въздуха като пружина, всичките й четири крака се отлепиха от пода. Това беше нейният начин да покаже невероятната си радост.

Ура! — сякаш казваше. — Ура! Ура! Ура!

— Знам, знам — ухили се Сам, — Татко е добър! Татко е страхотен!

Той отиде до шкафа и извади два млечни кокала. Дорийн продължи да се изстрелва във въздуха, беше изключително радостна. Бъстър не си падаше по скачането, той предпочиташе да запази благоприличие… но също изглеждаше много щастлив.

— Хайде, дами и господа — каза Сам и се насочи към плъзгащата стъклена врата, която водеше в задния двор.

Отвори я и излезе навън. Зверовете го последваха. Затвори вратата и застана пред тях с кокал във всяка ръка.

— Седни — нареди им той.

Седнаха. Очите им направо изпепеляваха лакомствата. „Седни“ беше една от малкото команди, които изпълняваха. И то само ако им бъдеше обещана храна.

Сам свали ръце, за да са на нивото на кучешките глави.

— Чакай — предупреди ги той. Ако се опитаха да вземат кокалите преди „чакай“, щеше да ги накара да „чакат“ още повече — нещо, което никак не им се нравеше. — Чакай — каза им отново. Дорийн потреперваше и гледаше с онзи неин шантав поглед. Сам се смили над нея и изрече думата, която чакаха: — Добре.

Две муцуни, изпълнени със зъби, се спуснаха към лакомствата в ръцете му, като някак си успяха да ги вземат, без да му отнесат някой пръст. Сам използва това отвличане на вниманието, за да отвори стъклената врата и да се върне вътре.

Пръв се усети Бъстър. Той спря на средата на яденето и погледна стопанина си през стъклото, а от погледа му ставаше ясно, че се чувства предаден.

Изоставяш ли ни? — като че ли питаше.

— Ще се видим скоро, друже — измърмори Сам и му се усмихна.

Време беше да потърси другия звяр, който живееше в къщата. Със сигурност се криеше някъде. Сара не беше особено щастлива, че щяха да ходят на зъболекар. Сам тайничко й съчувстваше. Винаги изпитваше вина, когато я водеха на някой от медицинските й прегледи, защото знаеше, че всеки от тях щеше да приключи със сълзи. Възхищаваше се на хладнокръвието и практичността на Линда в подобни случаи. Необходимата болка за благото на детето, това беше по нейната част. Не беше силна черта за повечето бащи.

— Дребосък? — провикна се Сам. — Готова ли си?

Не получи отговор.

Тръгна към стаята на Сара. Вратата беше отворена. Надникна вътре и видя дъщеря си да стои на леглото. Беше стиснала Господин Гушко в ръцете си.

— Миличка?

Малкото момиченце го погледна и направо отнесе сърцето му. О, каква беда — казваха тези очи, изразителни като на бебе тюлен. — Каква беда да имаш родители, които те карат да ходиш на зъболекар…

Господин Гушко, който представляваше направена от чорапи маймуна, гледаше Сам с обвинителен поглед.

— Не искам да ходя на заполекар, тате — заяви тъжно Сара.

— Зъбо-лекар, скъпа — поправи я баща й. — Никой не ги обича.

— Тогава защо ходят при тях?

Перфектната детска логика, помисли си Сам.

— Защото, ако не се грижиш за зъбите си, ще ги изгубиш. Да нямаш никакви зъби никак не е забавно.

Сара обмисли думите му, наистина се замисли над тях.

— Може ли Господин Гушко също да дойде? — попита тя.

— Разбира се.

Сара въздъхна и макар все още да не беше щастлива, реши да се подчини на съдбата си.

— Добре, тате — отвърна тя.

— Благодаря ти, скъпа. — Сам погледна часовника си. Краят на преговорите настъпи точно навреме. — Хайде аз, ти и Господин Гушко да намерим майка ти.

* * *

За разлика от драмата, която го предшестваше, посещението при „заполекаря“ се оказа кратко и спокойно. Подозрителността на Сара най-накрая се пречупи под веселите атаки на доктор Хамилтън. Той дори прегледа Господин Гушко.

Това доведе до повдигане на настроението на цялото семейство, което пък от своя страна завърши с ядене на сладолед и разходка край брега. Часът беше почти три следобед, когато се прибраха у дома. Зверовете забравиха, че трябва да са сърдят, че са нахранени толкова късно, защото бяха много щастливи, че са нахранени сега.

Имаше го задължителното галене на кучетата, прибирането на пощата и преглеждането на предаванията, които беше записал за по-късно гледане. Сам наричаше този процес „самотният танц“. Записваше нещата, които искаше да гледа по-късно, докато беше навън с жената и семейството. Някои мъже се оплакваха, че са принудени да правят това. Той го обожаваше. Защото го правеше на спокойствие, защото се успокояваше по този начин и защото го вършеше сам.

— Готова ли си за утре, Сара? — чу съпругата си да пита дъщеря им.

Утре тя имаше рожден ден. Въпросът беше риторичен.

Сам се стресна от крясъка, който излезе от устата на Сара. Същинско извънземно пищене.

— Подаръци, парти, торта! — завика и заподскача въодушевена тя. Много напомняше на Дорийн от по-рано. На моменти кучето и дъщеря му имаха много общи неща.

— Не скачай на дивана, дребосък — измърмори той, докато преглеждаше пощата.

— Съжалявам, тате.

Последващата тишина го изненада и той погледна дъщеря си. Стресна се отново, когато видя погледа й. Готвеше се някаква беля. Над него надвисваше опасност.

— Може ли… — Сара се закикоти като полудял леприкон —…да скачам върху теб'!

Тя изпищя като прасе, което го колят, скочи във въздуха и се приземи върху него, като мека възглавница, напълнена с камъни.

Сам „изохка“ малко. Тежи повече от миналата година — помисли си той. Съвсем скоро дните му на трамплин щяха да приключат завинаги. И щяха да му липсват.

Сара все още беше мъничка. Той се ухили и я прегърна.

— Ти знаеш кагво значава това — изрече с преправен зловещ глас и прекомерен немски акцент, — да?

Сам усети как Сара застина, потрепери и се закикоти от удоволствие и ужас. Дъщеря му много добре знаеше какво следва.

— Това значава, че трябва да преминем към… гъделичкащото мъчение!

Мъчението започна. То беше придружено от още пищене и лаещата Дорийн, която подскачаше под погледа на измъчения Бъстър.

Глупави хора и тъпо куче — като че ли казваха очите му.

* * *

— По-тихо — скара се Линда Лангстром с усмивка на лице. Съпругът и дъщеря й бяха вдигнали къщата на главата си. Естествено, нямаше никаква полза от забележката й. Не духай, ветре — сякаш казваше.

В действителност тя също споделяше доброто им настроение. Сам винаги беше спокоен и практичен, истинска тиха вода в сравнение с нейния избухлив нрав. Не че беше някакъв дървеняк — съпругът й имаше специфично чувство за хумор, което винаги я разсмиваше, някак си приемаше живота като комедия — но въпреки това беше изключително… спокоен. Винаги се отнасяше сериозно към нещата. Но във всеки един момент беше готов да се откаже от тази сериозност заради семейството си.

Отказа се от нея и когато ми предложи.

Двамата бяха в колежа. Той учеше информатика, а тя изкуство. В някои дни графиците им се разминаваха. Тя имаше вечерни лекции, които започваха един час след края на неговите, а той имаше нощна работа. На моменти трябваше доста да се потрудят, за да намерят време, което да прекарват заедно.

Сам беше решил, че ще й предложи да се омъжи за него и ще бъде облечен в смокинг, когато го направи. Това беше една от странностите му: решеше ли да направи нещо в точно определено време и по точно определен начин, нищо не можеше да го разубеди. Това му качество го правеше едновременно много сладък и много дразнещ — в зависимост от обстоятелствата.

Беше един от онези дни с „едночасов прозорец“. Нямаше начин Сам да стигне до апартамента им (живееха заедно от цяла година), да си облече смокинга и да се върне навреме, за да й предложи, преди да започне нощната му работа.

Какво беше решението? Носи смокинга през целия ден, по време на всичките си лекции, независимо от ужасната жега и подигравките на състудентите си.

Едночасовият прозорец настъпи и Сам направо скри шапката на Линда. Той беше повече от момче, но не и мъж, глупав и красив, паднал на едно коляно, и тя каза „да“, разбира се, и той не отиде на работа, а тя на лекции, и пушиха трева, и правиха любов цяла вечер под съпровода на музика. Така и не успяха да свалят всичките си дрехи. Когато Линда се събуди на сутринта, вратовръзката от смокинга все още беше около врата на Сам.

Ожениха се след година. Две години по-късно и двамата завършиха колежа. Сам веднага си намери работа в една софтуерна компания, където се развиваше чудесно. Линда рисуваше, правеше скулптури, снимаше и търпеливо чакаше да бъде „открита“.

След две години на неизвестност започна да изпитва сериозни съмнения. Непоколебимата й сигурност повехна, когато навърши двадесет и пет.

Сам не обръщаше внимание на съмненията й и нито за миг не спря да вярва в нея, за което Линда го обичаше до ден-днешен.

— Ти си страхотен творец, скъпа — казваше й той и през цялото време я гледаше в очите. — Ще се получи.

Три седмици по-късно се прибра от работа и влезе с танцова стъпка в студиото й… буквално с танцова стъпка и отиде при нея с прекалено сериозно изражение и невидима роза между зъбите.

— Да вървим — каза й той и протегна ръка.

— Чакай малко — отвърна тя и се концентрира върху картината, върху която работеше — бебе в гората, което много харесваше.

Сам я изчака, като през цялото време танцуваше сам със себе си.

Линда приключи и скръсти ръце. Накрая го дари с усмивка.

— Какво има, глупчо?

— Имам изненада — отвърна той. — Да вървим.

Тя повдигна вежда.

— Изненада?

— Мда.

— Каква изненада?

— Като онези, които те изненадват, разбира се. — Той тропна с крак и посочи с ръце към вратата. — Дий. Размърдай се. Тръгвай.

— Хей — скастри го Линда престорено. — Не съм ти някаква кобила. А и трябва да се преоблека.

— Мне. Тарзан и Джейн тръгва веднага.

Тя се разкикоти (никой не можеше да я накара да се кикоти като Сам) и се остави да я повлече навън към колата. Подкара по местната магистрала и зави към новия мол, който току-що беше отворил. Спря на паркинга му.

— Изненадата е в мола?

Сам започна да движи енергично веждите си. Последва още кикотене.

След това влязоха в голямата сграда и си запроправяха път през тълпата от посетители. Вървяха, вървяха, вървяха… докато накрая не спряха.

Намираха се пред среден по големина празен магазин.

Линда се намръщи.

— Не разбирам.

Сам обхвана празното пространство с един жест на ръката си.

— Твой е, скъпа. Това ще бъде твоят магазин. Можеш да му измислиш име, да си донесеш картините и снимките и да накараш хората да те открият. — Той се пресегна и я докосна по лицето. — Първо трябва да те видят, Линда. След като го сторят, ще разберат онова, което знам аз.

Тя имаше чувството, че въздухът е напуснал дробовете й.

— Но… но… не е ли скъпо, Сам?

Усмивката му беше лукава.

— Не е евтино. Взех пари от спестяванията ни. Можем да си позволим да работиш една година, без да си на печалба. След това ще му мислим.

— Това… — Линда се обърна към съпруга си. — Това умно ли е? — попита го шепнешком тя. Много искаше този магазин, но не желаеше да навреди на семейството си.

Сам се ухили. Усмивката му беше красива, изпълнена с щастие и увереност. Истински мъж, а не момче.

— Тук не става въпрос дали е умно или не. Тук става въпрос за нас. — Усмивката беше заменена от сериозно изражение. — Това е хазарт, скъпа, но трябва да го направим, независимо дали ще спечелим, или ще изгубим.

Рискуваха и спечелиха. Местоположението беше перфектно и макар Линда да не ги направи богати, вадеше добри пари. Най-важното беше, че вършеше онова, което обичаше, а съпругът й помагаше. Обичаше го до безумие. Стореното от него беше невероятен жест. Именно това беше тайната на тяхната любов — важността й. Тя беше по-важна от пари, гордост или чуждото одобрение.

Те не спряха да се обичат нито за миг както в живота, така и в спалнята. Две години по-късно се роди Сара.

Сам обичаше да се шегува, че дъщеря му е „зачервена конусоглава красавица“. Линда гледаше с изумление как тази мъничка устичка намира зърното й с учудваща увереност. Това създание вдъхваше невероятна жизненост в нея, едновременно непозната и великолепна, нова и древна. Тя се опита да улови това чувство на платното, но всеки път се проваляше. Но дори провалите й бяха чудесни.

Линда наблюдаваше как съпругът и дъщеря й се гъделичкаха, а Дорийн отчаяно се опитваше да се включи в забавата.

Сара беше специална. Конусовидната глава се оправи за нула време, а с годините беше станала още по-красива. Явно беше пропуснала периода да бъде гъсеница и направо се беше превърнала в пеперуда. Линда не знаеше откъде се беше появила.

— Може би ще извадим късмет — шегуваше се Сам. — Може би, като стане тийнейджърка, ще погрознее и ще ми спести парите за пушка.

Линда не мислеше така. Тя беше напълно сигурна, че нейният дребосък ще е разбивач на сърца.

— Взела е най-доброто от двама ни — каза веднъж Сам.

Линда беше съгласна.

19

ПО ВРЕМЕ НА ЦЯЛАТА ВЕЧЕРЯ САРА НЕ СПИРАШЕ ДА ГОВОРИ ЗА рождения си ден. Беше развълнувана и изпълнена с енергия. Линда се питаше кога ще се успокои, за да заспи. Това беше обичаен родителски проблем — „коледният синдром“.

На Коледа поне можеше да й каже, че Дядо Коледа няма да дойде, ако не заспи. Рождените дни бяха по-голямо предизвикателство.

— Мислиш ли, че ще получа много подаръци, мамо?

Сам погледна дъщеря си изненадан.

— Подаръци? Защо ще получаваш подаръци?

Сара не обърна внимание на баща си.

— И голяма торта, нали, мамо?

Сам поклати жално глава.

— Определено няма да има торта — каза той, — Тортата обърква главата на момичетата. И ги кара да правят пакости.

— Тате! — смъмри го Сара.

Линда се усмихна.

— Ще има голяма торта и много подаръци, скъпа. Но ще се наложи да почакаш — предупреди я тя. — Партито ще е чак на обяд, знаеш това.

— Да. Но ми се иска да е като на Коледа, когато получавам подаръците си сутринта!

Бинго — помисли си Линда. — Подло, но очевидно. Как не се сетих по-рано?

— Знаеш ли какво, миличка? — започна тя. — Ако си легнеш рано тази вечер и не ми създаваш проблеми, ще ти позволя да отвориш един от подаръците на сутринта. Какво ще кажеш?

— Наистина?

— Наистина. Ако… — Линда вдигна показалец —…си легнеш навреме.

Сара поклати превъзбудено глава, както само малките деца можеха — назад и брадичка в гърди, назад и брадичка в гърдите.

— Значи имаме сделка.

* * *

Сам слагаше Сара да си легне. Бъстър беше по петите им както винаги. Дорийн беше от кучетата, които обичаха всички. Вероятно щеше да съпроводи дори крадец в къщата и да размахва опашка, доволна от компанията и очакваща някакво лакомство. Бъстър също беше любвеобилен, но неговата любов беше по-пестелива, а възгледите му към света — по-подозрителни. Той си беше избрал няколко човека, които да обича, но те бяха негови и ги обичаше с цялото си същество.

Най-много обичаше Сара и спеше с нея в леглото всяка вечер.

Тя беше под завивките. Бъстър скочи при нея и се разположи удобно, като отпусна глава на малкия й стомах.

— Добре ли ти е, дребосък?

— Искам целувка! — отвърна детето и протегна ръце към баща си.

Сам се наведе над нея, целуна я по челото и прегърна нежното й телце.

— Сега доволна ли си? — попита той.

Очите й се ококориха.

— Малкото пони! — изписка тя.

Малкото пони беше детски герой, който смесваше приказни чудесии и понита, за да се получат неправдоподобни светлосини понита с розови гриви. Сара имаше такава плюшена играчка, с която спеше.

— Хммм… — отвърна Сам и се огледа наоколо. — Къде е Малкото магаренце?

— Тате! — провикна се дъщеря му със смесица от раздразнение и радост.

Бащите закачаха дъщерите си по много начини, а този беше неговият. Всичко започна преди около година, когато замени „пони“ с „магаренце“. В началото раздразнението на Сара беше истинско, но с времето се беше превърнало в нещо като традиция помежду им, в нещо, за което щяха да се смеят, когато остарееха.

Сам намери играчката на пода до леглото и я сложи в разперените й ръчички. Тя я притисна до себе си и се сгуши още повече под завивките. Движението накара Бъстър да си премести главата. Той се намръщи и въздъхна по кучешки. Никой вече не цени истинските животни — като че ли им казваше.

— Сега всичко наред ли е? — попита Сам.

— Време е да вървиш, тате — скастри го Сара. — Трябва да заспивам, за да мога, като се събудя, да отворя един от подаръците си.

— Да потвориш отаръците? — учуди се Сам.

Тя се разкикоти. Обичаше тези лапсуси, при които баща й разменя първите букви на две думи, като „вож и нилица“. Помисли си, че това е гного мотино.

— Опечен кекс, дребосък.

— Опечен кекс, тате.

Поредната от глуповатите им традиции. Ако изречеш „опечен кекс“, отдалеч изглежда, че казваш „обичам те“. Сам беше демонстрирал тази техника на Сара, когато беше на четири. Тя сметна, че това е най-брилянтното нещо на света, и го повтаряше хиляди пъти. Започнаха да си го казват всяка вечер.

Сам нямаше никаква представа, че това щеше да е предпоследният път, в който изричаше тези думи.

* * *

Сара стисна очи, погали Бъстър и се опита да заспи.

Утре беше рожденият й ден! Щеше да стане на шест, почти възрастна, което беше интересно, но всъщност подаръците бяха онова, от което се вълнуваше най-много.

Тя погледна стените си, които бяха осветени от лампите в коридора. Те бяха украсени с картини, направени от майка й. Очите й намериха любимата й — бебето, което беше само в гората.

Някой, който чуеше това, без да го види, щеше да си помисли, че става въпрос за страшна картина. Но не беше такава.

Бебето, момиченце, спокойно си лежеше със затворени очи върху легло от мъх. От лявата му страна имаше дървета, а от дясната ручей. Слънцето не се виждаше, в небето имаше няколко облака и ако човек се вгледаше достатъчно внимателно, щеше да види усмихнатото лице в тях, което гледаше момиченцето.

— То гледа ли я, мамо?

— Да, скъпа. Макар бебето да е само в гората, то никога не е наистина само, защото жената в облаците бди над него.

Сара беше погледнала картината впечатлена.

— Бебето съм аз, нали, мамо? А жената в облаците си ти.

Тогава майка й се беше усмихнала с онази усмивка, която дъщеря й обожаваше. В нея нямаше тайни, нито скрити намерения. Тя беше като слънцето — ослепителна, щастлива и топла.

— Точно така, скъпа. Това сме аз и ти и всеки друг, който я погледне.

Сара изглеждаше объркана.

— Картината е и за други хора ли?

— Не, тя е за майките на другите хора. Те може вече да са възрастни и да живеят собствен живот, далеч от тях, но никога не са сами, защото майките им бдят над тях. — Линда сграбчи дъщеря си и я прегърна спонтанно — жест, който накара детето да се разсмее на глас. — Това правят майките. Те винаги бдят над децата си.

Картината беше подарък за петия рожден ден на Сара. Тя беше закачена на стената срещу леглото й и й служеше като талисман.

Майка й никога не й купуваше подаръци за рождените дни. Сама ги правеше. Сара ги обожаваше всичките. Нямаше търпение да види какво щеше да получи утре.

Отново стисна очи, погали Бъстър (който облиза ръката й) и се насили да заспи.

Стори го веднага след като спря да се опитва, а на лицето й имаше усмивка.

* * *

Първото нещо, което осъзна, когато се събуди, беше отсъствието на Бъстър. Това беше странно кучето лягаше и ставаше с нея всеки ден.

Второто нещо, което забеляза, беше, че слънцето не бе изгряло. Това също беше странно. Затваряше очи по тъмно и ги отваряше по светло. Така се случваха нещата.

Имаше нещо странно в този мрак. Нещо тежко и страшно. Вече не го чувстваше като мрака преди рождения й ден. Имаше чувството, че се намира в заключен тъмен килер — въздухът наоколо беше застоял, горещ, притискащ.

— Мамо? — прошепна Сара. Част от нея се запита защо не го изрече по-силно. Ако наистина искаше майка й да я чуе, защо шепнеше?

Шестгодишният й ум й осигури отговор: защото се страхуваше да не я чуе някой друг. Който и да беше, той създаваше този страшен мрак.

Сърцето й заби бързо, започна да диша на пресекулки и я обзе невероятен страх, сякаш се събуждаше след кошмар, само че в тези случаи Бъстър беше до нея, а сега го нямаше…

Погледни картината, глупачке, заповяда си тя.

Сара намери в мрака картината на бебето, което спеше спокойно и безопасно върху мъха, и погледна лицето в облаците. Лицето, което означаваше мама, което можеше да прогони този плашещ мрак, което казваше, че Бъстър е в задния двор, че е използвал кучешката врата, за да излезе да се облекчи, че се е събудила само защото го няма и скоро ще се върне, а тя ще заспи отново, ще се събуди на сутринта и рожденият й ден ще е настъпил.

Сърцето й се успокои, когато си помисли тези неща. Дишането й също се успокои и страхът й започна да намалява. Дори се почувства глупаво.

Почти възрастна, а се страхувам от мрака като бебе — скастри се тя.

Тогава чу гласа и веднага разбра, че той принадлежи на непознат, който беше влязъл в къщата й. Ужасът се завърна и сърцето й заби отново. Сара застина с ококорени очи.

— „Никога не съм виждал диво животно да изпитва самосъжаление“ — гласът беше напевен и се приближаваше до вратата й. — „Една малка птичка би паднала мъртва от клона си, без да изпита самосъжаление.“

Гласът не беше нито висок, нито дълбок, а някъде по средата.

— Чуваш ли ме, Сара? Д. X. Лорънс[9] е написал тези думи.

Мъжът застана на прага на вратата й. Зъбите й тракаха, макар да не го осъзнаваше.

Това не беше просто ужас. Това беше като да се събудиш от кошмар и да разбереш, че съществото от него те е последвало, тромаво се е затътрило към стаята ти, за да те прегърне, да те стиска в прегръдката си, да се смее и да стене, докато пищиш и изгубиш съзнание.

— Можем да се поучим доста от дивите животни. Съжалението за самия теб или за другите е безполезно. Животът продължава, независимо дали живееш или умираш, дали си щастлив или нещастен. На живота не му пука. Безпощадността — това е полезна емоция. Бог е безпощаден. Това е част от красотата и могъществото му. Той прави онова, което е правилно, без да се интересува от последствията и смъртта на невинни.

Мъжът млъкна. Сара го чуваше как диша. Можеше да чуе и собственото си сърце. То биеше толкова силно, че имаше чувството, че тъпанчетата й ще се спукат.

— Бъстър не се самосъжалява, Сара. Искам да знаеш, че той веднага ме нападна. Без да се подвоуми. Той знаеше, че съм дошъл за теб, и веднага ми се нахвърли, без да се замисли. Беше готов да ме убие, за да те спаси.

Нова пауза. И изсмиване — тихо и дълго.

— Казвам ти го, за да разбереш, че Бъстър е мъртъв, защото те обичаше.

Непознатият отвори вратата изцяло и хвърли нещо на леглото й.

Светлината от коридора го освети — отрязаната глава на кучето, чиито зъби все още бяха оголени, а очите му ококорени от ярост.

Сара излезе от вцепенението си и се разпищя.

20

— ИСКАМ ДА ГЛЕДАШ И ДА СЛУШАШ, САРА. Това е началото на нещо.

Намираха се в дневната. Мама и татко седяха на столове, а ръцете и краката им бяха в белезници. Бяха голи. Сара се засрами да види баща си гол и още повече се ужаси. Дорийн лежеше на пода и ги наблюдаваше, без да има никаква представа, че нещо не е наред.

Не мърдай, кученце — помисли си Сара, — и може би няма да те убие като Бъстър.

Тя седеше на дивана, облечена в нощницата си и с белезници на ръцете.

Странника, както беше започнала да нарича мъжа, беше прав. Държеше пистолет в ръката си. На главата си имаше чорапогащник. Той прикриваше чертите на лицето му, правеше ги да изглеждат като стопени, като изгорени е горелка.

Страхът й все още беше там, все още беше силен. Той беше като писък в далечината. Той беше чакане, ужасно чакане, като застиналата във връхната си точка брадва на екзекутор.

Родителите й бяха ужасени. Устите им бяха залепени с тиксо, но очите им издаваха страха им. Сара усещаше, че се страхуват повече за нея, отколкото за себе си.

Странника отиде до баща й и се наведе над него, за да може да го погледне в очите.

— Знам какво си мислиш, Сам. Искаш да знаеш „Защо?“. Повярвай ми, бих желал да можех да ти кажа. Желая го повече от всичко. Но Сара слуша и може да каже на другите по-късно. Не мога да позволя историята ми да бъде разказана, преди да съм готов. Но мога да кажа две неща. Вината не е твоя, Линда, но твоята смърт е моето правосъдие. Вината не е и на Сара, но нейната болка е моето правосъдие. Знам, че не разбираш. Няма проблем. Не е нужно да разбираш, необходимо е единствено да знаеш, че тези неща са истина.

Мъжът се изправи.

— Нека поговорим за болката. Тя е форма на енергията. Може да бъде създадена, също като електричеството. Може да тече като ток. Може да е равномерна или да пулсира. Може да бъде огромна и агонизираща или слаба и дразнеща. Болката може да накара човек да говори. Онова, което много хора не знаят, е, че болката може да накара човек да мисли. Тя може да оформи един човек, да го моделира, да го направи такъв, какъвто е. Познавам болката. Разбирам я. Едно от нещата, които съм научил, е, че докато хората се страхуват от болката, могат да понесат много, много повече от нея, отколкото предполагат. Ако ви кажа, че ще забия игла в ръката ви, ще се изплашите. Ако наистина го направя, болката ще ви се струва премазваща. Но ако го правя час през час, цяла година, ще се адаптирате към нея. Няма да ви харесва, но ще спрете да се страхувате от нея. За това става въпрос тук.

Странника се обърна към Сара.

— Ще забия тази метафорична игла в Сара. Ще го правя отново и отново, години наред. Ще използвам болката й, за да я оформя като скулптор. Ще я направя по свой образ и подобие и ще я нарека на онова, в което ще се превърне: „Разрушен живот“.

— Моля те, не наранявай мама и тате — каза Сара, изненадана да чуе собствения си глас. Звучеше някак си странен, далечен и прекалено спокоен предвид случващото се.

Странника също се изненада, но като че ли одобряваше, защото закима и се захили със стопеното си лице.

— Хубаво! Ето я и нея: любовта. Искам да запомниш добре този момент, Сара. Искам да го запомниш като последния миг без истинска болка. Повярвай ми, това ще те поддържа през следващите години. — Мъжът млъкна и разгледа лицето й. — А сега мълчи и гледай.

Странника се обърна към родителите й. Все още й се струваше, че сънува, всичко беше някак си мъгливо и далечно. Страхът беше тук, ужасът беше тук, сълзите бяха тук, но приличаха на далечни убождания. На крещящи от хоризонта създания. Трябваше да се насили, за да ги чуе, а нежеланието й да го стори беше голямо и премазващо, беше тежест, с която не можеше да се пребори.

Сара погледна в мъртвите очи на Бъстър, изпищя и сърцето й като че ли отлетя. Не завинаги и не надалеч, но на достатъчно отдалечено място, за да не се налага да слуша писъците му.

Бъстър…

Името му щеше да бъде последвано от мъчение, от силна болка, достатъчна да погуби една душа завинаги. Някак си знаеше, че Бъстър е само началото. Странника не беше просто черна вълна, той беше океан от мрак. Огромно, празно нищо в човешка форма, което имаше достатъчно силно гравитационно присъствие, което беше достатъчно, за да изкривява светлината, смеха и добротата.

Правилният инстинкт на едно цивилизовано общество беше да пази малките от злото, но по този начин обществото понякога губеше представа за една основна истина: едно дете винаги беше готово да повярва в съществуването на чудовища.

Сара знаеше, че Странника е такова. Тя беше приела това като факт още в момента, в който хвърли отрязаната глава на Бъстър в леглото й.

— Сам и Линда Лангстром — започна мъжът, — моля ви, слушайте внимателно. Трябва да разберете нещо — смъртта е неизбежна. Ще убия и двама ви. Откажете се от всякакви надежди, че ще оцелеете. Вместо това искам да се съсредоточите върху онова, което все още можете да контролирате: какво ще се случи със Сара.

Сърцето на Линда Лангстром заби бързо в гърдите й, когато непознатият каза, че ще ги убие. Не можеше да направи нищо, желанието й за живот беше заложено в нея. Но когато чу, че съдбата на Сара още не е решена, пулсът й се забави. Много се страхуваше за дъщеря си. Почти не чуваше какво говори мъжът, но се насили да се съсредоточи.

Странника се усмихна.

— Да. Ето. Това е любов, по-силна дори от Божията — любовта на една майка към детето й. Майките ще убиват, измъчват и мамят, за да спасят детето си. Ще лъжат, крадат и проституират, за да нахранят детето си. Има нещо възвишено в това. Но няма нищо по-силно от силата, която можеш да получиш, когато се отдадеш на Бог.

Мъжът се наведе, за да погледне Линда в очите.

— Аз притежавам тази сила. Благодарение на нея ще те убия. Благодарение на нея ще си свърша работата със Сара. Благодарение на нея не ми се налага да се извинявам. Силните не го правят. Те просто трябва да продължават да живеят. — Онзи отново се изправи. — Какво е принудена да прави тази сила, когато е предизвикана от любов? Демонстрира мощта си, като предлага избор. Сега ще ти дам такъв, Линда. Готова ли си?

Жената погледна лицето на Странника и разгледа чертите под чорапогащника. Осъзна, че няма смисъл да се пазари с този човек, защото това щеше да е като пазарене със стена. Тя не беше нищо за него, съвсем нищо. Отговори на въпроса му, като кимна.

— Добре — отвърна той.

Въобразяваше ли си или мъжът започна да диша по-учестено? Вълнуваше ли се?

— Ето какъв е сценарият. Сам, ти също слушай внимателно.

Нямаше нужда да привлича вниманието на Сам, той не беше свалил очи от него нито за миг. Той се беше вторачил в лицето му, а сърцето му беше изпълнено с толкова чиста омраза, че едва успяваше да я държи там. Желанието му да убие този човек беше огромно.

Само ми махни белезниците — бушуваше вътрешно той, — и ще те разкъсам. Ще блъскам главата ти в пода, докато черепът ти се пропука и мозъкът ти не изтече…

— Сара ще живее. Двамата ще умрете, но тя ще живее. Можете да се успокоите. Няма да я убия. — Странника млъкна за миг. — Но може да реша да я нараня.

Той прехвърли пистолета в лявата си ръка, посегна към задния си джоб и извади оттам запалка. Тя беше доста лъскава — смесица от злато и седеф, с инкрустирана картинка на плочка „две и три“ от домино.

Странника отвори капачето на запалката и завъртя колелцето с палец. Появи се малък син пламък.

— Мога да я изгоря — измърмори той, докато гледаше огънчето. — Мога да й обезобразя лицето. Мога да превърна носа й в буца разтопен восък, да й изпържа веждите или да й направя устните черни. — Усмихна се, без да отделя поглед от пламъка. — Буквално мога да я оформя като скулптура чрез огъня. Той е силен и безпощаден. При него няма любов. Той е живо олицетворение на могъществото на Бог.

Странника затвори запалката и я прибра в джоба си. Отново премести пистолета в дясната си ръка.

— Мога да я горя дни наред. Моля ви, повярвайте ми. Знам как да го направя. Как да я накарам да издържи по-дълго време. Няма да умре, но ще се моли за смъртта още след първия час. Ще си изгуби разсъдъка, преди да стане време за лягане.

Думите на мъжа и увереността, с която ги изричаше, ужасиха Линда. Погълна я суров и неподправен страх. Тя не се съмняваше. Въобще даже. Този щеше да изгори детенцето й и щеше да го направи с усмивка на лице и песен на уста. Линда осъзна, че се страхува повече от това, отколкото от смъртта, и за момент (само за момент) почувства облекчение. Родителите обичаха да вярват, че биха умрели за децата си… но биха ли го сторили наистина? Когато се появеше оръжие, щяха ли да застанат на пътя му? Или нещо по-първично и срамно щеше да се появи на бял свят?

Бих умряла за нея — осъзна Линда. Без значение какво щеше да се случи, това я накара да се гордее. Подейства й освобождаващо. Помогна й да се концентрира върху думите на Странника. Той й обясняваше какво трябва да направи, за да спаси детето си от изгаряне.

— Можеш да предотвратиш това — казваше й. — Само трябва да удушиш съпруга си.

Сам беше изваден от яростния си унес.

Какво каза той?

Странника бръкна в една торба до дивана и извади от нея малка камера и сгъваем триножник. Постави записващото устройство на него и го намести така, че да е насочено към нея и Сам. Натисна някакъв бутон, последван от музикален тон, и Линда осъзна, че вече ги снима.

Какво каза той?

— Искам да обвиеш ръце около врата му, Линда, да го погледнеш в очите и да го удушиш. Искам да го гледаш как умира. Направи го и Сара няма да изгори. Откажи и ще я горя, докато не запуши.

Яростта на Сам отлетя надалеч. Наистина ли някога беше тук? Той нямаше такова усещане. Беше замаян. Имаше чувството, че току-що са го ударили с чук.

Възприятията му бяха изострени до суперчовешки нива. Мислеше във фрактали, виждаше всичко като светлинни импулси. Истината потичаше в главата му като вода между пукнатини.

Това води до това, а то до това… и резултатът винаги е един и същ.

Двамата с Линда щяха да умрат. Разбираше много добре това.

Много добре?

Не. Този човек беше непреклонен. Той не ги изпробваше. Не се шегуваше с тях, това не беше някакъв номер. Той беше тук, за да ги убие. Сам нямаше да може да се освободи и да спаси семейството си. Нямаше да настъпи добре познатият от холивудските филми момент на спасение. Лошите щяха да победят и да се измъкнат.

Това води до това, а то до това…

Само едно нещо още не беше решено, най-важното: какво щеше да се случи със Сара.

Сам погледна дъщеря си. Обзе го тъга.

Какво щеше да се случи със Сара? Осъзна, че никога няма да научи отговора на този въпрос. Малкото му момиченце, ако успееше да оцелее, щеше да продължи напред. Сам щеше да умре тук и сега. Нямаше да узнае дали саможертвата му щеше да я спаси или не.

Изглеждаше толкова мъничка. Диванът беше на метър от него, но имаше чувството, че е на светлинни години. Заля го нова вълна на тъга — задушаваща и отчайваща. Нямаше да има възможност да докосне малкото си момиченце отново! Целувката и прегръдката му от миналата нощ щяха да му бъдат последните.

Погледна Линда. Тя слушаше Странника, а очите й бяха напрегнати. Сам попи кестенявата й коса и кафявите й очи, след което затвори своите и си спомни миризмата й — на течен сапун и жена, които бяха уникални като ДНК-то й.

Спомни си я облечена и стилна, както и гола под него, в студиото й, покрита в боя и пот.

Спомни си и дъщеря си. Спомни си силната любов, която го заля, когато чу за пръв път плача й. Тя беше невероятна, огромна и поглъщаща.

Спомни си смеха, сълзите и доверието й.

Най-накрая си ги спомни заедно — съпругата и дъщеря му. Сара, която спеше в ръцете на Линда след дълга вечер, изпълнена с колики.

Сам си спомни всичко това и веднага го изпълниха тъга и ярост. Искаше да се бори, но…

Резултатът винаги е един и същ.

Той отвори очи и погледна Линда, която също го гледаше. Опита се да й се усмихне с очи, опита се да покаже всичко, което изпитваше, след което… затвори очи и кимна.

Всичко е наред, скъпа — казваше й. — Направи го, всичко е наред.

Линда знаеше какво казва съпругът й. Разбира се, че знаеше — бяха говорили без думи безброй пъти. Може да сме различни в някои отношения — казваше й той, — но когато изникнат проблеми пред нас, ставаме едно цяло, един разум.

От лявото й око потече сълза.

— Ще махна тиксото от устата му и твоите белезници. Ти ще обвиеш ръце около врата му и ще го стискаш, докато умре. Ще го убиеш, а Сара ще гледа. Това ще е ужасно за теб, знам… но няма да я докосна, когато приключа с вас.

Странника килна глава на една страна. Явно забеляза, че нещо премина между Сам и Линда.

— Вече сте взели решение, нали? И двамата. — Той млъкна за миг. — Чу ли това, малката? Мама ще убие тате, за да не те подпаля. Знаеш ли какво трябва да научиш от това?

Не последва отговор.

— Урокът е същият като преди малко. Мама ще бъде безпощадна, за да те спаси. Чуваш ли ме, Сара? Безпощадността на мама ще те спаси. Готовността й да изпита болка заради теб ще те спаси. Майчината любов е най-силна.

Сара чуваше какво говори Странника, но за нея това не бяха истински думи. Тя вярваше в чудовища. Накрая те винаги губеха.

Дали?

Бог правеше така, че нищо наистина лошо да не се случва на добрите хора. Сега нямаше да е по-различно. Случващото се беше плашещо, беше ужасно, беше отвратително, че Бъстър беше убит, но ако можеше да издържи, Странника нямаше да победи. Татко щеше да го спре или Бог щеше да го спре, или дори мама.

Сара реши да не вярва на думите му и просто да изчака момента, в който всичко щеше да приключи и мама, татко и Дорийн щяха да са добре.

Линда Лангстром слушаше внимателно Странника, който говореше на дъщеря й. Вътре в нея бушуваха гняв и отчаяние. Кой беше този човек? Той беше проникнал в дома им посред нощ, без страх и колебание. Беше влязъл в спалнята им с насочен пистолет и ги беше събудил с шепот.

— Изпищете и ще умрете. Ако не направите всичко, което ви кажа, ще умрете.

Контролът му беше абсолютен от самото начало. Той беше непреклонен и неумолим, а сега ги беше притиснал в ъгъла и изходът от ситуацията можеше да бъде само един. Линда трябваше да убие Сам или мъжът щеше да измъчва Сара. Какъв избор имаха при подобни варианти? Странника ги манипулираше, това й беше пределно ясно. В крайна сметка можеше да нарани Сара. Дори да я убие.

Но имаше вероятност да не го направи. А при такава възможност… какво й оставаше?

Гневът й беше безсмислен, това също й беше пределно ясно. Отчаянието й я задушаваше. Сам щеше да умре. Тя щеше да умре. Сара можеше да оцелее. Но кой щеше да я отгледа? Кой щеше да я обича?

Кой щеше да наблюдава детенцето й от облаците?

— Ще махна тиксото от устите и на двама ви. Сам, ще ти дам право на две последни изречения — едно към съпругата ти и едно към дъщеря ти. Линда, имаш право на едно изречение към Сам. Ако не се съобразите с условието, Сара ще гори. Ясно ли е?

Двамата кимнаха.

— Много добре.

Странника махна първо тиксото на Линда, а после и това на Сам.

— Ще ви дам минутка. Едно изречение не е много, когато е последният ви шанс да говорите. Не го пропилявайте.

Сам погледна дъщеря си и съпругата си. После и Дорийн, която махаше опашка към него, ама че глупаво и прекрасно куче.

Чудеше се на тази липса на страх. От една страна, всичко му беше ясно до болка, а, от друга, имаше чувството, че е в някаква нереалност. Шок? Може би.

Насили се да се концентрира. Какви щяха да са последните му думи? Какво трябваше да каже на Линда, която беше на път да го убие? Какво искаше да запомни дъщеря му от този момент?

Всякакви неща изникваха в главата му, изречения с по петдесет думи, извинения, сбогувания. Накрая позволи на думите да потекат от сърцето му, без да ги обмисля, и е надеждата, че са правилните.

Погледна съпругата си.

— Ти си истинско произведение на изкуството — каза й.

После погледна дъщеря си.

— Опечен кекс — изрече е усмивка на лице.

Сара го изгледа изненадана, след което се усмихна с онази усмивка, която беше откраднала сърцето му от самото начало.

— Опечен кекс, тате — отвърна тя.

Линда погледна съпруга си и се опита да не се задуши от мъка. Какво щеше да му каже? Той я беше спасил от съмненията й, беше точният човек, когото искаше да обича. Едно изречение? Можеше да говори цяла година, без да спре, и пак нямаше да е достатъчно.

— Обичам те, Сам. — Избълва думите и първоначално искаше да изпищи, да ги върне обратно, защото не бяха достатъчни, защото това не можеше да е последното нещо, което да каже на съпруга си.

Но после видя очите и усмивката му и осъзна, че макар това да не беше перфектното изречение, то беше единственото. Линда се беше омъжила за първата си любов, за любовта на живота си. Беше го обичала в смях и тъга, с целувки и крясъци. Любовта е там, където започва и където ще приключи.

Очакваше Странника да каже нещо, да се подиграе на последните им думи, но той не го стори. Просто стоеше и чакаше мълчалив. Изглеждаше почти почтителен.

— Благодаря ви, че се подчинихте — каза той. Наистина не искам да изгоря Сара. Пауза. — А сега да започваме с душенето. Не е толкова лесно, колкото си мислите, така че ме слушайте внимателно.

Линда и Сам слушаха мъжа, но не отместваха очи един от друг. Говореха си без думи. Странника обясняваше как да бъде извършено убийството.

— Не държа да е болезнено, нито да продължи за точно определено време. Ако умре бързо, няма проблем. Просто трябва да се случи. Зоните, върху които трябва да се съсредоточиш, са тук и тук — мъжът докосна врата на Сам до челюстта. — Сънната артерия. Спирането на достъпа на кръв до тези места ще го накара да изгуби съзнание, преди недостигът на кислород да го убие. Предвид това ще се наложи да окажеш натиск с две ръце върху трахеята му, за да го задушиш. — Странника демонстрира, без да докосва врата на Сам. — След това ще трябва да стискаш, докато не спре да диша. Просто е. Ще му сложа отново белезниците зад гърба, за да не се опита да ти махне ръцете. — Мъжът сви рамене. — Случва се дори при самоубийците. Един човек си сложил найлонова торба на главата, залепил я с тиксо около врата си, след което си сложил белезници на ръцете. Предполагам, че си е променил решението, след като му е станало трудно да диша. Едва не изтръгнал палците си в опит да се измъкне. Не искам подобно нещо да се случи тук.

Сам беше сигурен, че Странника е прав. Усещаше собствения си страх — беше далечен, но го усещаше. Той чукаше на вратата му.

Малко прасенце, малко прасенце, пусни ме да вляза…

Не. Не искаше да умира, това беше ясно. Но се налагаше. Това води до това, а то до това… и резултатът винаги е един и същ. Спаси Сара. Не може винаги да получаваш онова, което желаеш. Животът е кучка…

…и после умираш.

Сам въздъхна и огледа за последно наоколо. Стаята, кухнята, сенките. Това беше неговият дом, в който беше обичал съпругата си и беше отгледал детето си, тук беше водил добрата борба. Погледна Сара, живото доказателство за любовта между него и Линда. Най-накрая погледна съпругата си в очите. Дълбок, искрен поглед, с който искаше да й каже много неща и всичко, и се надяваше тя да разбере това всичко или поне част от него, след което затвори очи.

О, Сам, не… Линда разбираше какво прави, какво беше направил току-що. Казваше й сбогом. Беше затворил очи и нямаше намерение да ги отваря никога вече. Логиката беше огромна част от същността на Сам. Тя беше едно от нещата, които обичаше в него, както и едно от нещата, които направо я подлудяваха. Той имаше тази способност да предвижда три хода напред, да намери отговор, докато тя все още мисли.

Вероятно Сам беше разбрал, че ще умрат много преди Странника да им съобщи това. Той беше преценил ситуацията, беше претеглил възможностите им и беше осъзнал неизбежния край. Останалото беше просто чакане. И чувства.

— Върви да си го начукаш!

Думите излязоха от устата й, преди да успее да се спре. Говореха емоциите, а не логиката. Странника застина, погледна я и килна глава на една страна.

— Моля… какво каза?

— Казах ти да ходиш да си го начукаш — изръмжа насреща му Линда. — Няма да го направя.

Погледна Сам. Защо не си отваряше очите?

Странника се наведе над нея. Гледа я един доста дълъг миг, в който наподобяваше статуя. Каменна, безчувствена и непоколебима.

— Грешиш — каза й той и сложи тиксо на нейната уста, а после и на тази на Сам. Не изглеждаше гневен, докато го правеше. Безмълвно отиде при Сара, сложи й тиксо на устата, сграбчи белезниците на ръцете й и я дръпна напред. Прибра пистолета в панталона си и извади от задния си джоб лъскавата златиста запалка. Сърцето на Линда спря, когато чу отварянето на капачето. Палецът му щракна веднъж върху колелцето и веднага се появи огън.

Странника се увери, че Линда гледа, когато доближи пламъка и го задържа цели три секунди на дланта на Сара.

Двете пищяха през цялото време, а мъжът изпълняваше единственото задължение на силния — продължи да диша спокойно и уверено.

21

САРА НЕ МОЖЕШЕ ДА ПОВЯРВА КОЛКО МНОГО БОЛИ. Трябваше да спре да плаче, за да може да диша през носа.

Всички далечни неща бяха станали близки. Емоциите й бяха ослепително покривало от бели светкавици, ужас, болка, тъга. Нямаше измъкване от чудовището. Вече знаеше това и то я унищожаваше.

Майка й направо побесня, когато я нараниха. Линда дърпаше толкова силно белезниците си, че щеше да пререже плътта си до кокал, ако вътрешността им не беше подплатена. Мама пак си беше мама, но в нея бушуваше заплашителна енергия, която не беше виждала досега.

Дори Странника беше впечатлен.

— Великолепно — каза той. — Ти си едно от най-страшните неща, които съм виждал.

Сара беше съгласна с него.

— Проблемът, Линда, е, че аз съм по-страшен. — Той поклати глава. — Не разбираш ли? Не можеш да спечелиш. Няма как да ме победиш. Аз съм силата. Аз съм увереността. Ти нямаш друг избор, освен да правиш онова, което ти кажа, или да гледаш как горя Сара, докато не я превърна в циркова атракция.

Майка й се усмири. Сара се опита да погледна баща си, но очите му бяха затворени.

— Ще ти дам малко време, за да се вземеш в ръце. Цяла минута. След това или ще ми кажеш, че си готова и ще си свършиш работата, или ще изгоря Сара доста сериозно.

Детето потрепери от страх при мисълта за още огън и още болка. Какво имаше предвид този мъж, като каза на майка й „ще си свършиш работата“? Тя се беше оттеглила в скривалището си и чакаше чудовищата да се махнат. Непознатият говореше през това време и казваше нещо важно. Опита се да си спомни.

Нещо за мама и татко…

Мама да убие татко…

Тя си спомни и се ококори, и скривалището й я призова отново.

* * *

Линда се опитваше да се съвземе. Беше изпълнена с бял и статичен шум, подобно на дала на късо душа. Гневът я беше преборил. Не можеше да го прогони. Пред очите й беше черно и яростта и отчаянието я бяха обгърнали в прегръдката си, бяха прогонили всякакъв здрав разум. Китките я боляха, а стомахът направо я подлудяваше от прекаления прилив на адреналин.

Сам, проклетият Сам, не отваряше очи. Знаеше защо и го мразеше за това. Мразеше го, че е прав. Мразеше го, че беше осъзнал, че това е краят, че нямат друг избор и беше приел съдбата им.

Не, не, Линда обичаше Сам, не го мразеше. Такъв си беше той. Умът му беше едно от нещата, които обичаше най-много в него. Сам беше честен и брилянтен. И изключително смел в момента. Той й беше казал сбогом, беше затворил очи и разкрил врата си, за да може да го удуши.

КБНС?

Тази абревиатура се появи в главата й: Какво би направил Сам?

Това беше мантра, която си повтаряше, когато емоциите й се опитваха да надделеят над здравия й разум. Сам беше спокоен, Сам беше логичен, Сам беше стабилен. Той също се гневеше, но не и на малките неща.

Когато някой й пресечеше пътя на магистралата и започнеше да ругае на глас пред Сара, просто си поемаше въздух и си задаваше въпроса: КБНС? Какво би направил Сам?

Невинаги сработваше, но се беше превърнало в част от нея и сега също се появи, когато най-много имаше нужда от помощ.

Сам щеше да претегли фактите. Линда си пое дълбоко въздух и затвори очи.

Факт: не можем да избягаме. Сложил ни е белезници, които не поддават. Хванати сме в капан.

Факт: не можем да преговаряме с него.

Факт: ще ни убие.

Последните два факта наистина бяха факти. Спокойната решителност на Странника, изкусният начин, по който правеше всичко, включително и изгарянето на ръката на Сара, не оставяха никакво съмнение какъв е той и какво щеше да направи. Щеше да стори точно онова, което казваше.

Ще пощади ли Сара, ако правим каквото поиска?

Факт: няма как да знаем със сигурност, че ще го стори.

Факт: няма как да знаем със сигурност, че няма да го стори.

Всичко водеше до причината Сам да си затвори очите: това води до това, а то до това… и резултатът винаги е един и същ.

Факт: възможността да я пощади е всичко, което ни остана. Това може би е единственото нещо, което все още можем да контролираме.

Линда отвори очи. Странника я гледаше.

— Взе ли решение? — попита я той.

Тя мигна веднъж за „да“. Мъжът махна тиксото от устата й.

— Ще го направя — каза Линда.

В погледа му отново се промъкна вълнение, което се появи като призрак и отново изчезна.

— Чудесно. Но първо ще сложа белезниците на Сам зад гърба.

Странника действаше бързо и ловко. Сам продължаваше да държи очите си затворени и не се възпротиви.

— Сега, Линда, ще махна белезниците от ръцете ти. Възможно е да ти хрумне да опиташ нещо. — Мъжът поклати глава. — Недей. Няма да постигнеш нищо, а аз ще горя лявата ръка на Сара, докато не се превърне в стопена буца плът. Разбираш ли ме?

— Да — отговори с изпълнен с омраза глас тя.

— Добре.

Странника махна белезниците й. За момент Линда наистина обмисли да го нападне. Представи си как стрелка ръце към него, хваща го за врата и го стиска с всичките гняв и тъга в сърцето си, докато очите му не експлодират.

Само че това беше чиста фантазия. Този човек беше опитен хищник, готов за триковете на плячката си.

Китките й туптяха. Болката беше дълбока и тъпа. Приветстваше я. Напомни й за раждането на Сара. Красива, ужасна агония.

— Направи го — нареди й Странника със строг глас.

Линда погледна Сам, чиито очи още бяха затворени, нейният красив мъж, нейното красиво момче. Той беше силен по начини, по които тя беше слаба, беше нежен, но можеше да бъде груб и арогантен, той беше отговорен за най-дългия й смях и за най-голямата й тъга. Той беше прозрял през външната й красота и беше видял по-грозните части от нея, но въпреки това не беше престанал да я обича. Никога не я удари. Сексът им беше изпълнен с любов и нежност, бяха се чукали навън под дъжда, бяха треперили от студената вода, която се стичаше по голите им тела, а тя беше пищяла, за да надвика вятъра.

Линда осъзна, че може да продължи така цяла вечност.

Протегна ръце. Те трепереха. Когато докоснаха врата му, едва не се задуши.

Допир спомен.

Кожата на Сам й напомни за други десет хиляди момента. Душата й беше като лист хартия с милиони разрези по него и от всеки течеше кръв.

Той отвори очи и милионите разрези се превърнаха в един. Болката беше изпепеляваща.

От всичките му черти Линда обичаше най-много очите му. Те бяха сиви, емоционални и заобиколени от големи мигли, на които всяка жена би завидяла. Бяха способни да изразяват дълбоки чувства.

Спомни си как я гледаше с тези очи на една от годишнините от сватбата им. Тогава й се беше усмихнал.

— Знаеш ли кое е едно от нещата, които обичам най-много в теб? — попита я той.

— Кое?

— Красивата ти лудост. Начина, по който можеш да се справиш с хаоса на една скулптура или картина, но не можеш да си подредиш чекмеджето с бельо, дори от това да зависи животът ти. Начина, по който обичаш мен и Сара с цялата си душа. Начина, по който помниш всяка тънкост в рисуването, но забравяш да платиш сметката за телефона. Ти си суматохата в живота ми, без която не мога.

Сам я обичаше в този момент, това беше повече от ясно. Тези очи, тези дълбоки сиви очи, излъчваха емоции. Любов, тъга, гняв, болка и радост. Тя се потопи в тях с надеждата, че ще разбере всичко, което чувстваше в момента, всяка малка частичка от него.

Сам й намигна и това я накара да се засмее — едва, но все пак си беше смях, — и след това затвори очи и тя разбра, че е готов, че тя никога няма да е готова, но времето беше настъпило.

Започна да стиска.

— Ако не стиснеш по-силно, ще му отнеме много време, за да умре — каза Странника.

Линда стисна по-силно. Усещаше пулса на Сам под пръстите си, усещаше живота му и се разплака. Хлипанията й бяха дълбоки, извлечени от онази част от нея, която беше най-ранима.

Сам чуваше плача на съпругата си. Усещаше ръцете й, които се стягаха около врата му. Беше го стиснала на правилните места и кръвта спря да стига до мозъка му. Това създаде голямо налягане в главата му, замая го и в гърдите му се появи лека болка. Дробовете му започнаха да горят.

Сам не отваряше очи, предпочиташе мрака. Молеше се да останат затворени, докато умираше. Не искаше Линда да го вижда такъв, изцеден от живота.

Изгарянето в дробовете стана още по-лошо. Съвсем скоро щеше да го обземе паника, вече я виждаше в далечината.

Бори се, Сам — нареди на себе си. — Дръж се, няма да продължи дълго, скоро ще припаднеш.

Знаеше, че е така. Чувстваше го. Съзнанието му бавно се предаваше на тъмнината. Искри. Веднъж попаднеше ли в мрака, всичко щеше да приключи. Искрите бяха последните му капки живот. Първо щеше да бъде потопен от мрак, а после щеше да се превърне в такъв.

Ууупс…

Мина още един момент. Вместо искри имаше проблясък, но не от светлина, а от мрак. Сам осъзна, че няма да може да осмисли случващото се. Проблясъкът мрак щеше да дойде и да се намести завинаги.

Още един проблясък, но този беше брилянтен, ослепителен и приятен. Двамата с Линда, голи под дъжда, удряни от мощни и студени капки. Трепереха и се чукаха, а тя беше отгоре му, когато една светкавица проряза небето около главата й точно когато свършваше…

…Сара плаче в родилното, а той не може да диша и коленете му омекват, но е изпълнен с такава радост...

…Сара бяга към него с широко разперени ръце, вятърът вее косата й, а тя се смее, Линда бяга към него с широко разперени ръце, вятърът вее косата й, а тя се смее…

ПеченКексПеченКексПеченКекс…

Последен проблясък и Сам Лангстром умря.

Усмихваше се.

22

УМЪТ НА ЛИНДА БЕШЕ ИЗПРАЗНЕН.

Тя се наведе напред на стола. Усети как пулсът се усилва под пръстите й и после стана едва доловим, докато не спря напълно.

Усети кръвта на Сам по ръцете си. Тя не беше по тях, но така се чувстваше. Една дума проряза мозъка й и започна да се повтаря отново и отново, огромна черна завеса, която скриваше звездите: Ужас. Ужас, ужас, ужас…

— Много добра работа, Линда.

Защо гласът му не се променя? — зачуди се тя. — Постоянно звучи по един и същи начин. Спокоен и щастлив, а е ужасен, ужасен, ужасен…

Линда потрепери и потисна надигащия се в нея хлип.

Може би не е там вътре. Може би е като голем, направен е от глина и няма душа, която да го направлява.

Линда погледна дъщеря си. Усети как сърцето й потъва в тялото й. Очите на детето бяха отворени, но не виждаха. Просто се взираха. Сякаш не беше там. Клатеше се напред-назад. Устните му бяха стиснати толкова силно, че бяха побелели.

Знам как се чувстваш, скъпа — помисли си отчаяно Линда.

— Знам, че си наранена — каза Странника. Тонът му беше успокоителен. — Но сега ще приключим с всичко завинаги, с тази ужасна и отвратителна болка.

Мъжът погледна Сара, която се клатеше напред-назад. В ъгълчето на устата й се беше събрала слюнка, която течеше, течеше, течеше.

— Ще спазя думата си. Докато правиш каквото ти кажа, без да се отклоняваш, няма да я нараня.

Ти вече я нарани завинаги — помисли си Линда. Но може би дъщеря й имаше шанс, ако не умреше. Човек можеше да се възстанови от емоционална травма, но не можеше да се върне от мъртвите.

Странника отиде зад Сам. Извади ключове от джоба на якето си, коленичи и махна белезниците от глезените му, а след това и тези от китките му. Сам се килна напред и падна на пода като чувал с пясък.

— Ето какво ще стане — каза Странника на Линда. — Ще ти дам тези ключове. — Даде й ги. — Моля те, махни белезниците от глезените си. — Линда изпълни нареждането. Мъжът се пресегна зад гърба си и извади оръжие от колана. — Ще оставя този пистолет тук на пода. — Направи го, след което отиде зад Сара и опря собствения си в тила й. — След малко ще започна да броя. Когато стигна до пет, ако не си използвала оръжието, за да си пръснеш мозъка, ще гръмна Сара в главата. След това ще те изнасилвам часове наред и ще те измъчвам с дни. Разбираш ли?

Линда кимна бездушно.

— Добре. Така. Пистолетите са могъщи играчки. Когато вземеш този, нещо може да се възпламени и да си помислиш, че си станала много силна. Може да решиш да направиш нещо смело и глупаво. Недей. В момента, в който дулото му се насочи към мен, ще убия Сара. В момента, в който се отклони от главата ти, ще убия Сара. Следиш ли ми мисълта?

Линда го погледна с празен поглед.

— Линда — каза Странника търпеливо. — Чуваш ли какво ти говоря?

Тя успя да кимне. Това отне всичката й сила. Беше толкова изморена.

Моя Сам го няма — помисли си. — Вече се чувствам мъртва.

Линда погледна пистолета на килима. Онзи, който съвсем скоро щеше да вземе. Онзи, който щеше да прекрати всичко това, да й позволи да се присъедини към Сам и да спаси Сара (или поне така се надяваше).

Пистолет, пистолет, край на мъките…

— Ще ти направя същия подарък, който дадох и на съпруга ти. Само едно изречение. Това е последният ти шанс да кажеш нещо на Сара.

Линда погледна красивата си, трепереща дъщеря, чиито устни бяха побелели от стискане.

Дали ще помни казаното от мен?

Линда се надяваше на това. Надяваше се, че думите й щяха да си намерят място в съзнанието на Сара и ще й служат за утеха, когато има нужда от тях.

Може би ще си спомня за тях в съня си.

— Винаги ще бдя над теб от облаците, Сара.

Дъщеря й не спираше да се клати напред-назад, а от устата й се стичаше слюнка.

— Много мило — каза Странника. — Благодаря ти, че се подчини.

Ето я отново същата ярост. Линда почувства надигащата се в нея лава, която беше като експлодиращи слънца.

— Един ден ще умреш — прошепна с треперещ глас тя. — Смъртта ти няма да е приятна. Заради това. Заради нещата, които правиш.

Странника я погледна и се усмихна.

— Карма. Интересна концепция. — Той сви рамене. — Вероятно си права. Но дори така да е, няма да се случи сега. А само настоящият момент е важен. В който започвам да броя. — Млъкна. — Ще броя бавно. Съвсем бавно. Имаш време, докато стигна до пет.

— Последната ми мисъл ще е за теб. Как умираш от гадна смърт.

Думите й бяха безсмислени, нямаше да променят нищо, но бяха последната съпротива, на която беше способна. Странника като че ли дори не я чу.

— Едно — започна броенето той.

Линда се опита да изгони яростта си. И да погледне пистолета, който й беше оставил на пода.

Значи това е краят.

Всичко наоколо започна да заглъхва. Имаше чувството, че някой е намалил звука на живота. Чуваше ударите на сърцето си и бавното броене на Странника.

Едно беше минало. Щеше да дойде две. После три. И четири. И накрая…? Трябваше ли да си позволи да чуе пет? Или трябваше да дръпне спусъка преди него?

Защо да чакаш, не се колебай…

„Едно“ все още ехтеше в главата й, когато посегна към пистолета. Чуваше го как вибрира във въздуха. Имаше чувството, че времето се е разтеглило, сякаш всяка секунда беше изпълнена с цял живот от остри ръбове и тя се отъркваше във всеки един от тях поотделно.

В живота имаше повече болка от удоволствия. Линда знаеше това като човек на изкуството, това беше тайната съставка, която добавяше към своите картини и скулптури.

Острите ръбове, чрез тях разбираме, че още сме в играта.

Тя коленичи и вдигна пистолета. Внимаваше случайно да не го насочи към Странника.

— Две.

Линда се шокира от изреченото, то беше като шамар в лицето й.

Яростта й отмина.

Хладината на оръжието я изненада. Както и гладкостта му. Те даваха тежки и брутални обещания.

Това се насочва към враговете — помисли си Линда, когато обърна дулото към себе си.

Някой беше създал това нещо. Беше го измислил, скицирал и превърнал в реалност. Хайде да вземем едно желязо и да го напълним с метални птиченца, които да политат към телата на други хора.

— Три.

Този път прие доста по-спокойно изреченото.

Това оръжие имаше заглушител. Приличаше на онези, които използваха наемните убийци, и предвещаваше смърт.

Въпреки това беше просто парче метал. Нищо повече, нищо по-малко. Не беше човек. Не можеш да го персонифицираш, просто го насочваш и стреляш.

Какво казваха морските пехотинци? Това е моето оръжие. Има много като него, но това е моето…

— Четири.

Времето спря. Не просто се забави… направо замръзна. Линда се вледени. Чувстваше се хваната в капан.

Проблясък.

Сам на пода.

Проблясък.

Сам в обятията й.

Проблясък.

Сам затваря телефона. Лицето му е пребледняло. Поглежда я. „Дядо е починал. “ Сълзи, Сам е в обятията й.

Проблясък.

Сам върху нея, погледът му е смесица от любов и лъст, а лицето му е изкривено от удоволствие. Моли го да издържи само още секунда, още секунда, още секунда…

Това беше онзи момент, осъзна Линда, в който стоиш на ръба на бездната до оргазма, стягаш се и се подготвяш за предстоящата детонация и ослепителната светлина. Онзи момент, в който спираш да дишаш, а сърцето ти застива между живота и смъртта.

Проблясък.

Сара.

Сара се смее.

Сара плаче.

Сара живее.

О.

Боже.

Сара.

Благодарение на последния проблясък Линда осъзна, че повече от всичко ще й липсва да обича дъщеря си. Тя беше пронизана от копнеж, който беше съвкупност от всеки друг, който някога беше изпитвала, рисувала или скулптирала.

Ако болката беше дъжд, това беше океан.

Излезе от нея под формата на вой. Не можеше да се контролира. Изскочи от нея. Такъв пронизителен писък, който можеше да накара птиците да спрат да летят.

Дори Странника се намръщи, като го чу. Той беше като силна плесница за него.

СараСамСараСамСараСам…

Проблясък.

Изстрелът прозвуча в стаята като приглушена гръмотевица. Сара спря да се клати за момент.

Лявата част на лицето на Линда експлодира.

Тя беше сгрешила.

Последната й мисъл не беше за смъртта.

Беше за любовта.

* * *

Здравей, пак съм аз. Днешната Сара. Смятам да пиша за миналото, след което да си почивам малко и да се връщам в настоящето. Това е единственият начин да успея да се справя с това.

Относно майка ми — може би последната й мисъл е била за страх, може да не е била за нищо, не знам. Няма откъде да науча каква е истината. Тя беше там, татко беше там и аз бях там, тези неща са истина. Той ги накара да се избият, докато гледам, това също е истина. Дали наистина мама беше толкова благородна, страдаща и самотна накрая? Не знам.

Но така или иначе и ти няма откъде да знаеш дали е така или не.

Знам обаче, че майка ми имаше много любов в себе си. Тя обичаше да казва, че семейството й е част от нейното изкуство. Казваше, че без мен и татко пак щяла да рисува, но всички цветове щели да бъдат в тъмни тонове.

Ще ми се да мисля, че в последния си миг е била сигурна, че с действията си ще ме спаси, защото наистина така стана, независимо от случилото се по-късно.

Не знам дали последната й мисъл е била за любов.

Но последната й постъпка беше.

23

ЗАТВАРЯМ ДНЕВНИКА НА САРА с трепереща ръка и поглеждам часовника. Три часа сутринта е.

Нуждая се от почивка. Едва в началото на историята й съм, а вече се чувствам съсипана и изнервена. Тя не излъга, наистина има дарба. Писането й е прекалено живо. Щастието, на което се е радвала в началото на детството си, контрастира на горчивия хумор във въведението й. Това ме натъжава и ме кара да се чувствам мръсна. Разтърсена.

Как го нарече тя? Пътуване до извора.

Мога да си го представя в главата си. Отвратителна пълна луна в небето и мрачни създания, които пият лоша вода…

Потрепервам, защото усещам надигащия се в мен страх. Лоши неща са се случили със Сара, лоши неща като тези, които се случиха и с Бони…

Поглеждам осиновената си дъщеря. Заспала е дълбоко, лицето й е спокойно, прегърнала ме е през корема. Освобождавам се от нея, като вдигам ръката й със същата нежност, с която бих хванала и пуснала навън калинка. Устата й се отваря, но после се свива и продължава да спи.

В началото се будеше от най-малкото движение. Фактът, че вече продължава да спи, ме кара малко да се успокоя. Оправя се. Все още не говори, така е. Но наистина се оправя. Моята работа е да я опазя жива…

Измъквам се от леглото, излизам на пръсти от стаята, слизам по стълбите и отивам в кухнята. Бъркам в шкафа над хладилника и намирам най-черната си тайна. Бутилка текила. „Хосе Куерво“, мой приятелю, точно както се пее в песента.

Поглеждам я и си мисля: Аз не съм алкохоличка.

Прекарала съм доста време в обмисляне на това становище. То е същото като заявлението на всички луди хора, че не са луди. Аз обаче мога да заявя със сигурност, че не съм алкохоличка. Пия по два или три пъти на месец. Никога не пия в два поредни дни. Главата ми се замайва приятно, но не се натрясквам до козирката.

Не мога да скрия фактите, които са като голям и ревящ слон в стаята: никога не бях пила, за да се успокоявам, преди Мат и Алекса да умрат. Никога, нито веднъж.

Това ме тревожи.

Баща ми имаше чичо, който беше пияница. Той не беше от онези забавни, приятелски настроени и очарователни чичовци. Той не беше също измъчен, самосъжаляващ се и склонен към драматични изпълнения чичо. Той беше странен, жесток и зъл. Миришеше на пиячка и на по-лоши неща. Веднъж, на едно семейно събиране, ме сграбчи толкова силно за ръката, че ми остави синина. Навря вонящата си уста на два сантиметра от ужасеното ми лице (бях само на осем) и ми каза нещо неясно, неприятно и отвратително, което така и не разбрах.

Нещата, които виждаме като деца, остават в съзнанието ни завинаги. При мен е образът на пияница, който не се отделя нито за миг от мен. Всеки път, в който пия или се насоча към определението прекалено много, влажните очи и небръснатото лице на чичо Джо изскачат в главата ми. Помня миризмата на уиски, развалени зъби и лукавия поглед в очите му. Това ме отказваше да пия.

Скоро след като семейството ми умря, се озовах в алкохолната секция на един супермаркет. Осъзнах, че до този момент не бях купувала нищо повече от бутилка вино, не и от супермаркет, определено не и посред бял ден. Текилата ми привлече погледа и се сетих за песента.

Заеби — помислих си.

Грабнах бутилката, платих я, без да поглеждам касиера в очите, и се забързах към дома си.

Там прекарах около десет минути, облегнала брадичка в ръката си и с насочен в бутилката поглед. Чудех се дали ще се превърна в поредното клише. Дали щях да последвам примера на чичо Джо, да бъда ябълката, която не пада по-далеч от дървото.

Не — казах си. — Никой не съжаляваше чичо Джо. Теб ще те съжаляват.

Текилата влизаше добре, на вкус беше добре, хареса ми.

Не се напих. Просто ме… замая. Не съм стигала по-далеч.

Проблемът, мисля си сега, докато си наливам два пръста в чашата, е, че поддържам този навик дори когато агонията от загубата на семейството ми намаля. Сега ми помага за страховете ми и в моментите, когато съм подложена на голямо напрежение. Опасността е, че не пия, защото го искам, а защото имам необходимост да го правя. Наясно съм, че навикът ми не е от най-здравословните.

— За рационализацията — измърморвам и вдигам тост.

Изпивам чашата на екс. Имам чувството, че по гърлото ми потича разредител за боя или огън, но чувството е приятно. То изгонва напрежението и почти веднага ме изпълва със задоволство. Това е смисълът. Винаги съм смятала, че задоволството е много по-трудно за постигане от радостта. При мен чаша текила прави чудеса.

— Хосе Куерво, да-до-до-до-да-да — запявам шепнешком.

Обмислям да си сипя втора чаша, но се отказвам. Слагам капачката на бутилката и я прибирам в шкафа. Изплаквам чашата, за да се отърва от всякаква остатъчна миризма. Още притеснителни знаци, знам: пия сама, прикривам следите си. В крайна сметка трябва да приема, че независимо дали е разумно или не, пиенето ми не е извън контрол и се надявам, че ще се усетя, ако започне да излиза.

Обмислям ситуацията. Защо историята на Сара така ми влезе под кожата? Защо ме обзе нужда да се обърна към услугите на господин Куерво? Да, историята е ужасна, но съм чувала ужасни истории и преди. По дяволите, самата аз съм преживявала такива. Защо тази ме разтърси толкова силно?

Бони вече се сети за причината: защото Сара е Бони, а Бони е Сара. Бони е художничка, а Сара писателка, двете са изгубили родителите си, двете са мрачни и повредени. Ако Сара е обречена, такава ли е и Бони? Точно тези прилики подклаждат страховете ми. Страхът е най-големият ми враг през последните няколко дни.

Страховете ми за Бони се поуспокоиха, след като разговарях с Елейна. Страхът ми причинява доста неудобства, когато ме навести. Става ми трудно да дишам. Заключвам вратата на банята, свивам се на пода с ръце около коленете и започвам да се треса от паника.

Един психиатър би нарекъл това посттравматичен стрес. Предполагам, че би бил прав. Но нямам никакво желание да говоря с такъв. Смятам да се справя сама и се надявам да не прецакам Бони, докато се опитвам да го направя.

Разбрах, че в подобни моменти е добре да мисля за нещо друго, каквото и да било. Онова, което ми хрумва сега, не е особено полезно.

1затеб2замен, скъпа.

Защо, Мат? Вече се помирих с Алекса. Защо не мога да се помиря и с теб? Защо не мога да забравя?

Той поклаща глава.

Защото това си ти. Трябва да разбереш. Така си устроена, така те е направил Бог или който там е отговорен за тези работи.

Прав е, разбира се. Това е истина, която е характерна за всичко: дневника на Сара, 1затеб2замен, бъдещето. Това е едно от нещата, които ме карат да продължавам напред и да се справям със страховете си: желанието да разбера как приключва историята. Тази на Бони, на следващата жертва. Която и да е тя.

Ами моята история?

Куантико. Вторият слон в средата на моята стая. Появява се веднага след като помислям за него — с тъжни очи, умен. Погалвам сивата му кожа и осъзнавам какво ме безпокои.

Че това въобще не ме безпокои.

Осъзнавам, че ми предлагат бонбонче, защото лицето ми няма да изглежда добре на плакат. Осъзнавам, че съм готова да се разделя с единственото семейство, което ми е останало, да сложа край на новата и изпълнена с възможности връзка с Томи и да изоставя тази къща и всички спомени завинаги… и имам чувството, че това е прекрасна възможност.

Само при мисълта, че ще изоставя приятелите и живота, който познавам, трябва да ме разкъсва отвътре. Вместо това имам смесени чувства. Защо?

В интерес на истината нещата започнаха да се оправят. Почистването на вещите на Мат и Алекса е истински прогрес. Липсата на кошмари е прогрес. Споделянето на дори малка част от мен с друг мъж, който не е Мат, е прогрес. Защо тези неща не ме трогват повече?

Просветлението ми убягва засега, но осъзнавам, че най-накрая съм намерила неудобството, което търсех. Може би се заблуждавам. Може би онова, което смятам за емоционално израстване, е просто способността ми да продължавам да вървя напред въпреки недостатъците ми.

Може би онези части от мен, които са предназначени да изпитват по-дълбоки чувства, са били неимоверно повредени.

Това не обяснява алкохола, нали?

Време е да разкарам слона оттук. Той напуска кротко, но ме гледа с неговите мъдри и тъжни очи, които ми казват: „Истина е, ние, слоновете, имаме дълга памет, която подхожда на дългите ни хоботи, но без бивните, макар че зъбите на спомените могат да бъдат много дълги“.

Облизвам собствените си зъби и търся задоволството, но веднага разбирам, че то и сънят са си отишли за тази вечер.

Задоволство…

Почакай, слоне — изревавам аз. — Върни се.

Прави го, защото в крайна сметка е моят слон. Поглежда ме с търпеливите си очи.

Току-що осъзнах защо. Заради прогреса, който постигнах… все още не съм щастлива. Знаеш ли?

Докосва ме с хобота си. Гледа ме с мъдрите си и тъжни очи. Знае.

Не съм нещастна и нямам желание да се самоубия, но това не означава, че съм щастлива.

Спомените, да — казват мъдрите и тъжни очи на слона, — зъбите на спомените могат да бъдат много дълги.

Така е — мисля си аз, — а зъбите на щастливите спомени са най-дълги.

Това е проблемът: познавала съм истинско щастие. Истинско и задоволително до мозъка на костите щастие. Вече не е достатъчно просто да се чувствам „добре“. Сякаш съм била на някакъв наркотик, който е карал света да блести, и сега, след като съм го спряла, съм в абстиненция, и не че светът е лош, но не иска да блести, мамка му.

Не съм уверена, че Томи, Елейна, Кали, Р-А-Б-О-Т-А-Т-А или дори Бони ще ме направят отново щастлива по този начин. Ценя всички тях, но не вярвам, че притежават способността да запълнят празнината и да върнат обратно блясъка. Знам, че това звучи грозно и егоистично, но е самата истина.

Затова Куантико ми се струва като добра идея. Ядрена промяна с ядрен облак от „различие“, от каквато вероятно имам нужда. От сурова и брутална почивка, която да разтресе основите и гредите ми.

Слонът се затътря бавно, без да го моля. Мога да говоря безсрамно с метафори, когато глътна малко текила.

Слоне — мисля си, — твоето име е „He-Радост". Или може би „He-Блясък“.

Куантико ще реши ли проблемите ми?

Кой да знае, мамка му? Пуши ми се цигара.

Въздишам и си налагам да се осъзная. Време е да оставя настрана личните си терзания и да се заема с професионалните. Подходът е доста стар, но изпитан. Не блести, но гарантирано изгонва слоновете, които ме терзаят.

Затътрям се към втория етаж, за да си взема листовете, след което се връщам в дневната. Сядам на дивана и се опитвам да си събера мислите.

Вземам страницата, на която е написано извършител, и добавям: ИЗВЪРШИТЕЛ, ИЗВЕСТЕН КАТО „СТРАННИКА“.

Мисля за онова, което прочетох току-що в дневника. Започвам да пиша. Бележките ми не са толкова добре структурирани, по-импулсивни са.

Причинена му е болка = причинява болка на други. Отмъщение.

Въпросът остава: защо Сара?

Логичното предположение е, че иска тя да плати за нещо, което родителите й са направили? Но той им казал, че вината не е тяхна. Вината не е твоя, но твоята болка е моето правосъдие. Произволно ли е избрал Сара?

Поклащам глава. Не. Съществува връзка, която не е въображаема. Имам чувството, че пропускам нещо важно, което направо ми диша във врата. Нещо, което беше казал…

Изправям се на дивана, изведнъж съм енергизирана.

Ако разказът на Сара е точен, Странника е говорел на Линда, когато е изрекъл: „Твоята смърт е моето правосъдие.“

На Линда.

Една фраза, която чух по-рано през деня, изниква в главата ми:

Отца и Дъщерята…

Отмъщението не е случайно, а извършителят обръща сериозно внимание на съобщенията си. Това не му се е изплъзнало от езика.

Пиша.

Ами ако причината за отмъщението му е още едно поколение назад? Вчера, докато пръскал Сара с кръв, й казал „Отца и Дъщерята и Светия Дух“. Също така казал на Линда Лангстром: „Вината не е твоя, но твоята болка е моето правосъдие“. За бащата на Линда ли става въпрос? Дядото на Сара?

Прочитам написаното и отново изпитвам прилив на енергия.

* * *

Отивам в домашния си офис и изпращам бележките си по факса на Джеймс. Не му се обаждам. Той ще чуе факса и ще се събуди. Ще побеснее и ще мрънка за това, но въпреки това ще ги прочете. Трябва да научи онова, което знам и аз.

Дядото.

Имам чувството, че съм на правилна следа.

Машината издава звук, за да съобщи, че е свършила работата си, и аз слизам отново долу. Проверявам часа. Пет сутринта. Времето се влачи.

Искам да настъпи утрото, и то веднага, мамка му!

Хрумва ми нещо.

Сара каза, че никой не й е повярвал… относно Странника. Защо? От прочетеното дотук няма никакъв смисъл.

Поглеждам страниците от дневника върху масата. Поглеждам и към часовника, за да пресметна часовете, които имам на разположение.

Мога да отговоря на този въпрос само по един начин.

ВТОРА ЧАСТ

ИСТОРИЯТА НА САРА

24

Харесва ли ти историята дотук? Не е зле за почти шестнадесетгодишна, а? Както вече казах, по-скоро съм спринтьорка, отколкото бегачка, и определено спринтирахме през първата част, нали? Обобщение: аз съм щастлива, идва лош човек, Бъстър е мъртъв, мама е мъртва, татко е мъртъв, аз съм нещастна.

Мисля, че моята версия е по-добра. По-разчупена и правилна. Сещаш ли се?

Сега ще направим малък скок. Ще се прехвърлим на следващата начална точка.

Но първо ще споделя малко предистория. Бях доста замаяна и обезумяла след случилото се и някак си двете с Дорийн се озовахме в задния двор. Дорийн, горкото глупаво куче, ожадня, огладня или и двете и тъй като не успя да ми привлече вниманието (бях прекалено заета да лежа на верандата и да се лигавя), започна да вие. Господи, как виеше само.

Както и да е. Съседите ни Джон и Джейми Овърман се обадили на полицията заради цялата тази врява и предполагам, защото са надникнали през прозореца си, видели са ме на верандата и са си казали: „Хей, това е странно".

Две значки се появиха (яко!) — тип на име Рики Сантос и една новобранка на име Кати Джоунс. Кати се превърна в онова, което наричаме ВАЖЕН ГЕРОЙ за повествованието ни.

През годините, за разлика от много други, на нея й пукаше.

Но повече за Кати по-късно. Това беше тридесетсекундното въведение. Сега отново ще преминем към преразказ в трето лице.

Време е за още една разходка до извора. Готова ли си?

1–2– 3: ДА ВЪРВИМ!

„Някога нещата се сговнили много яко…"

* * *

Сара отпиваше вода през сламка и се опитваше да прогони умората.

Мина цяла седмица. Седмица, която прекара сред облаците заради лекарствата, които й даваха. Седмица на забавени гласове, които шептяха в главата й. Седмица на болка.

Един ден се събуди и не започна да пищи веднага. Това беше краят на посещенията й в Страната на облаците. Въпреки това продължаваше да сънува. В тези сънища родителите й бяха

(нищо те бяха нищо напълно нищо)

А Бъстър беше

(кученце главученце?)

(нищо нищо нищо)

Сара се събуди разтреперана и не искаше да повярва, разтреперана и невярваща.

Но поне беше в пълно съзнание. Една полицайка седеше на стола до леглото й и й задаваше въпроси. Името й беше Кати Джоунс и изглеждаше мила, но въпросите й бяха объркващи.

— Сара — започна тя, — знаеш ли защо майка ти е наранила баща ти?

Детето се намръщи на полицайката.

— Защото Странника я накара — отвърна тя.

Кати също се намръщи.

— Какъв Странник, скъпа?

— Странника, който уби Бъстър. И изгори ръката ми. Той накара мама да нарани татко, а после и себе си. Каза им, че ще ме измъчва, ако не го направят.

Кати се опули объркана срещу Сара.

— Да не би да ми казваш, че е имало някого в къщата ви, скъпа? Някой, който е накарал майка ти да стори тези неща?

Детето кимна.

Кати се облегна на стола си, чувстваше се неудобно.

Какво, по дяволите?

Тя знаеше, че криминолозите огледаха къщата на Лангстром и не намериха нищо, което да доказва, че не става въпрос за убийство— самоубийство. Имаше бележка от майката, която заявяваше: „Съжалявам, грижете се за Сара“. Също така отпечатъците на Линда бяха намерени на няколко изобличаващи места, като ножовката, с която беше обезглавено кучето, врата на съпруга й и на пистолета, който беше използвала, за да се застреля.

Намериха и антидепресанти, които беше приемала. Нямаше следа от влизане с взлом, Сара беше оставена жива, така че ако приличаше на куче и лаеше като куче… Детективите бяха помолили Кати да разпита детето, за да потвърдят предположенията си. Тук ставаше въпрос за нещо различно.

Какво да правя?

Отново чу гласа на Рики в главата си.

Просто запиши показанията й. Затова си тук. Запиши ги, дай ги на детективите и продължи напред. Останалото не е твой проблем.

— Кажи ми всичко, което си спомняш, Сара.

* * *

Полицайката напусна стаята й.

Тя не ти вярва.

Сара осъзна това на половината на разказа си. Възрастните смятаха, че децата не знаят нищо. Грешаха. Сара знаеше кога не я слушат внимателно. Кати беше мила, но не й вярваше за Странника. Намръщи се. Не, не беше точно така. Изглеждаше сякаш… какво? Сара обмисли нюансите за момент.

Сякаш не смята, че лъжа… но не мисли, че думите ми са истина.

Сякаш съм

(луда).

Сара се отпусна в болничното си легло и затвори очи. Усещаше напиращата като черни коне болка. Коне, които галопираха в душата й с грозни писъци, а копитата им надигаха искри, които се забиваха в сърцето й.

Понякога болката й беше остра. Не беше просто наболяване или страничен шум. Беше като отворена рана, като открит нерв.

Беше като поглъщащ я мрак, който я караше да желае смъртта. В тези моменти просто лежеше в мрака и се опитваше да накара сърцето си да спре. Веднъж мама й разказа приказка за това. За някакви мъдри хора в древен Китай, които изкопавали гробовете си, сядали до тях и умирали по силата на волята си. Сърцата им спирали и те се катурвали в очакващата ги пръст.

Сара се опитваше да стори това, но независимо колко много се концентрираше и колко силно желаеше това, не можеше да умре. Продължаваше да диша, а сърцето й да бие и — което беше най-зле — да изпитва болка. Болка, която не искаше да си отиде, нито пък да намалее.

Не можеше да умре, затова просто се свиваше в леглото си и плачеше, без да издава звук. Плачеше ли, плачеше, часове наред. Плачеше, защото разбираше, че мама, татко и Бъстър ги няма и нямаше да се върнат. Никога.

След тъгата дойдоха гневът и срамът.

Ти си на шест! Не бъди такава ревла!

За съжаление, наоколо нямаше възрастен, който да й каже, че няма проблем да плаче, щом е на шест, затова тя се свиваше в мрака и се опитваше да умре, плачеше и се мъмреше за всяка сълза.

Кати не й вярваше, Кати смяташе, че е куку. Това й носеше различна болка.

Караше я да се натъжава и разгневява. Но най-много от всичко се чувстваше самотна.

* * *

Кати седеше в патрулната кола и гледаше през прозореца. Партньорът й Рики Сантос пиеше млечен шейк.

— Историята на хлапето май те тревожи, а? — попита я той.

— Да. Откъдето и да я погледнеш, работата намирисва. Ако сме прави, тя е луда. Ако не сме прави — тя е в опасност.

Рики засмука шейк през сламката си и разгледа вътрешната страна на стъклата на очилата си.

— Трябва да се откажеш, партньоре. Така работим ние, униформите. Не проследяваме нещата от начало до край, поне не много често. Ние отиваме на местопрестъпленията, обезопасяваме района и предаваме щафетата на детективите. Вътре, вън, чао. Ако се опиташ да се занимаваш с неща, които не си в състояние да промениш, просто ще полудееш. Затова много ченгета стават алкохолици или завършват от грешната страна на пистолетите си.

Кати се обърна към Рики.

— Какво се опитваш да ми кажеш? Че не трябва да ми пука?

Той се усмихна… усмивката му беше тъжна.

— Трябва да ти пука, докато проблемът е твой. Това се опитвам да ти кажа. Ще видиш десетки като Сара. Може и повече. Прави каквото трябва, докато е твоя отговорност, а след това остави другите да си свършат работата, а ти се прехвърли на следващата. Това е война, Джоунс. Не е само една битка.

— Може би — отвърна тя.

Но се обзалагам, че имаш случай, който никога няма да забравиш. Мисля, че Сара ще бъде моят.

Последното накара Кати да се почувства по-добре.

Моят.

— Веднага се връщам — каза тя.

Сантос я погледна. Изражението му беше неразгадаемо. Сфинкс в сенките.

— Добре — отвърна той и отново засмука шейк през сламката си.

Бяха паркирали до едно заведение за бързо хранене до болницата. Кати излезе от патрулната кола и пресече улицата. Влезе през вратата и тръгна по коридорите към стаята на Сара.

Детето се беше изправило в леглото си и гледаше през прозореца. Гледката беше към паркинга на болницата.

Колко депресиращо. Това е правилният начин да се рекламира лечението, хора.

— Здравей — каза Кати.

Сара се обърна към нея и се усмихна. Полицайката отново се възхити на красотата на малкото момиченце. Отиде до болничното й легло.

— Исках да ти дам нещо.

Подаде й визитката си.

— Тук са името и телефонът ми. Също и имейл адресът ми. Ако някога се нуждаеш от някаква помощ, можеш да се свържеш с мен.

Сара взе визитката и я разгледа, преди да погледне отново полицайката.

— Кати?

— Да, скъпа?

— Какво ще се случи с мен?

Болката, която полицайката се опитваше да държи настрана, запълзя към гърлото й. Пребори я, като преглътна.

Какво ще се случи с теб ли, хлапе?

Кати знаеше, че Сара няма живи роднини. Необичайно, но се случваше. Това означаваше, че ще се превърна в отговорност на щата.

— Някой ще дойде, за да се погрижи за теб, Сара.

Детето осмисли думите й.

— Ще го харесам ли?

Кати се намръщи вътрешно.

Вероятно не.

— Разбира се. Не искам да се тревожиш, Сара.

Човече, тези очи. Трябва да се махам оттук.

— Запази визитката, става ли? И ми се обади, ако имаш нужда от мен. По всяко време.

Детето кимна. Дори съумя да се усмихне и сега Кати не просто искаше да се махне от стаята, а искаше да побегне, защото тази усмивка направо й разбиваше сърцето.

(Коремът й се свиваше.)

— Чао, скъпа — изпелтечи тя, обърна се и си тръгна.

— Чао, Кати — провикна се Сара след нея.

* * *

Кати се върна отново в патрулната кола, където Сантос вече беше без шейк.

— Това накара ли те да се почувстваш по-добре?

— Не, Рики.

Той е гледа известно време. Явно обмисляше нещо.

— Ще станеш добро ченге, Кати.

Мъжът завъртя ключа да запали и даде на заден ход, докато тя го гледаше изненадана.

— Това е най-милото нещо, което някой някога ми е казвал, Сантос.

Той й се усмихна, когато даде на първа и излезе от паркинга.

— Значи имаш нужда от нови приятели, Джоунс.

25

САРА ВЛЕЗЕ В КОЛАТА И ВЕДНАГА ВИДЯ ПРОМЯНАТА В ЖЕНАТА.

Карън Уотсън се беше появила в болничната й стая и й беше обяснила, че е от социалните служби и че ще се погрижи за нея. Карън изглеждаше много мила и постоянно се усмихваше. Сара се обнадежди.

Когато излязоха от болницата, обаче Карън се промени. Започна да върви по-бързо и да я дърпа напред.

— Влизай, хлапе — нареди й, когато стигнаха до колата.

Гласът й беше някак си зъл.

Сара се изненада от промяната и се опита да намери смисъл в нея.

— Сърдита ли си ми? — попита Карън тя.

Жената я погледна веднъж, преди да запали колата. Сара видя по-добре мътните й очи, нескопосаната й прическа и отпуснатото й лице. Изглеждаше изморена. Сара си помисли, че вероятно винаги изглежда изморена.

— Не ми пука особено за теб, принцесо, ако искаш да знаеш истината. Работата ми е да намеря покрив над главата ти, а не да те обичам, да ти бъда приятелка или нещо подобно. Ясно?

— Да — отвърна Сара със слаб глас.

Отпътуваха.

* * *

Семейство Паркър живееха в една стара къща в „Канога парк“, разположена в долината Сан Фернандо. Тя приличаше на собствениците си — нуждаеше се от подобряване, което никога нямаше да бъде направено.

Денис Паркър беше механик. Баща му беше добър човек, обичаше да поправя коли и беше научил сина си на занаята. Денис ненавиждаше тази работа — ненавиждаше всякаква работа — и си беше поставил като лична цел всички да разберат това.

Той беше едър мъж, над метър и осемдесет, с широки рамене и здрави ръце. Косата му беше тъмна и рошава, постоянно беше брадясал и мръсен и със зъл поглед.

Денис разправяше на приятелите си, че има три неща, които харесва най-много: „Цигари, уиски и путки“.

Ребека Паркър беше стереотипът за калифорнийска блондинка с прекалено много остри ръбове, за да бъде наистина привлекателна. Тя беше красива само около четири години от шестнадесет до двадесет. Компенсираше не особено привлекателния си външен вид в спалнята не че се искаха кой знае какви способности, за да се задоволи Денис. Обичайно беше пиян като кирка, когато се опитваше да я чука. Ребека имаше чифт големи гърди, талия, която беше останала тънка, и нещо, което съпругът й обичаше да нарича „стегнато малко хамстерче“.

(Бележка от Сара: Истина е. Тереза ми каза, че веднъж наистина го казал. Очарователно, нали? О, коя е Тереза ли? Чети нататък и ще разбереш.)

Работата на Ребека беше лесна: трябваше да се грижи за три приемни деца — максималният брой, който можеха да гледат. Плащаха им за всяко дете — тези пари бяха сериозна част от доходите им.

Задълженията на Ребека включваха да храни децата, да им казва да ходят на училище и да бъде сигурна, че нито тя, нито Денис ще оставят някакви видими следи, когато ги бият. Номерът беше да обръщаш достатъчно внимание на хлапетата, за да държиш социалните служби настрана, но не толкова, че да й изяждат от личното свободно време или — което беше още по-важно от парите.

Карън почука на вратата на семейство Паркър. Сара стоеше до нея. Чуха приближаващи стъпки и вратата се отвори. Ребека Паркър надникна през комарника. Беше облечена в потник и шорти, а в ръката си държеше цигара.

— Здрасти, Карън — поздрави тя и отвори комарника. — Влизайте. — Усмихна се. — Ти трябва да си Сара.

— Здрасти — отвърна детето.

Сара си помисли, че жената изглежда мила, но беше започнала да разбира, че външният вид лъже. Освен това пушеше… отврат!

Карън и Сара влязоха в дома на семейство Паркър. Вътре беше сравнително чисто. Но миришеше на цигари.

— Джеси и Тереза на училище ли са? — попита социалната работничка.

— Аха — отвърна Ребека, която ти покани да седнат на дивана в дневната.

— Как се справят те? — попита Карън.

Блондинката сви рамене.

— Не създават проблеми. Хранят се. Не вземат наркотици.

— Значи всичко е наред. — Социалната работничка посочи Сара с кимане на главата. — Както ти казах по телефона, Сара е на шест. Трябва бързо да й намеря дом, затова се сетих за теб и Денис. Знам, че търсите трето.

— Откакто Анджела избяга, да.

Анджела беше красиво четиринадесетгодишно момиче, чиято майка беше починала от свръхдоза хероин. Тя вече беше труден случай и Карън я беше пратила при семейство Паркър, защото знаеше, че те могат да се справят с нея. Анджела беше избягала преди два месеца. Карън предполагаше, че е поела по същия път като своята майка курва.

— Процедурата е същата. Водиш я на училище, правиш й всички ваксини и така нататък.

— Наясно сме.

Карън кимна доволна.

— Тогава ще ви оставям. Донесох й багажа. Има много дрехи, бельо и обувки, така че няма да се тревожиш за това.

— Чудесно.

Социалната работничка стана, ръкува се с Ребека и се насочи към вратата. Сара я последва.

— Ти оставаш тук, хлапе. Обърна се към блондинката: — Ще поддържаме връзка.

И си тръгна.

* * *

— Ела да ти покажа стаята ти, скъпа — каза Ребека.

Сара последва жената. Беше замаяна.

Какво се случваше? Защо оставаше тук? Къде беше Дорийн? Какво бяха направили с кученцето й?

— Ето я и нея.

Сара погледна стаята през прага. Не беше голяма, около три на три метра. Имаше скрин и две малки легла. Стените бяха празни.

— Защо има две легла? — попита тя.

— Ще си делите стаята с Тереза. — Ребека посочи скрина. — Можеш да прибереш дрехите си в долното чекмедже. Защо не си разопаковаш багажа и после не дойдеш при мен в кухнята?

* * *

Сара съумя да прибере всичките си дрехи в долното чекмедже на малкия скрин. Подреди обувките си под леглото. Докато разопаковаше, усети позната миризма — аромата на омекотителя, който майка й използваше. Хвана я неподготвена, като удар в стомаха. Трябваше да притисне лице в една от тениските, за да прикрие сълзите си.

Вече беше спряла да плаче, когато приключи с малката чанта, която Карън беше оставила. Седна на ръба на леглото, беше изпълнена с изумление и тъпа болка.

Защо съм тук? Защо не мога да спя в моята стая?

Не разбираше нищо от това.

Може би жената на име Ребека знаеше.

* * *

— Ето те и теб — посрещна я Ребека, когато се появи в кухнята. — Разопакова ли си всичкия багаж?

— Да.

— Ела, седни на масата. Направих ти сандвич и ти налях мляко… харесваш мляко, нали? Не си алергична към лактоза или нещо подобно?

— Обичам мляко. — Сара седна на стола и взе сандвича. Беше много гладна. — Благодаря ти — каза на жената.

— Няма проблем, захарче.

Ребека седна от другата страна на масата и запали цигара. Пушеше и гледаше Сара, докато ядеше.

Тъжна, бледа и малка. Много зле. Но всички научават едно и също нещо рано или късно: светът е стар и жесток.

— Ще ти обясня някои от правилата в къщата, Сара. Трябва да се съобразяваш с тях, докато живееш тук, ясно?

— Да.

— Първо, ние не сме тук, за да те забавляваме, разбираш ли? Тук сме, за да ти осигурим покрив над главата, да те храним и обличаме, да те водим на училище и всичко това — но ще трябва да се занимаваш със себе си сама. Двамата с Денис имаме собствен живот и наши си неща за правене. Нямаме време да си играем с вас. Разбираш ли?

Сара кимна.

— Добре. Второ, ще имаш задължения в къщата. Ако ги вършиш, няма да имаш проблеми. Ако не ги вършиш, ще имаш. Времето за лягане е десет-нула-нула. Без изключения. Това означава, че лампите се гасят и трябва да си под завивките. Последното правило е просто, но изключително важно — не отговаряй. Прави каквото ти кажем. Ние сме възрастните и знаем кое е най-добро за теб. Осигуряваме ти място, на което да живееш, и очакваме да се отнасяш към нас с уважение. Разбираш ли?

Отново кимане.

— Добре. Имаш ли някакви въпроси?

Сара погледна чинията си.

— Защо ще живея тук? Защо не мога да се прибера у дома?

Ребека се намръщи объркана.

— Защото майка ти и баща ти са мъртви и никой друг не те иска. Това правим двамата с Денис. Вземаме деца, които нямат къде другаде да отидат. Карън не ти ли обясни това?

Сара поклати глава, без да отделя поглед от чинията си. Беше като вцепенена.

— Много ти благодаря за сандвича — каза тя с вял глас. — Мога ли да отида в стаята си?

— Върви, скъпа — отвърна Ребека, загаси цигарата си и си запали друга. — Вие, новите, обикновено плачете през първите няколко дни, но няма проблем за това. Важното е да се стегнете бързо. Животът продължава, нали знаеш?

Сара се опули срещу Ребека, докато думите й попият в съзнанието й. Лицето на детето посърна. То стана от масата.

Блондинката си дръпна жадно от цигарата, докато я гледаше да върви към стаята си.

Красиво момиченце. Жалко, че й се е случило подобно нещо.

Тя махна пренебрежително с ръка, макар че беше съвсем сама. Очите й бяха гневни, отчаяни и с прекалено много спирала на миглите.

Много лошо. Светът е стар и жесток.

* * *

Сара легна на новото си странно легло в странния си нов дом и се сви. Опита се да се смали. Опита се да

(Изчезне)

Защото ако можеше да

(Изчезне)

Щеше да се върне обратно вкъщи при мама и татко. Сара се оживи и изпълни с надежда при мисълта, че това може да е просто един дълъг кошмар. Може би беше заспала вечерта преди рождения си ден и не се беше събудила.

Тя сбръчка чело, докато обмисляше тази възможност. Ако наистина беше така, то тогава трябваше да заспи в съня си.

— Да! — прошепна на себе си.

Точно това беше решението! Щеше да заспи тук (в съня си) и щеше да се събуди в истинския свят. Бъстър щеше да я чака, свит до нея. Картината на майка й също щеше да е там, окачена на стената. Щеше да е настъпило утрото. Щеше да стане и да излезе от стаята си, а баща й щеше да се пошегува, че няма никакви подаръци и торта, но всъщност щеше да има подаръци и торта…

Сара се сви още повече. Това трябваше да е решението на — тя се огледа наоколо — всичко това.

Просто затвори очи и заспи и когато се събудиш, всичко ще е наред.

Тъй като беше изтощена и едва на шест години, Сара заспа без никакви усилия.

26

— СЪБУДИ СЕ.

Сара се размърда. Някой я разтрисаше. Някой с нежен женски глас.

— Хей, събуди се, момиченце.

Първата й мисъл беше, че е сработило! Това беше мама, която я будеше за рождения й ден!

— Сънувах кошмар, мамо — измърмори Сара.

Тишина.

— Не съм майка ти, момиченце. Хайде, събуди се. Почти е време за вечеря.

Сара отвори изненадана очи. Отне й известно време, за да види ясно лицето на момичето, което й говореше. То казваше истината, наистина не беше майка й.

Не е сън. Всичко е истинско.

Детето осъзна това и изпита силна болка.

Мама е мъртва. Татко е мъртъв. Бъстър е мъртъв, а Дорийн я няма. Аз съм сама и никой от тях няма да се върне.

Явно мислите й се бяха изписали на лицето й, защото момичето, което й говореше, се намръщи.

— Хей, добре ли си?

Сара поклати глава. Не можеше да говори.

Лицето на момичето стана по-нежно.

— Разбирам. Е, както и да е, казвам се Тереза. Май с теб сме приемни сестри. — Тя млъкна за миг. — Как се казваш?

— Сара. — Гласът й звучеше слаб, далечен.

— Сара. Много хубаво име. Аз съм на тринадесет… ти на колко си?

— Шест. Днес имам рожден ден.

— Яко.

Детето разгледа това странно, но приятелски настроено момиче. Тереза беше красива. Явно имаше латино жилка, беше с кафяви очи и гъста черна коса, която падаше под раменете й. Високо на челото й се мъдреше малък белег. Пълните й, чувствени устни правеха сериозното й лице по-нежно. Да, беше красива, но изглеждаше изморена, приличаше на доста мило момиче, което беше имало тежък ден.

— Защо си тук, Тереза?

— Мама почина.

— О. — Сара млъкна, защото не беше сигурна какво да каже. — Моята също. И татко.

— Това е гадно. — Последва дълга пауза, след което изрече нежно и печално: — Много съжалявам, Сара.

Детето кимна. Усети как лицето му почервеня, а очите му се навлажниха.

Не бъди глупава ревла!

Тереза като че ли не забеляза сълзите й.

— Бях на осем, когато мама почина — започна да обяснява тя, докато Сара се бореше с желанието си да се разреве. — Бях малко по-голяма от теб, но не много. Затова знам как се чувстваш и какво можеш да очакваш. Най-важното, което трябва да разбереш, е, че през повечето време на хората, с които си имаш вземане-даване, не им дреме за теб. Съвсем сама си. Знам, че не е приятно, но колкото по-скоро го осъзнаеш, толкова по-добре ще бъдеш. — Момичето се намръщи. — Не принадлежиш на тези хора. Не си им роднина.

— Но… но… ако не им пука, защо го правят?

Тереза дари Сара с изморена усмивка.

— Заради парите. Плаща им се за това.

Детето се опули насреща й и се опита да осмисли чутото. Хрумна й една плашеща мисъл.

— Те лоши хора ли са?

Изражението на лицето на Тереза стана мрачно и тъжно.

— Понякога, да. През повечето време ти се пада някое добро приемно семейство, но повечето са лоши.

— Тук лошо ли е?

Онова, което премина през лицето на Тереза, беше неприятно, мрачно и сложно — като черна птица, залята от сълзи и мръсотия.

— Да. — Тя млъкна и погледна настрани. Пое си дълбоко въздух и се усмихна. — Може би няма да е толкова лошо за теб. Не от Ребека трябва да се пазиш. Тя не пие като Денис. Докато правиш всичко, което ти казва, и не създаваш проблеми, ще те остави на мира. Не мисля, че ще те бият много.

Сара пребледня.

— Ще ме бият?

Тереза стисна ръцете й.

— Просто гледай да ги избягваш и всичко ще е наред. Не говори с Денис, когато е пиян.

Сара слушаше послушно всичко това въпреки страховете си. Тя вярваше на онова, което й говореше Тереза — че на тези хора не им пука за тях, че ще я бият и че не трябва да говори с Денис, когато е пиян.

Светът ставаше все по-ужасяващ и по-самотен.

Сара заби поглед в пода.

— Каза, че сме приемни сестри. Това… това означава ли, че си ми приятелка, Тереза?

Въпросът на детето беше толкова искрен и жален, че сърцето на момичето се сви.

— Разбира се, Сара. — Опита се да звучи колкото се може по-убедително. — Ние сме сестри. Ясно?

Детето съумя да се усмихне.

— Да.

— Добро момиче. А сега да вървим, че е време за вечеря. — Тереза стана сериозна. — Никога не закъснявай за вечеря. Това направо влудява Денис.

* * *

Сара се наплаши от Денис в момента, в който го видя.

Той беше врящ вулкан, готов да изригне. Всеки можеше да усети това.

Той изглеждаше

(опасен)

И

(зъл)

Изгледа Сара, докато двете с Тереза сядаха на столовете.

— Ти ли си Сара? — избоботи той. Въпросът звучеше като заплаха.

— Д-да

Денис я гледа известно време, след което се обърна към Ребека.

— Къде е Джеси?

Блондинката сви рамене.

— Не знам. В последно време се държи доста предизвикателно.

Сара продължаваше да гледа Денис и забеляза гнева, който се изписа на лицето му. Имаше чувството, че ще излае и ще избълва чиста омраза.

— Е — отвърна той, — трябва да направя нещо по въпроса. А сега да ядем.

Вечерята беше руло „Стефани“. На Сара й хареса. Не беше хубаво колкото на мама, но нищо му нямаше. Всички се хранеха в мълчание, нарушавано единствено от тракането на приборите в чиниите и мляскане. Денис си беше отворил кутийка бира и отпиваше големи глътки от нея на всяка хапка руло „Стефани“, след което я оставяше и оглеждаше масата. Сара забеляза, че погледът му се спира доста дълго върху Тереза, а самата тя внимаваше да не го погледне.

Денис беше на третата си бира, когато вечерята приключи.

— Разтребете масата и измийте чиниите, момичета — нареди Ребека. — Двамата с Денис ще гледаме телевизия. Когато приключите, можете да вървите в стаята си.

Тереза кимна, стана и започна да събира чиниите. Сара й помагаше. Тишината продължи. Ребека пушеше поредната цигара и наблюдаваше Денис със смесица от отчаяние и смирение, а Денис гореше и гледаше Тереза с емоция, която Сара не можеше да разчете.

Всичко това й беше много чуждо. Вечерите в дома й винаги бяха изпълнени с разговори и истории, смях и кучета. Татко се шегуваше с нея, а мама ги гледаше и им се усмихваше. Бъстър и Дорийн наблюдаваха внимателно и се надяваха да получат остатъците от масата, които (почти) никога не стигаха до тях.

Там Сара беше специална и всичко беше приятно и забавно.

Тук нещата бяха тежки. Опасни. Тя не беше специална, никак даже.

Тя последва Тереза в кухнята. Двете застанаха пред мивката.

— Аз ще изплакна чиниите — каза момичето, — а ти ги слагай в съдомиялната. Знаеш ли как се прави?

Сара кимна.

— Преди помагах на мама.

Тереза й се усмихна. Заловиха се за работа и много бързо хванаха ритъма. Нещата почти изглеждаха нормални.

— Кой е Джеси? — попита Сара.

— Той е другото хлапе, което живее тук. Момче, на шестнадесет. — Тереза сви рамене. — Приятен е, но започна да се опълчва на Денис. Не мисля, че ще остане тук още дълго време.

Сара постави няколко вилици в кошчето за прибори.

— Защо? — попита тя. — Какво ще му се случи?

— Ще ядоса здраво Денис и Денис ще започне да го бие, а Джеси ще отвърне. Дори онази кучка Карън Уотсън няма да е способна да пренебрегне това.

Сара взе чинията, която Тереза й подаде.

— Госпожица Уотсън зла ли е?

Момичето я погледна изненадано.

Дали е зла? Ребека и Денис са лоши, но Карън Уотсън е олицетворение на злото.

Сара обмисли чутото. Какво ли беше „олицетворение“?

Приключиха с изплакването на чиниите. Тереза сложи таблетка в съдомиялната и я включи. Сара се заслуша в тихичкото „тунка-тунка“, което идваше от машината. То не звучеше по-различно от съдомиялната в нейния дом.

— Време е да се прибираме в стаята си — каза Тереза. Право там. Денис вече ще е много пиян.

Сара отново усети опасност. Тя започваше да разбира, че животът тук е такъв. Вървяха в минно поле от яйчени черупки, а врагът се ослушваше за всеки шум. Въздухът в тази къща беше изпълнен с напрежение и трябваше постоянно да внимава, защото тук се криеха (усещаше тя) истински опасности.

Сара последва Тереза и двете излязоха от кухнята. Докато минаваха през дневната, погледна към дивана. Онова, което се случваше там, я накара да премигне шокирана. Ребека и Денис се целуваха — това не беше голяма работа, защото много пъти беше виждала мама и татко да се целуват, — но Ребека беше без риза и гърдите й бяха отвън!

Стомахът на Сара се присви от гледката. Тя вътрешно усещаше, че не бива да вижда това. Целуването беше добре, гърдите също (тя беше момиче в крайна сметка), но гърди и целуване… лицето й почервеня и й се догади.

Влязоха в стаята си и Тереза затвори вратата, като внимаваше да не издава никакъв шум.

(Яйчени черупки и напрежение, яйчени черупки и напрежение)

Сара седна на леглото си. Чувстваше се отпаднала.

— Съжалявам, че трябваше да видиш това, Сара — измърмори Тереза разгневена. — Не бива да правят това, когато хората гледат… особено деца.

— Не ми харесва тук — каза детето е вял глас.

— На мен също, Сара. На мен също. — Тереза млъкна. — Но ще ти кажа още нещо. Сега няма да го разбереш, но с времето и това ще стане. Не се доверявай на мъжете. Те искат само едно нещо — онова, което видя на дивана. На някои от тях не им пука на колко години си. Дори така им харесва повече.

Сара усети горчивината в гласа на Тереза и се обърна към нея. Тринадесетгодишното момиче плачеше с тихи и гневни сълзи, които можеха да се видят, но не и чуят.

Детето стана от леглото и отиде да седне при Тереза. То обви мъничките си ръце около нея и я прегърна. Направи го, без да мисли, приличаше на цвете, което се обръща към слънцето.

— Тихо… не плачи, Тереза. Всичко ще е наред. Не плачи.

Момичето поплака още малко, преди да си избърше сълзите и да се насили да се усмихне.

— Виж ме какво голямо бебе съм.

— Няма проблем — отвърна Сара. — Двете сме сестри. Сестрите могат да плачат една пред друга, нали?

Тереза не можеше да повярва на онова, което се случваше вътре в нея — стари рани и старо щастие се вливаха в едно. Преминаваха през душата й като кален потоп, в който имаше малко бяло и много черно.

След години Сара щеше да си спомня този момент с убеждението, че той накара Тереза да стори онова.

— Да — отвърна момичето с треперещ глас. — Сестри сме. — То сграбчи детето и го прегърна. Сара затвори очи, притисна се в нея и вдиша. Тереза миришеше на пролетни цветя.

За момент — само за момент — детето се почувства в безопасност.

— Е — каза Тереза и се откъсна от прегръдката с усмивка, — искаш ли да играем на една игра? Знам само „Гледай си работата“.

— Обожавам „Гледай си работата“.

Двете се ухилиха една на друга, седнаха на леглото и заиграха, като не обръщаха внимание на сумтенето и пъшкането, които идваха от другите части на къщата. Чувстваха се в безопасност на своя остров в това море от яйчени черупки.

27

ТЕРЕЗА И САРА ИГРАХА ЧАС И ПОЛОВИНА, след което си говориха още два. Стаята им беше като убежище от действителността, която ги беше довела тук. Тереза разказа за майка си и показа на детето единствената нейна снимка, с която разполагаше.

— Красива е — каза Сара възхитена.

Права беше. Жената на снимката беше в средата на двадесетте си години, смесица от латино и още нещо, чийто резултат бяха весели очи, екзотични черти и буйна кестенява коса.

Тереза погледна снимката още веднъж, преди да я прибера под матрака си с усмивка.

— Да, такава беше. Също и забавна. Винаги се смееше за нещо. — Усмивката й изчезна. Лицето й стана хладно, а очите й някак далечни. — Беше изнасилена… извинявай, беше убита от някакъв непознат. Мъж, който обичаше да наранява жени.

— Моята майка също беше убита от лош човек.

— Наистина?

Шестгодишното дете кимна.

— Да. Но никой не ми вярва.

— Защо?

Сара й разказа за Странника и за онова, което беше сторил на родителите й. Когато приключи, Тереза не каза нищо известно време.

— Ама че история — отвърна най-накрая тя.

Сара погледна новата си сестра с надежда.

— Вярваш ли ми?

— Разбира се.

Любовта, която детето изпита в този момент към това момиче, беше невероятна.

Години по-късно се питаше дали Тереза наистина й беше повярвала. Питаше се, но после свиваше рамене. Истинският отговор на този въпрос не беше важен. Тереза й беше дала надежда и с нея се чувстваше в безопасност, когато най-много имаше нужда от тези неща. Сара я обичаше за това и винаги щеше да я обича.

Ребека почука на вратата им малко преди десет часа.

— Време е за лягане — каза им тя.

Те легнаха в мрака и се вторачиха в тавана.

Сара изпита частично облекчение. Нещата бяха лоши. Много лоши. И повечето от тях продължаваха да са такива. Знаеше, че това място не е добро. Не знаеше какво й готви бъдещето. Но поне вече не беше сама, а това… е, това беше всичко точно сега.

— Тереза? — прошепна тя.

— Да?

— Радвам се, че си ми приемна сестра.

Пауза.

— Аз също, Сара. А сега заспивай.

* * *

Сара спеше и за първи път от много дни насам не сънува нищо, когато звуците я събудиха.

В стаята им имаше някакъв мъж, скрит в сенките, наведен над леглото на Тереза.

Странника!

Тя заскимтя.

Звуците спряха. Въздухът като че ли застина.

— Кой е това? Сара? Будна ли си?

Детето осъзна, че гласът принадлежи на Денис. Ужасът й се превърна в недоумение, последвано от безпокойство.

Защо е тук?

— Отговори ми, момиче — изсъска той. — Будна ли си?

Гласът му беше толкова зъл. Тя изхленчи отново и кимна.

Той не може да те види, глупачке!

— Д-да — изпелтечи тя.

Тишина. Чуваше дишането на Денис.

— Заспивай отново. Или поне не вдигай шум. Каквото си искаш.

— Всичко е наред, Сара — каза Тереза с вял глас, който се понесе към нея в мрака. — Просто си затвори очите и си запуши ушите.

Детето затвори очи и се зави през глава със завивката си. Цялата трепереше. Ушите й обаче останаха отвън, за да може да чува какво се случва.

— Хайде, лапни го — прошепна Денис.

— Не… не искам. Моля те, Денис, остави ме на мира. — Гласът на Тереза беше измъчен.

Сара чу някакъв звук, последван от стона на приемната й сестра, който я накара да потрепери.

— Лапни го или ще ти го сложа някъде другаде. Някъде, където ще те заболи. Разбираш ли ме?

Тишината, която последва, сякаш беше безкрайна. След нея се разнесоха влажни звуци.

— Супер. Добро момиче. — Сара не знаеше какво прави това „добро момиче“, но определено не беше нещо добро.

(Беше нещо много лошо.)

Това и усещаше — присъствието на нещо много, много лошо. На нещо грозно. Нещо, което я караше да се чувства мръсна и засрамена, без да знае защо.

Звуците се промениха, станаха по-бързи, след което спряха, а Денис изстена тежко и противно, което накара Сара отново да потрепери.

Последва поредната дълга пауза. Движение, отместване на завивки. Подът изпука. Стъпки. Приближаваха се до нейното легло.

(Чудовища)

Стъпките спряха и Сара осъзна, че Денис стои до нея. Над нея. Опита се да не мърда, дори да не диша. Опита се

(Да бъде нищо)

Можеше да го помирише. Цигари и алкохол, примесени с миризмата на пот. Това я караше да пищи и да се дави в същото време.

— Много си красива, Сара — прошепна мъжът. — Ще пораснеш и ще станеш красива млада дама. Може би ще те посетя след няколко години.

(Бъди Нищо Бъди Нищо Бъди Нищо)

Сара беше толкова изплашена, че й се зави свят.

Денис се отдалечи. Чу стъпките му, които напуснаха стаята им.

Бяха останали двете с Тереза. Сара чуваше собственото си сърце — биеше бързо като на колибри и силно като барабан.

След малко се поуспокои и чу, че Тереза тихичко плаче.

Говори с нея, глупачке.

Изплашена съм. Не искам да изляза изпод завивките си. Моля те, не ме карай, аз съм само на шест, не ме карай да правя това, не не ме карай…

Млъкни! Тя ти е СЕСТРА, тя е твоята изплашена спътница!

Сара стисна за последно очите си, преди да ги отвори. Пое си дълбоко въздух и събра целия кураж, на който беше способно детското й сърце. Отметна завивките.

— Тереза? — прошепна тя. — Добре ли си?

Подсмърчащи звуци.

— Добре съм, Сара. Заспивай.

Не звучеше добре, никак даже.

— Искаш ли да дойда да те прегърна и да спя с теб?

Пауза.

— Не идвай тук. Не и… в това легло. Аз ще дойда при теб.

Сара видя как сянката на Тереза се надигна и тръгна към нея. Пружините на леглото изскърцаха, когато момичето легна в него.

Детето протегна ръце и докосна раменете на Тереза, която плачеше. Лицето й беше притиснато във възглавницата, за да прикрие звука.

Сара придърпа раменете й с мъничките си ръце, за да я прегърне.

— Шшш… всичко е наред, Тереза. Всичко е наред.

Момичето се отпусна в прегръдката на детето, без да се съпротивлява. Главата й намери гърдите на Сара и продължи да плаче и плаче. Детето прегърна врата й, започна да гали косата й и да поплаква от време на време с нея.

Какво се случи? Преди няколко часа играехме на „Гледай си работата “ и бяхме щастливи, след което дойде Денис и стори тези лоши лоши лоши лоши лоши неща.

Сара беше обзета от нов страх.

Може би ще е така от сега нататък!

Тя поклати глава.

Не. Бог нямаше да позволи животът да бъде такъв.

Мислеше си тези неща, докато Тереза плачеше. Хлипанията й се превърнаха в мълчаливи сълзи, които от своя страна преминаха в подсмърчания, които накрая съвсем изчезнаха. Тереза продължаваше да лежи върху гърдите на Сара, а детето продължаваше да я гали по косата. Мама правеше така, когато беше разстроена, и винаги й помагаше.

Може би всички майки правят така. Може би майката на Тереза беше правила същото за нея.

— Мъжете са лоши, Сара — прошепна момичето, нарушавайки тишината.

— Татко ми не беше — отвърна детето и съжали за думите в момента, в който излязоха от устата й.

Тя беше само на шест, но беше наясно, че Тереза не говореше за мъжете като татко й. Тя говореше за мъжете като Денис. Макар той да беше първият, когото Сара срещаше, знаеше, че Тереза е на сто процента права за него.

Момичето отвърна само „Знам“ и не звучеше ядосана.

— Тереза?

— Да?

— Какво искаше да каже той, когато спомена, че ще ме посети след няколко години?

Последва поредната дълга пауза, изпълнена с неща, които Сара не можеше да разбере.

— Не се тревожи за това, момиченце — отвърна Тереза. Нежността в гласа й накара детето да се просълзи. Тя се пресегна и докосна мъничката бузка. — Няма да му позволя да те докосне. Никога.

Сара заспа с мисълта, че това е истина.

28

— КАКЪВ ЦВЯТ ДА БЪДАТ, СКЪПА?

Беше неделя и Сара се намираше в студиото на майка си. Харесваше й просто да си седи и да гледа как мама рисува или работи върху някоя скулптура. Тя беше най-красива, когато твореше.

Картината беше пейзаж. Фонът беше съставен от планини, пред които имаше огромна тучна ливада с дървета със зелени листа. Цветовете бяха жизнени и нереални — лилаво небе, масленожълта трева и невъзможно оранжево слънце. Сара смяташе, че е невероятна. Майка й я питаше какъв цвят да бъдат листата на дърветата.

Сара се намръщи. Не можеше да обясни с думи защо й харесваше картината. Мама й беше казала, че няма проблем за това, че онова, което чувстваш, е по-важно от онова, което си мислиш. Чувстваше тази картина като „красива“ и „жизнена “.

— В истинските си цветове, мамо, но да бъдат по-светли.

Сара не разполагаше с речника, но Линда знаеше какво има предвид. Детето виждаше нещо в главата си и се опитваше да го опише. Линда трябваше да разбере какво е то.

— По-светли… имаш предвид по-ярки? Както крушките светят повече или по-малко?

Сара кимна.

— Добре, скъпа.

Линда започна да смесва оранжево и червено.

Може би в нея също се крие творец, мислеше си тя.

Сара каза, че листата трябва да са в правилния цвят за есенни листа, но по-ярки, за да се впишат с останалата част от картината.

Линда погледна дъщеря си.

— Харесва ли ти картината, скъпа?

— Чудесна е, мамо. Кара ме да играя и да скачам.

Мисията изпълнена — помисли си жената щастлива и доволна.

Тя насочи вниманието си обратно към платното и започна да оцветява листата в ярки цветове.

Сара я наблюдаваше през цялото време. Чувстваше огромна радост. Тя беше дете и живееше в настоящия момент, а той беше много, много хубав.

Майка й спря да рисува и застина. Беше обърната с гръб към Сара. Просто си стоеше неподвижна, вцепенена.

— Какво има, мамо?

Линда се стресна от гласа на дъщеря си и започна да се обръща забавено. Времето като че ли беше направено от гъсто желе. Когато лицето й се показа, Сара се ужаси.

Майка й пищеше беззвучно, с широко отворени очи и отворена уста.

— М-м-мамо…?

Ръцете на Линда полетяха към лицето й. Четката излетя и опръска Сара с кръв по пътя си.

Детето видя картината зад майка си. Листата по дърветата горяха.

Писъкът вече не беше беззвучен, а се превърна в ужасен звук, сякаш някой беше махнал покрива на ада. Чуваше се стерео и беше изпълнен с ехо, реверберации и ярост.

— Какво направи?! Какво направи?! Какво направи…

Сара се събуди.

— Какво направи?!

Писъкът беше истински. Източникът му беше тук и сега, точно в тази къща.

Странника?

Вратата на стаята й беше отворена.

— Денис! О, Боже! Какво направи, Тереза?

Сара осъзна, че тази, която пищи, е Ребека.

Ставай от леглото, страхливке. Тереза може да има нужда от помощта ти!

Детето изскимтя ужасено, ядосано, разгневено.

Вече не искам да съм смела.

Тишина.

Много лошо, страхливке. Така ще е от сега нататък.

Сара хлипаше и се тресеше от страх, но се насили да стане от леглото. Краката й като че ли не бяха нейните — трепереха и се гънеха.

Тя тръгна към вратата, но когато стигна до нея застина.

Ами ако има още

(нищо)

Там?

Ами ако Тереза е станала (нищо)

(кученце главученце)

?

Размърдай се, страхливке. Вече си на шест. Престани да се държиш като бебе.

Сара се насили да продължи напред и да излезе от стаята. Страхът й беше толкова силен, че започна да хлипа.

— Какво направи? — продължаваше да пищи Ребека. Хлипанията на Сара се усилваха с всяка крачка, която правеше по посока на писъците. Носът й текна и всичко се размаза пред очите й.

Не искам да отивам там! Не искам!

Другият глас стана по-нежен.

Знам, че се страхуваш. Но трябва да го направиш. Заради Тереза. Тя ти е сестра.

Сара изкрещя, но кимна на думите в главата си и нареди на краката си да се движат.

Миг по-късно се озова на прага на стаята на Денис и Ребека. Тереза беше там, седнала на пода, с наведена глава. В скута й имаше нож. Той беше покрит в кръв. Ребека беше гола в леглото, истерична, а ръцете й опипваха френетично Денис. Тя също беше покрита в кръв.

Денис не помръдваше. Очите му бяха отворени.

Сара осъзна, че той е

(нищо)

Само едно

(кученце главученце)

сега.

— Какво направи?

Сара изхленчи.

О, не. Тереза е направила това.

Тя отиде при момичето, коленичи и я разтресе.

— Тереза! Какво се случи?

Лицето на момичето беше отпуснато и бледо, а очите й безжизнени.

— Здрасти, момиченце — прошепна тя. — Както ти обещах, той няма да те навестява посред нощ. Никога.

Детето се сви от ужас.

— Обади се на полицията, Сара.

Тереза наведе глава и започна да се клати напред-назад. Детето я гледаше объркано и изплашено.

Какво да направя?

Визитката. На полицайката.

— Какво н-н-направиииииииииии?

Обади й се, веднага.

Докато излизаше от стаята, осъзна, че донякъде яйчените черупки и опасностите си бяха отишли от тази къща. Зачуди се как е възможно това.

Много години по-късно разбра как беше възможно. Просто вече беше изгубила вярата си в Бог.

29

КАТИ ДЖОУНС СЕДНА ДО САРА. Бяха в личния автомобил на полицайката, която не беше на смяна, но момиченцето й се беше обадило, затова дойде, след като се обади в участъка.

Това е просто ужасно — помисли си тя.

Погледна Сара. Бузите и очите на детето бяха зачервени от плакане.

Кой може да я вини? Тъкмо идва в нов дом и още първата вечер приемният баща е убит от едно от другите деца. Исусе.

— Сара? Какво се случи?

Шестгодишното дете въздъхна. Въздишката й беше толкова тежка, че младата полицайка се стресна.

— Денис посети Тереза в леглото й. Стори й лоши неща. Каза, че след няколко години ще посети и мен в леглото. — Лицето на Сара посърна. — Тереза каза, че няма да му позволи да стори това. Затова уби Денис. Заради мен!

Детето се хвърли в обятията на Кати и заплака.

Полицайката се вцепени. Тя не беше омъжена и нямаше деца, а баща й беше лишен от всякакви чувства. Веднага можеше да си пише двойка по справяне с подобни моменти.

Прегърни я, глупачке.

Тя обви ръце около детето. То заплака още по-силно.

А сега й кажи нещо.

— Тихо. Всичко е наред, Сара. Всичко ще се оправи.

На Кати й хрумна, че вероятно баща й беше прав, като се държеше дистанцирано и пестеше думите си. Защото не смяташе, че обещанието й е вярно, не, въобще не беше, не, сър. Не мислеше, че всичко ще се оправи. Никога.

* * *

— Момичето ли каза това?

Сара беше спряла да плаче и само подсмърчаше, когато Кати я остави сама и отиде да говори е детектива на местопрестъплението, Ник Ролинс.

— Да, сър. Каза, че този тип Денис — приемният баща, който е бил убит — е посетил другото момиче в леглото.

— По дяволите — отвърна Ролинс и поклати глава. — Е, ако това се окаже истина, може да промени последствията за извършителката. Ако я е изнасилвал и е заплашил да стори същото с твоето момиченце… — мъжът сви рамене, жално. — Няма да бъде осъдена за предумишлено убийство.

Една полицайка изведе Тереза от къщата, на ръцете й бяха сложени белезници. Момичето не вдигаше поглед от земята и вървеше като окован призрак.

— Какво искаш да направя? — попита Кати.

— Стой при момичето — отвърна Ролинс. — Човекът от социалните вече е на път.

— Да, сър.

Тереза беше качена на задната седалка на патрулната кола. Кати погледна собствения си автомобил. Сара се беше вторачила в мрака през предното стъкло и не виждаше нищо.

* * *

Кати се върна при Сара и двете зачакаха жената от социалните служби. Ролинс разпита детето. Справи се доста добре с нея и полицайката му беше благодарна за това.

— Кати? — наруши тишината Сара.

— Да?

— Не ми повярва, когато ти разказах за мъжа в къщата ни, нали?

Полицайката се помести на седалката си. Чувстваше се неудобно.

Как да й отговоря?

— Не бях сигурна дали мога да ти вярвам или не, Сара. Беше доста… разстроена.

Детето присви очи.

— Поне каза ли на другите полицаи? Онова, което ти разказах?

— Да, разбира се.

— Те не ми повярваха, нали?

Кати отново се помести на седалката си.

— Не, Сара, не повярваха.

— Защо? Смятат, че лъжа ли?

— Не, не. Не е заради това. Просто… нищо не сочи, че е имало още някого там. А понякога, когато се случват лоши неща, хората… се объркват. Не само децата. Възрастните също. Това си мислят и те. Не смятат, че лъжеш, а че си объркана.

Сара се обърна отново към предното стъкло.

— Не съм… объркана. Няма значение. Злата дама е тук.

Кати видя една изморена жена на средна възраст, която вървеше към тях.

— Зла, а?

Детето кимна.

— Тереза каза, че е олицетворение на злото.

Кати я изгледа. Вчера можеше да подмине подобно изказване, но сега? Момичето, което беше убило един насилник на деца, за да спаси Сара, беше казало, че тази жена е „олицетворение на злото“.

— Сара, погледни ме.

Детето се обърна към полицайката.

— Пази визитката ми. Обади ми се, ако се нуждаеш от мен. — Кимна към Карън Уотсън. — Става ли?

— Да.

Това ли е, а? Само това ли ще направиш за нея?

Отговорът веднага се появи в главата й. Винаги така ставаше, когато се изискваше да влага повече лични емоции от тези, с които разполагаше:

Това е всичко, което мога да направя в момента.

Отдавна беше свикнала да се справя със срама. Не можеше обаче да припише това само на скъпия си, стар татко.

* * *

Карън помогна на Сара да опакова дрехите и обувките си. Отново се държеше много мило, но всичко беше роля. Сара разбираше — имаше хора, които ги наблюдаваха. Останеха ли насаме, Карън отново щеше да стане зла.

Качиха се в колата и социалната работничка я поглеждаше гневно от време на време. На Сара не й пукаше. Беше прекалено изморена.

— Прецака доста добра възможност — измърмори Карън. — А няма да имаш много такива. Е, сега ще разбереш какво се случва, когато не можеш да се впишеш.

Сара нямаше представа за какво говореше социалната работничка. Вероятно за нещо лошо, но беше прекалено тъжна, за да се страхува.

Тереза, Тереза, защо защо защо? Трябваше да говориш с мен. Бяхме сестри. А сега отново съм сама.

Спряха пред една голяма бетонна сграда, заобиколена от ограда.

— Пристигнахме, принцесо — каза Карън. — Това е дом за отглеждане и възпитание на деца, лишени от родителска грижа — ще останеш тук, докато не реша да ти дам втора възможност с приемен дом.

Излязоха от колата. Сара последва социалната работничка до предната врата на дома. Влязоха вътре и тръгнаха по един коридор, който ги отведе до рецепция. Зад нея седеше изморена жена в средата на четиридесетте. Тя имаше кестенява коса и беше най-слабият човек, който Сара беше виждала някога. Карън й подаде някакъв формуляр.

— Сара Лангстром.

Тя погледна листа, а после и детето. Кимна на социалната работничка.

— Добре.

— Ще се видим по-късно, принцесо — каза Карън, обърна се и си тръгна.

— Здрасти, Сара — поздрави я жената. — Казвам се Джанет. Сега ще те сложа да си легнеш, а на сутринта ще те разведа наоколо, става ли?

Детето кимна.

Не ми пука — помисли си тя. — Не ми пука за нищо. Просто искам да си легна.

— Оттук — посочи Джанет.

Сара последва жената по коридора, където минаваха покрай редица заключени врати. Стените бяха боядисани в грозно зелено. Подът беше от стар линолеум. Домът приличаше на всяка друга използвана, но не достатъчно финансирана правителствена сграда в страната.

Коридорът беше пълен с врати. Джанет спря пред една от тях и я отвори, като внимаваше да не вдига много шум.

— Тихо — каза тя и сложи пръст на устните си. — Всички спят.

Джанет остави вратата леко отворена, за да могат да се възползват от светлината в коридора. Сара видя, че се намират в голяма стая, сравнително чиста, в която имаше шест легла на етажи. Във всяко от тях спяха момичета на различни възрасти.

— Ето тук — прошепна Джанет и посочи към едно от леглата. — Долното ще е твоето. Тоалетната е в дъното на коридора. Искаш ли да я посетиш?

Сара поклати глава.

— Не, благодаря. Изморена съм.

— Заспивай тогава. Ще се видим на сутринта.

Тя изчака Сара да си легне, преди да излезе. Вратата се затвори и в помещението настъпи мрак. Сара не се страхуваше от него, защото отново беше на това място, на което искаше да

(Бъде нищо)

Не искаше да мисли за Тереза, Денис, кръв, странници или да бъде сама. Просто искаше да затвори очи и да види черния цвят навсякъде.

Тъкмо се унасяше в сън, когато една ръка я стисна за гърлото. Започна да я души. Отвори очи.

— Тихо — прошепна й един глас.

Той принадлежеше на момиче… на силно момиче. Ръката около врата й беше като менгеме.

— Аз съм Кирстен — каза гласът. — Аз управлявам тази стая. Каквото кажа — това става, точка. Чатна ли?

Момичето отпусна хватката около врата на Сара. Детето се разкашля.

— Защо? — попита, след като успя да си поеме въздух.

— Какво защо?

— Защо трябва да правя каквото кажеш?

Една ръка се стрелна в мрака. Шамарът разтърси главата на Сара, а болката беше шокираща.

— Защото аз съм най-силната. Ще се видим на сутринта.

Сянката изчезна. Бузата на Сара гореше. Чувстваше се по-самотна от всякога.

Да, но знаеш ли какво?

Какво?

Поне не си ревла.

Сара осъзна, че това е самата истина. Тя не беше изплашена. Беше гневна.

Докато заспиваше, думите на Кирстен се завърнаха отново при нея.

„Аз съм най-силната. “

Гневът се надигна като експлозия в нея.

Няма да е завинаги.

И потъна в благословен мрак.

* * *

Здрасти отново. Пак съм аз, съвременната версия.

Сега като се замисля, Кирстен не беше напълно в грешка, да знаеш. Такива са домовете за сираци — най-силните командват останалите. Тя ме научи на това, макар че тогава не й благодарих. По дяволите, бях само на шест. Сега съм по-голяма и осъзнавам действителността.

Някой трябваше да го направи.

Някой трябваше да ми предаде този урок.

* * *

Оставям дневника и изгряващото слънце ме приветства през прозорците. Няма начин да приключа с четенето, преди да тръгна за работа, но поне получих отговор: никой не й е вярвал, защото той е прикрил следите си, когато е убил семейство Лангстром. Никой не е преследвал Сара, мислели са си всички, просто е имала поредица от доста лош късмет. Това е продължило и с първото й приемно семейство.

Но оттук възниква друг въпрос: защо Странника е решил да се разкрие сега?

За момента изгонвам всички въпроси за Сара и състоянието на духа й — тези ръбове са прекалено остри за подобен красив изгрев.

ВТОРА КНИГА

ХОРА, КОИТО ЯДАТ ДЕЦА

30

ПРОКЛИНАМ ДЪЖДА И СЕ ПОДГОТВЯМ да хукна към стълбите на сградата на ФБР.

В Южна Калифорния имаше прекалено малко дъжд и прекалено много слънце през последното десетилетие. Майката природа си наваксва за изгубеното време с тежка буря на всеки три-четири дни. Започна се през февруари и вече два месеца е така. Вече почти не ми прави впечатление.

Никой не носи чадър в Лос Анджелис, дори да се налага. Аз не съм изключение от това правило. Прибирам копието от дневника на Сара под сакото си, за да го предпазя, вземам си чантата и изваждам ключа от запалването.

Отварям вратата и хуквам да бягам, като през цялото време ругая, ругая, ругая. Подгизвам.

— Добре си се намокрила, Смоуки — отбелязва Мич, когато минавам покрай него.

Не се очаква отговор, различен от намръщване или усмивка. Мич е шефът на охраната на сградата. Той е бивш военен с прошарена коса, на петдесет и пет години или някъде там, строен, с ястребови очи и вътрешна хладина.

Качвам се в асансьора и натискам копчето за етажа, на който се намира офисът ни. Вътре има и други агенти, които изглеждат също толкова подгизнали като мен. Всеки е мокър, станал жертва на прищевките на географската ни ширина.

Моето подразделение е известно като „НЦАЖП Координационен“. НЦАЖП означава Националния център за анализ на жестоки престъпления, чиято централа е във Вашингтон. Всеки офис на тази служба си има местен „представител“, подобно на рекламно лице на една мрежа на смъртта. В по-заспалите и по-спокойни райони само един агент отговаря за всичко, включително и за „НЦЖАП Координационен“, за разлика от по-големите и по-оживени места, където устите за хранене са много повече.

Ние, служителите в това подразделение, сме специални. Ние се занимаваме с най-доброто от най-доброто от света на психарите, което оправдава длъжността „координатор“ на пълен работен ден (аз) и екип от още няколко агенти. Вече почти десетилетие съм начело на този отдел. Лично си избрах всички, които работят в него. Те са най-добрите според моето не особено скромно мнение.

ФБР е просто поредната бюрокрация, така че постоянно се носят слухове за промяна в името и състава на моя екип. Засега сме тук и сме повече от заети.

Тръгвам по коридора, като си капя върху тънкия сив мокет, завивам първо надясно, а после и наляво, докато стигна до офиса на „НЦАЖП Координационен“, по-известен в сградата като „Офиса на смъртта“. Влизам и носът ми веднага долавя миризмата на кафе.

— Господи, подгизнала си.

Дарявам Кали със злобен поглед. Тя, разбира се, е суха, прекрасна и красива. Е, не точно прекрасна. Очите й са изморени. Може би това е смесицата от болка и болкоуспокоителни? Или просто липсата на сън?

— Готово ли е кафето? — избоботвам аз.

Нуждата за кофеин е невероятна.

— Разбира се — отвръща Кали и се преструва, че е обидена. — Да не би да си имаш работа с някой аматьор? — Тя сочи каната. — Прясно сварено. Ръчно набрано тази сутрин от моя милост.

Отивам и си наливам чаша. Отпивам и потръпвам от свещено удоволствие.

— Ти си любимката ми, Кали.

— Естествено, че съм.

Алън се появява от вътрешността на офиса ни с чаша в ръка.

— Мислех, че аз съм ти любимец — избоботва той.

— Така е.

— Няма как да имаш повече от един любимец — оплаква се Кали.

Вдигам чашата си в тост и се усмихвам.

— Аз съм шефката. Мога да имам колкото си искам любимци. Мога дори да ги карам на ротационен принцип. Алън в понеделник, ти във вторник, Джеймс… добре де, Джеймс не влиза в картинката. Но ми схванахте идеята.

— Така е — отвръща Алън, също вдига чашата си в тост и ми се усмихва.

Всички изпадаме в комфортно мълчание и отпиваме от божественото кафе на Кали. Утрото е изключително приятно. Невинаги е така… в интерес на истината рядко ни се удава подобна възможност. Много, много сутрини пием кафето си в стиропорени чашки и накрак и е доста далеч от божествено.

— Всички ли пристигнахте преди мен? — питам аз. — Господи. Смятах се за ранна птица. За шефка за пример и така нататък.

— Джеймс още го няма — отвръща Алън. — Снощи не можах да спя. Започнах да чета дневника. — Вдига нов тост с чашата си, но този път жестът е изпълнен със сарказъм. — Благодаря ти.

— Подкрепям — намесва се Кали.

— Значи всички сме така — отвръщам аз и потривам очи е ръка. — Докъде стигнахте?

— До отиването й във втория приемен дом — отговаря Алън.

— Аз още не съм — признавам. — Кали?

— Прочетох го целия — отвръща тя.

Вратата се отваря и влиза Джеймс. Вътрешно ликувам, че е подгизнал също като мен. И че е закъснял. Ха-ха.

Не казва нищо на никого. Просто минава покрай нас и отива на бюрото си.

— Добро утро — провиква се Кали след него.

— Прочетох дневника — отвръща той.

Това е всичко, което казва. Няма „здравейте“ или „добро утро“. При Джеймс само работата е важна.

— Ние сме на ход — казвам аз. — Да се захващаме за работа.

* * *

Стоя пред всички. Аз съм права, а те седнали.

— Да започнем с дневника. — Казвам им докъде съм стигнала. — Джеймс, ти си го прочел целия. Запознай ме с по-важното. Има ли нещо съществено в частта, която не съм чела?

Той обмисля въпроса ми.

— И да, и не. Тя отива в следващ приемен дом и там нещата също не приключват добре. Освен това преживява някои лоши неща в дома за сираци. На едно място дори намеква, че е била сексуално тормозена.

— Чудесно — измърморвам аз.

— От чисто следователска гледна точка има три момента в дневника й, които трябва да разгледаме много внимателно. Първото местопрестъпление — убийството на родителите й. Ченгето, чието внимание е привлякла. Кати Джоунс. Джоунс е изчезнала по-късно. Сара няма представа защо.

— Интересно — отбелязва Алън.

— Третият момент е споменаването на предишни жертви — поета и ученика по философия.

— Добре, това е важно — съгласявам се аз. — Сега да поговорим за мотива. Отмъщението. Някой да не е съгласен с това предположение?

— Има логика — отвръща Алън. — „Болка“, „правосъдие“, всичко това. Въпросът е за какво отмъщава? И каква е ролята на Сара?

— Греховете на бащата — предполагам аз.

Всички изглеждат объркани. Запознавам ги с изводите, до които стигнах миналата вечер.

— Интересно — измърморва Джеймс. — Възможно е да е заради нещо, което дядото е направил.

— Да разгледаме цялата картина. Казал е на Сара, че ще я „направи по свой образ и подобие“. Нарекъл я е своята скулптура и я е кръстил „Разрушен живот“. Какво ни говори това?

— Ако иска да я превърне в себе си, значи мисли, че неговият живот е бил опропастен — отвръща Алън.

— Точно така. Затова изработва дългосрочен план, не да я убие, а да я унищожи емоционално. Доста жестока патология. Това ни подсказва, че не е бил просто пренебрегван от мама. Било му е причинено нещо, което да го накара да опропасти живота на едно момиче. Какви са възможностите?

— Предвид концепцията „по свой образ и подобие“ казва Алън, — той я прави сирак. Вероятно той също е останал сирак в съвсем ранна възраст.

— Добре. Какво друго?

— Мисля, че за него не са били полагани никакви грижи — намесва се Джеймс. — Унищожил е всичко и всеки, който е искал да помогне на Сара. Напълно я е изолирал.

— Добре.

— Освен това — продължава Джеймс — можем да предположим, че е бил подлаган на сексуален тормоз.

— На какво основание?

— Логично е. Бил е сирак, без никаква емоционална подкрепа, попаднал е в грешните ръце. Статистически погледнато, шансовете да е бил сексуално тормозен са много големи. Това се вписва и в плана му за Сара. Вписва се в нуждата дори да има план.

— Кали? Имаш ли да добавиш нещо? — питам аз.

Усмивката й е загадъчна.

— Да, но засега само ще кажа, че съм съгласна. Оставете ме за накрая.

Намръщвам й се, но тя не ми обръща внимание, отпива си спокойно от кафето и ми се усмихва.

— Значи е останал сирак и е бил насилван — продължавам аз. — Въпросът е за какво търси отмъщение за едно от двете или и за двете? И защо взема толкова жертви?

— Не те разбирам — казва Алън.

— Сара е жива жертва, един вид символичен приемник на отмъщението. Добре. Ако следваме тази логика, то семейство Кингсли са станали случайна жертва. Косвена жертва. Просто лош късмет, че точно те са осиновили Сара. Но също така имаме според дневника й поета и ученика по философия. Защо е убил и тях? Защо има разлика в методите му при тези жертви и при Варгас?

Алън поклаща глава.

— Направо ме изгуби.

— Варгас е бил третиран по същия начин като семейство Кингсли — обяснява Джеймс. — Гърлото му е прерязано, изкормен е. Ужасна смърт, но не и най-болезнената на света. Когато говори за поета и ученика по философия, всичко е различно. Сякаш тяхната смърт не е била никак забавна. Същото е със Сам и Линда Лангстром. При тях не е бързал и не е пестил болката.

— Искаш да кажеш, че променя стила си на работа според тежестта на престъпленията им? — пита Кали.

— Казвам, че той смята, че раздава правосъдие. Изхождайки от тази парадигма, не всяко престъпление заслужава едно и също наказание.

Алън кима.

— Съгласен съм. Нека ги наречем първостепенни и второстепенни жертви. Варгас и Кингсли са второстепенни. Сара и родителите й, поетът и философът са първостепенни и заслужават най-лошото, на което е способен.

— Да — отвръща Джеймс.

— Според нашата теория обаче Сам и Линда също са един вид второстепенни — размишлява Алън на глас. — Те са потомци на истинския злодей.

— За него не са такива. Всичко пасва. Ако дядо Лангстром е направил нещо лошо на Странника като дете, но не е жив, за да бъде съден, то тогава наследниците му заслужават да страдат вместо него — обяснява Джеймс.

— Това също така означава, че Странника смята престъпленията на дядото за изключително лоши — казвам аз.

— На какво се гради предположението ти, на стореното на Сара? — пита Джеймс.

— Разбира се.

— Откъде да знаем, че поетът и ученикът по философия, които и да са те, също нямат деца? Откъде си сигурна, че няма и други като Сара?

Млъквам за миг, за да обмисля тази неприятна и ужасна мисъл.

— Май не съм. Добре, значи смятаме, че е бил сирак, попаднал е в грешните ръце и е бил тормозен. Белезите по ходилата му подкрепят подобно твърдение. Нещо друго?

Мълчание.

— Мой ред е — казва Кали. — Прекарах голяма част от миналата вечер в преравяне на компютъра на господин Варгас. Претъпкан е с порнография от всякакъв тип, включително и хардкор детско порно. Явно не подбира особено. В добавка към детското порно има скат и животинско — прави физиономия. — Ядене на повръщано.

— Добре, схванахме — намесва се Алън отвратен.

— Съжалявам. Изглежда, че го е използвал за лична употреба. Всичко това подкрепя твърдението ни, че господин Варгас не е бил приятен тип. Имейлът му не е особено полезен. Видеоклипът от своя страна — да.

— Видеоклип? На какво? — питам аз.

Кали сочи монитора си.

— Съберете се и ще ви покажа.

Образуваме полукръг. На екрана се отваря медия плейърът.

— Готови ли сте? — пита тя.

— Давай — отвръщам аз.

Тя натиска бутона за пускане. В началото всичко е черно. След малко се появява грозен килим.

— Това ми е познато — измърморвам аз. — Килимът е от апартамента на Варгас.

Камерата потреперва и кадърът полита нагоре, след което започва да се върти като пиян, докато устройството не е монтирано върху триножник. Насочва се към същото легло, на което намерихме труповете на Варгас и компаньонката му. Голо момиче се катери с усилия върху матрака. Много е младо, едва са й пораснали косъмчета. Необходимо й е известно време, докато се намести на ръце и колене. На китките си има белезници.

— Това е момичето от снощи — казвам аз.

Един глас извън кадър мърмори нещо. Не разбирам какво е то, но тя се обръща и поглежда право към камерата. Все още живото й лице е кротко и примирено. Не е много по-различно от мъртвата му версия. Очите й са сини и красиви, но са празни като кофа. Изпразнени от нищото.

В кадър се появява Хосе Варгас. Облечен е в сини дънки и мръсна бяла тениска. Стойката му е леко прегърбена. Небръснат е. Изглежда изморен, но очите му са живи. На път е да направи нещо.

— Това в ръката му пръчка ли е? — пита Алън.

— Да — отговаря Кали.

Пръчката представлява тънка клонка, откъсната от някое дърво. Варгас се е подготвил да наказва по старомодния начин.

Отива зад момичето. Навежда се напред, за да провери камерата. Кима. Оглежда с критичен поглед жертвата си.

— Вдигни задника нагоре, шибана puta[10] — излайва той.

Момичето едва мига. Помръдва се и се надупва.

— Така е по-добре. — Варгас оглежда отново стаята, камерата. — Всичко е както трябва. — Кима за последно и се обръща към обектива. Усмихва се с неговата противна усмивка, пълна с кафяви зъби и празни места между тях.

— Човекът има нужда от зъболекар — казва Алън.

— Здрасти, Господин Знаеш Кой — започва Варгас, — буенос диас. Аз съм старият ти приятел Хосе. — Посочва момичето. — Май някои неща никога не се променят. — Протяга ръце, за да обхване стаята. Свива рамене. — Други обаче го правят. Парите не са особено добри в последно време. Цялото време, което прекарах в затвора, не ми остави много — как им викаха? — работни умения. — Поредната беззъба усмивка. — Но аз имам умения, да? Знаеш го. Помня ги. Нещата, на които ме научи, когато бях по-млад, в онези по-приятни времена. Ще ти покажа колко много си спомням. Да?

Варгас вдига пръчката. Усмихва се.

— Дай урок на стоката, но не оставяй следи, които да свалят цената й. Хосе помни.

Варгас вдига ръка. Устата му се отваря. Прилича на грозна пещера. Изведнъж изражението му се превръща в хищническо. Не мисля, че го осъзнава. Пръчката застива над главата му, потреперва едва в развълнуваната му ръка и се стоварва долу. Ударът в ходилата на момичето е почти безшумен, но реакцията й е повече от очевидна. Очите й заплашват да изскочат от орбитите си, а устата й оформя голямо „О“. Миг по-късно потичат мълчаливи сълзи. Тя стиска зъби в опит да обязди болката.

— Кажи го, puta! — излайва Варгас.

— Т-ти си Богът — пелтечи момичето, — Аз благодаря на Бога.

— Акцентът й ми прилича на руски — отбелязва Джеймс.

Варгас стоварва отново пръчката в ходилата й. Очите му блестят още повече, а устата му е широко отворена. От нея дори тече една лига. Лудост.

Този път момичето извива цялото си тяло и изревава.

— Кажи го! — крещи и се хили извергът.

Всичко се повтаря още няколко пъти, след което свършва. Варгас е задъхан и потен, а очите му са възбудени. Виждам издутината в дънките му. Момичето плаче на глас.

Варгас се спира за малко, явно си е спомнил първоначалната си цел. Маха един мазен кичур коса от челото си и дарява камерата с поредната тънка и мръснишка усмивка.

— Виждаш ли? Всичко помня. — Момичето плаче още по-силно. — Млъкни, шибана puta! — излайва насреща й мъжът, раздразнен от прекъсването. Тя слага ръце на устата си, за да приглуши шума.

— Мисля, Господин Знаеш Кой, че ще дадеш пари на Хосе за това, което помни. — Поредната гротескна усмивка. — Давай, гледай отново. Знам, че ще го направиш, да? Хосе те помни добре. Тези неща ти доставят наслада. Ще гледаш това отново и ще мислиш какво да кажеш на Хосе, когато говориш с него. Адиос.

Варгас поглежда плачещото момиче, потърква чатала си и се усмихва на камерата.

Черно.

— Уха — казвам аз. Повдига ми се.

— Господин Знаеш Кой. Много оригинално. Значи Варгас изнудва някой, който е запознат с този метод на мъчения — казва Алън.

— Промяна в моделите на поведение — споделя мнението си Джеймс. — Мъчения и насилствена, повтаряща се употреба на унизителна фраза, която е доказателство за подчинение.

— Наранява ходилата, за да не оставя следи по останалите части на тялото и да намали цената — добавя Алън.

— Всичко се връзва — казвам аз. — Странника има същите белези. Това не е съвпадение. Опитът за изнудване на Варгас доказва участието и на други и потвърждава сексуалния тормоз.

— Знаеш ли какво? — пита Алън и поклаща глава. — Ако не се отклонява от такива като Варгас, нямам особен проблем с нашия извършител. — Лицето му е сериозно. — Хора, които причиняват подобни неща на деца, заслужават да умрат.

Никой не оспорва гледната му точка.

— Претърсих чинно харддиска му — казва Кали. — Бях сигурна, че ще открия нещо. Поради някаква причина Варгас е конвертирал[11] видеозаписа. Смятах, че го е качил на някой сървър или на друго място. — Поклаща глава. — Не е. Предполагам, че го е конвертирал, след което го е записал на диск и го е изпратил на човека, когото е изнудвал.

— Всичко това ни отвежда отново до трафика на хора — казвам аз. — Бари каза, че ние сме се занимавали с това. Случаят е бил наш. Много е важно да разберем какво се е случило. — Потривам лице и отивам в предната част на офиса. — Добре, с какво друго разполагаме?

— Основна промяна в поведението му — отбелязва Джеймс. — Когато е убил семейство Лангстром, е направил всичко необходимо, за да прикрие следите си. Сега излиза на открито. Защо?

— Причините могат да бъдат безброй — избоботва Алън. — Може би е болен, умира или му свършва времето. Може би му е отнело известно време, за да разбере самоличностите на лицата, които трябва да убие. Интересно съвпадение е, че всичко се случва по едно и също време със схемата за изнудване на Варгас. Явно някои неща, които са били заровени, отново се появяват на бял свят.

— Можем да заключим, че това е краят на играта — казвам аз. — Той знае, че ще го погнем. По дяволите, копелето направо ни прати покани. За него краят наближава.

— Какво ще правим от тук нататък, сладкишче?

Обмислям въпроса. Посоките, в които можем да поемем, са много. Кои са тези, които могат да ни отведат някъде?

— Време е да си разделим задачите. Алън, искам да се заемеш със семейство Лангстром. Събери всякаква информация за тях, за смъртта и миналото им. Искам да знам всичко. Разбери кой е дядото. Ако предчувствието ми не ме лъже, той е важен. Обади се на Бари, ако имаш нужда от помощ с местните.

— Ясно.

— Джеймс, искам да поработиш върху две неща. Да потърсиш във VICAP[12] убийствата на поета и ученика по философия. Нека видим дали ще успеем да разберем кои са.

VICAP означава Програма за оценяване на криминалните случаи с повишено ниво на насилие. Целта й е да се създаде база с данни за жестоки престъпления, в която може да се влиза от цялата страна.

— Добре. Какво е второто?

Запознавам го с компютърната програма, инсталирана на компютъра на Майкъл Кингсли.

— Провери докъде са стигнали и дали имат нужда от помощ. Също така съвсем скоро искам да поговорим на четири очи.

— Добре.

Не пита какво имам предвид под „четири очи“, защото е наясно, че желая да погледнем по-отблизо психическата картина на Странника, да осъществим единствената „допирна точка на умовете ни“, на която сме способни.

— А аз какво да правя? — пита Кали.

— Обади се на Бари и провери докъде е стигнал със скицата на татуировката. Питай го също дали е успял да идентифицира рускинята.

— Нещо друго?

— Засега не. Това е, хора.

Всички се заемат със задачите си. Влизам в своя офис и затварям вратата. Трябва да отида при заместник-директора, за да разбера какво знае за Варгас, но предвид прочетеното снощи, първо смятам да свърша нещо друго. Обаждам се на Томи. Той вдига на второто позвъняване.

— Здрасти.

— Здрасти — отговарям му и се усмихвам вътрешно. — Нуждая се от професионална услуга.

— Слушам.

— Трябва ми бодигард.

— За теб?

— Не. За жертвата, за която ти разказах — шестнадесетгодишната Сара.

Томи е напълно делови.

— Знаем ли кой е след нея?

— Не точно.

— Знаем ли кога ще го направи?

— Не. Има и уловка. Сара не е нормална жертва — не тя, а тези около нея умират.

Томи мълчи известно време.

— Не мога да ти помогна. Знаеш, че бих го направил, ако имах възможност, но се намирам по средата на нещо.

— Знам. — Не го притискам да ми каже каква е това „нещо“. Томи е майстор на лаконизма. Възможно е, докато разговаря с мен, колата му да е заобиколена от убийци с оръжия.

— Нямате ли хора за подобни ситуации? — пита той.

— Имаме за наблюдение, но аз искам през цялото време да я пази професионален бодигард. Ще се договоря с шефа и Бюрото ще покрие разходите.

— Ясно. Е, имам някого предвид. Жена. Добра е.

Усещам колебание в гласа му.

— Какво има? — питам аз.

— Просто слухове.

— За нея?

— Да.

— Като например?

— Казват, че преди си е прекарвала времето, като е убивала хора.

Млъквам за миг.

— Какви хора? — питам аз.

— Такива, които правителството на Съединените американски щати желае мъртви. — Томи също млъква за миг. — Това е само слух. Ако вярваш на такива.

Обмислям думите му.

— Какво мислиш за нея, Томи?

— Тя е лоялна и смъртоносна. Можеш да й имаш доверие.

Потривам очи, докато размишлявам. Въздишам.

— Добре. Дай ми номера й.

— Ще ти го пратя.

— Познаваш доста интересни хора, Томи.

— Също като теб.

Отново се усмихвам.

— Да. Като мен.

— Трябва да вървя.

— Знам, знам. Намираш се по средата на нещо. Ще ти се обадя по-късно.

Той затваря. За момент просто стоя и се чудя какъв ще бъде един „лоялен и смъртоносен“ човек. Почукване на вратата ме изважда от мислите ми.

Джеймс надниква вътре.

— Готова ли си? — пита ме.

Поглеждам часовника на стената. Предполагам, че заместник-директорът може да ме почака още малко.

— Да. Хайде да поговорим за нашия психар.

31

ДВАМАТА С ДЖЕЙМС СМЕ В ОФИСА МИ, зад затворени врати. Само аз и ти сме, мой намусен приятелю.

Джеймс, мизантропът Джеймс, има същата дарба като мен. Неговите несъобразителност и грубост — човекът е пълен задник, няма спор — нямат никакво значение, когато седнем да разнищваме злото. Той го вижда по същия начин като мен. Чува го, усеща го, разбира го.

— Имаш преимущество, Джеймс. Чел си целия дневник. Прочете ли бележките, които ти пратих?

— Да.

— Кажи ми какво мислиш.

Той се взира в някакво петно на стената над главата ми.

— Вярвам, че мотивът отмъщение е правилен. Видеото с Варгас, съобщенията по стените — най-вече препратките към правосъдието, — всичко се вписва. Усещането ми, докато четях дневника обаче, е, че е започнал да смесва парадигмите.

— Говори на английски, Джеймс.

— Казано просто, първоначалната му цел е била чиста. Отмъщение. Претърпял е лоши неща, прави лоши неща на тези, които са пряко замесени… или както смятаме в случая на Сара, наследниците на пряко замесените. Това е пътеката, която следваме и която според мен ще ни отведе на правилното място. — Той се отпуска на стола си. — Но да разгледаме начина, по който раздава правосъдие.

— Чрез болка.

Джеймс се усмихва. Това е нещо много рядко.

— Точно така. Крайната му цел е убийство. Но колко бързо ще убие… е, зависи от болката, която смята, че заслужава жертвата му преди това. Обсебен е от темата. Мисля, че е преминал линията между това наистина да раздава правосъдие и да се наслаждава от причиняването на болка.

Обмислям думите на Джеймс. Поведението, което описва, е често срещано, прекалено често срещано даже. Насилваният се превръща в насилник. Тормозеното дете се превръща в човек, който тормози деца. Насилието е заразно.

Представям си Странника на колене като онова бедно момиче от видеото, а някакъв лигавещ се непознат шиба краката му отново и отново.

Болка.

Той пораства, целият изпълнен с гняв, и решава, че е време за разплата. Придържа се към плана си и всичко е както трябва, но в един момент… нещо прищраква. Яростта, която се опитва да изкупи, мутира в наслада.

Чувства се много по-добре, когато държи пръчката, а не е удрян с нея. Толкова по-добре, че започва да изпитва удоволствие. По дяволите, започва да се чувства чудесно. Веднъж човек попадне ли в тази дупка, бялото се превръща в сиво и няма излизане от нея. Това обяснява противоречията на местопрестъпленията. Рисуването с кръв и ерекцията срещу спокойствието и хладнокръвието на човек с план.

— Значи вече му харесва — казвам аз.

— Мисля, че има нужда да го прави — отвръща Джеймс. — Също така смята, че си има причина. Старото схващане, че целта оправдава средствата. Виновните трябва да бъдат наказани. Ако пострадат невинни, докато го прави — е, това е жалко.

— Не чак толкова.

— Правилно. Виж Сара. Много му харесва онова, което й е причинил. Възбужда го. — Джеймс свива рамене. — Пристрастен е. Обзалагам се, че креативността му ще се стовари и срещу други жертви. Ако можем да погледнем в съзнанието му, определено ще открием въображаеми и цветни начини за убиване, които ще бъдат вариации на квинтесенцията на болката.

Всичко, което казва, е недоказано и недоказуемо, но имам чувството, че е правилно. Думите му карат нещо в мен да се размърда и да задвижи колелата. Нашият човек не е психично болен. Той знае какво прави и защо. Жертвите му не принадлежат на някаква категория, те са директно свързани с миналото му. Но — има едно голямо но — вече е пристрастен към смъртта. Убийството вече не е просто разрешение на несправедливостите. Превърнало се е в сексуален акт.

— Да обърнем специално внимание на две неща — казвам аз. — Промяната в поведението му и плана му как да завършат нещата за Сара.

Джеймс поклаща глава.

— Притеснявам се за първото. Мога да го разбера защо е излязъл на открито и причините за това. Свързано е с отмъщението като мотив. Той не иска просто да изпитат болката, но и светът да разбере защо им я причинява.

— Разбира се.

— Но той също е осъзнал промените в себе си. Мисля, че първоначалният му план може да е съдържал неговото залавяне, излизането му от играта на върха на славата му, за да могат постъпките му да останат в историята в целия си блясък. Сега вече е открил, че изпитва удоволствие от убиването на хора. Ако умре, няма да може да го прави повече. Този наркотик е прекалено силен, за да се откаже от него.

— Ако не желае да бъде заловен, то той е имал достатъчно време, за да състави план за бягство.

— Точно. Мисля, че първоначалното намерение на плана си остава в сила. Иска всичко да излезе на бял свят — грешниците и греховете им. Но предпочита да се измъкне след това. Вероятно с мисълта, че трябва да продължи „работата“ си. Все пак има прекалено много грешници на света.

— Трябва да бъдем много внимателни — промърморвам аз. — По някое време ще се опита да ни води за носовете. Трябва да внимаваме за това и да оспорваме заключенията си.

— Да.

Въздишам.

— Добре. Какво мислиш за Сара? Дали ще приключи всичко, като я убие? Или ще я остави жива?

Джеймс обмисля въпроса ми, докато се взира в тавана.

— Мисля… че всичко зависи от това доколко ще я превърне в свой образ и подобие и доколко ще може да се оприличи с нея. Дали тя наистина ще се превърне в него? Нямам представа дали след това ще я остави жива, ще я измъчва, или ще я убие милостиво.

— В момента й уреждам защита.

— Препоръчително е.

Почуквам с пръсти по бюрото.

— На база видеозаписа на Варгас, мотива и белезите на ходилата, стигнах до следното заключение: бил е жертва на организиран трафик на деца, което му е донесло много физически и сексуален тормоз. Това се е случвало доста дълго време и сега, след като вече е станал възрастен, той е разярен и се бори да оправи нещата. Така да се каже.

Джеймс свива рамене.

— Възможно е. Поне що се отнася до някои аспекти. Жалко е наистина.

— Кое?

— Видя рускинчето. Беше пречупена. Нищо съществено не беше останало вътре в нея. Нашият извършител обаче не е пречупен, никак даже. Това означава, че е бил силен, когато всичко е започнало. Основите му са били стабилни.

— В голямата картина той също е пречупен, но разбирам какво имаш предвид. Има ли нещо, което можеш да добавиш?

— Да. Попита ме дали има нещо съществено в дневника. Очевидно по-голямата част от него е истина или поне нейната представа за истина е такава, но…

— Чакай малко. Кажи ми защо мислиш така. Защо вярваш в написаното.

— Проста логика. Приемаме като даденост, че Сара Лангстром не е извършителят на убийствата на Кингсли. Така. Това момиче прекарва последните няколко месеца в описване на ненормалник, който убива хората около нея и след това всичко се случва? Шансовете това да е съвпадение са астрономически ниски. На светлината на убийствата на членовете на семейство Кингсли историята на Сара има смисъл само ако част от нея е истина… или ако може да предвижда бъдещето.

Премигвам.

— Да, прав си. Има логика. Какво казваше?

— Казвах, че макар да вярвам в по-голямата част от историята й, нещо липсва. Не мога да го посоча с пръст, но нещо, някакъв аспект от разказа й ме тревожи.

— Смяташ, че лъже за нещо?

Джеймс въздиша раздразнен.

— Не мога да преценя. Просто имам такова усещане. Смятам да прочета отново дневника. Когато разбера какво е, ще ти кажа.

— Трябва да се довериш на инстинкта си.

Джеймс става и тръгва да излиза. Спира се на вратата. Обръща се към мен.

— Разбра ли каква е Сара за нас?

Намръщвам се.

— Какво имаш предвид?

— Разбра ли какво представлява за нас? Знаем как я вижда Странника — тя е неговата скулптура. Творение от болка, направено заради отмъщението му. Но тя представлява нещо и за нас. Осъзнах го снощи. Чудех се дали и ти си го осъзнала.

Вторачвам се в него в търсене на отговора.

— Съжалявам — отвръщам аз. — Не знам за какво говориш.

— Тя е Всяка жертва, Смоуки. Когато четем историята й, веднага си казваме, че тя е всяка жертва, която не сме успели да спасим. Мисля, че той знае това. Затова я размахва пред нас. Размахва я пред очите ни и ни кара да я гледаме как пищи.

Джеймс излиза и ме оставя втрещена.

Прав е, разбирам го. Вписва се в собствената ми представа за нещата.

Просто съм изненадана, че Джеймс е толкова загрижен, че е успял да разбере това нещо.

Тогава си спомням за сестра му и обмислям думите му, както и дълбочината на чувствата, които се изискват, за да се стигне до подобно заключение. Роза беше жертва, която Джеймс не успя да спаси.

Това ли е истинската причина да е толкова противен? Защото не е успял да превъзмогне смъртта на сестра си?

Може би.

Въпреки това е прав и забележката му изисква да бъдем още по-внимателни.

Сара не е просто отмъщението на Странника — тя е също неговата примамка.

32

— ОТИВАМ ПРИ ЗАМЕСТНИК-ДИРЕКТОРА — казвам на Кали, когато излизам от офиса си. — Ела с мен.

— Защо?

— Случаят с трафика? Оказа се, че е бил замесен.

— Не думай?

— Честен кръст и така нататък.

* * *

Отново съм в този офис без прозорци, седнала заедно с Кали пред сивия мегалит, който заместник-директор Джоунс нарича бюро.

— Разкажи ми за случая — минава направо на темата той, като ни спестява всякакви излишни приказки. — Искам да разбера всичко за Хосе Варгас.

Запознавам го със случилото се до този момент. Когато приключвам, Джоунс се отпуска на стола си, гледа ме известно време и почуква с пръсти подлакътника си.

— Смятате, че този извършител — Странника — е малтретирано дете от миналото на Варгас?

— Това е настоящата ни работна теория — отвръщам аз.

— Добра е. Белезите по ходилата на извършителя и на рускинята? Виждал съм това и преди.

— Казахте, че сте участвали в случай за трафик на хора, в който Варгас е бил заподозрян.

— Да. Бях в екипа през 1979 година под прякото ръководство на агент Даниъл Халибъртън. — Джоунс поклаща глава. — Халибъртън беше стар служител, истински динозавър, но също така чудесен следовател. Силен. Бях съвсем нов, на две години. Случаят беше доста грозен. Нещата не бяха красиви. Въпреки това бях развълнуван. Знаеш за какво говоря.

— Да, сър.

— Отделът за борба е наркотиците и порока към лосанджелиската полиция имаше опит с децата проститутки и детското порно. Това е сериозен проблем от доста време, но случаят ни беше различен. Забелязахме, че много от тези деца имаха нещо общо.

— Нека позная — намесва се Кали. — Белези по ходилата.

— Това беше едното. Също така никое от децата не беше от САЩ. Основно бяха от Южна Америка, а някои идваха от Европа. Предполагахме, че европейските са отвеждани в Южна Америка, след което бяха водени тук, в Щатите.

Заместник-директорът млъква за миг, за да се върне в миналото.

— Повечето от жертвите бяха момичета, но имаше и момчета. Възрастта им беше между 7 и 13 години, нямаше по-големи. Всички бяха в лошо състояние. Много от тях страдаха от сексуални болести и неизлекувани вагинални и анални разкъсвания… — размахва ръка. — Схванахте картинката. Достатъчно е да кажа, че това беше случай, който хората щяха да запомнят.

— Единственото хубаво при педофилите е — казвам аз, — че всички ги мразят.

— Да. Та, полицията на Лос Анджелис ни се обади. На никого не му пукаше за заслуги, пиар и слава. Това беше хубаво. Сформирахме екип, те направиха същото и приложихме сериозна съдебна преса. — На лицето му се появява лека усмивка. — Това беше нещо различно тогава, за разлика от сега. Моралните спорове в службите на реда не бяха толкова… настоятелни.

— Според мен искате да кажете — хипотетично, разбира се, — че заподозрените са били разпитани в доста агресивна обстановка.

Усмивката на заместник-директора е мрачна.

— И така може да се каже. „Пациентът има наличие на необясними синини.“ Нещо от този род. Не си падам по тези неща, но… — свива рамене, изпълнен от болка. — Халибъртън и приятелчетата му бяха от друго поколение. Но и трафикантите бяха умни. Имаха само един контакт. Парите сменяха притежателя си и след това децата сменяха притежателя си. Нямаше никакви последващи взаимоотношения между купувача и продавача.

— За колко деца говорим? — питам аз.

— Пет. Три момичета, две момчета. Бройката спадна до две момичета и едно момче скоро след като ги взехме под опеката си.

— Защо?

— Едно от момичетата и едно от момчетата не можаха да понесат повече. Самоубиха се. Разполагахме с децата — продължава да разнищва трагедията Джоунс, иска да приключи по-бързо с нея — и мръсотията, която ги беше довела при нас. Едно от момичетата и едно от момчетата бяха собственост на един сутеньор истински тъпак на име Лирой Пъркинс. Душата на този човек беше като леден блок. Дори не си падаше по деца, просто харесваше парите, които му носеха.

— Това е още по-лошо — отвръщам аз.

— Другото момиче беше собственост на перверзник, който си падаше по деца. Беше направил малко пари, като се снима как прави секс с детето и продаваше филмите на такива като него. Името му беше Томи О’Дел. Хипотетично, голяма част от ченгетата и агентите се изсипаха доста тежко на главите на Лирой и Томи. Те не искаха да проговорят. Заплашихме ги, че ще ги вкараме в затвора и ще пуснем слуха кои са на другите затворници. Не постигнахме нищо. Смятах, че О’Дел ще се пречупи. Той беше истински червей. Но не го стори. Лирой така и не поддаде. По едно време каза на Халибъртън: „Ако говоря с теб, ще ме убиват седмици наред. След това ще пречукат сестра ми, майка ми… по дяволите, дори ще изтрепят цветята ми. Предпочитам да се пробвам вътре“.

— Бил е убеден, че си има работа с доста опасни хора — казва Кали.

— По-опасни от нас, да. Стигнахме далеч в опитите си да измъкнем нещо от тях, но не постигнахме никакъв успех. Останаха ни само децата. Отне ни известно време и убеждаване, но две от тях се съгласиха да разкажат какво са преживели. — Заместник-директорът се намръщва. — Много лоши неща. Добре известното шибане на краката заедно с унизителни обиди и изнасилвания. През по-голямата част от времето са носили качулки или очите им са били вързани. Били са изолирани както едно от друго, така и от трафикантите. Въпреки това едно от децата видяло Варгас и чуло името му. Можеше дори да го опише. Веднага го прибрахме. — Погледът в очите му е леден. — Бяхме готови да сторим абсолютно всичко, за да го накараме да говори, и този път — хипотетично — бях готов да вкарам юмруците си в употреба.

Джоунс млъква за миг. Под изражението му се крие съжаление.

— Името на момчето беше Хуан. Беше на девет. Сладко, умно хлапе, което говореше доста, въпреки че заекваше леко. Беше от Аржентина. Възхищавах му се. Всички му се възхищавахме. Беше преминал през ада, но все още се бореше, за да си задържи главата над водата, и го правеше с достойнство. — Заместник-директорът ме дарява с поглед, който е на милион години. — Ах, какво достойнство. А беше само на девет.

— Какво се случи? — питам аз.

— Бяхме завели децата в една от секретните ни квартири. Нощта, преди Хуан официално да даде показания, някой нападна къщата. Убиха един полицай и един агент и отвлякоха трите деца.

— Отвлякоха ги?

— Да. Върнаха ги обратно в ада.

Не мога да говоря за момент, прекалено съм ужасена от мисълта. Тези деца са били спасени от чудовищата. Трябвало е да бъдат в безопасност.

— Това не сочи ли към…

— Вътрешна работа? — Джоунс кима. — Разбира се. Обърнахме всичко с главата надолу — тук и в полицейското управление на Лос Анджелис. Всеки в екипа беше сложен под микроскоп и му направиха метафорична ректална проверка. Нищо не откриха. Знаете ли коя е най-хубавата част? Не разполагахме с веществени доказателства, които да свържат Варгас с децата. Всичко, което имахме, бяха думите на изгубен свидетел.

Варгас се измъкна, а О’Дел и Пъркинс си тръгнаха. Пъркинс оцеля. О’Дел се спомина. Не се появиха повече деца с белези по ходилата. Не намерихме Хуан или другите две момичета, но чухме от един информатор, че някакви деца, които отговаряли на описанието, били пратени в Мексико и застреляни там. — Заместник-директорът свива рамене. Разгневен е дори след всичките тези години. — Всяка друга следа ни отвеждаше до задънена улица — от имиграционните служби, през наркотиците и борбата с порока до организираната престъпност. Хвърлихме мрежите си. Предупредихме другите градове. Нищо не излезе. Екипът беше разпуснат.

— Имам чувството, че онзи, който е стоял зад това тогава, още е наоколо — казвам аз. — Варгас е направил видеозаписа, за да го изнудва.

— Не ви ли се струва странно? — пита Кали.

— Кое?

— Лошите момчета са били голяма работа през 1979. Варгас не ми се стори като особено героична натура.

— Намери документацията по случая, Смоуки. Ако имаш нужда от отговори на някои въпроси, обади ми се. — Усмивката на Джоунс е тъжна. — Това беше моят случай, в който осъзнах ясно някои неща. До него момент смятах, че винаги хващаме лошите, че правосъдието възтържествува и така нататък. Това беше случаят, в който осъзнах, че ще има много подобни разследвания, в които лошите ще се измъкват. Също така осъзнах, че съществуват… — поколебава се —…хора, които ядат деца. Млъква за миг. — Метафорично казано.

Само дето не е никаква метафора, нали? Затова се поколеба. Те наистина ги ядат — сурови, плачещи и още топли. Поглъщат ги целите.

* * *

Връщам се в „Офиса на смъртта“. Кали е задвижила административните колела, които ще ни осигурят документацията по случая с трафика на хора. Мобилният ми иззвънява.

— Исках веднага да те информирам за нещо — казва Алън.

— Какво?

— Докато се ровех в миналото на семейство Кингсли, реших да проверя Кати Джоунс. Ченгето от дневника?

— Браво на теб. — Идеята е много добра. Тя е била трениран наблюдател на събитията и с годините е опознала Сара. — Какво откри?

— Само лоши и странни неща. Доста лоши. Е, и доста странни. Джоунс е станала детектив преди две години. Месец след това е напуснала работа завинаги.

— Защо?

— Била е нападната в дома си. Пребили са я и три дни е била в кома. Нататък става по-лошо.

— Как така?

— Удрял е главата й с тръба. Нанесъл й е много наранявания, но най-тежкото е, че перманентно е увредил оптичните й нерви. Тя е сляпа, Смоуки.

Изпадам в мълчание, за да обмисля думите му. Провалям се до известна степен.

— Но това не е всичко.

— Има и още?

— Нападателят я е шибал с пръчка. По ходилата. Достатъчно силно, за да й остави белези.

— Какво? — едва не изкрещявам, защото съм много изненадана.

— Няма шега. Моята реакция беше същата. Та, това е лошо, но…

— Вече знам кое е странното — оставил я е жива.

— Точно. Убил е всички други, за които знаем досега, без Сара. Защо не е убил и Джоунс?

— Говори ли с нея?

— Затова ти се обаждам. Намерих адреса й, но се намирам по средата на…

— Дай ми го. Двете с Кали ще отидем да я видим… — млъквам на видим. — Ще отидем да поговорим с нея.

33

КАТИ ДЖОУНС ЖИВЕЕ В АПАРТАМЕНТ В КВАРТАЛ "ТАРЗАНА", който е поредното доказателство за разширяващата се строителна дейност в покрайнините на Лос Анджелис. Сградата е приятна и поддържана, но и малко позастаряла.

Дъждът е спрял за момента, но небето е сиво и облаците все още изглеждат гневни. На двете с Кали ни беше необходим цял час, докато стигнем дотук. Ел Ей ненавижда дъжда и доказателство за това са двете катастрофи на магистралата, покрай които минахме.

Обадихме се предварително, но се свързахме единствено с гласова поща.

— Готова ли си? — питам Кали, застанали пред вратата на Джоунс.

— Не. Но въпреки това почукай.

Правя го.

Минава известно време. Чуваме стъпки по дюшеме и един глас, който е ясен, но несигурен.

— Кой е?

— Кати Джоунс? — питам аз.

Следва кратък миг на мълчание и сух отговор:

— Не, аз съм Кати Джоунс.

Кали ме поглежда с вдигната вежда.

— Госпожице Джоунс, аз съм специален агент Смоуки Барет от ФБР. Тук съм с друг агент, Кали Торн. Искаме да говорим с вас.

Мълчанието е тежко.

— За какво?

Мога да отговоря „относно нападението ви“, но решавам да предприема различен подход.

— Сара Лангстром.

— Какво се е случило?

Усещам огромното притеснение във въпроса й, примесено с доза смирение.

— Може ли да влезем, госпожице Джоунс?

Поредната мълчалива пауза, последвана от въздишка.

— Предполагам, че ще се наложи. Вече не излизам навън.

Отключва се и вратата се отваря.

Кати носи тъмни очила. Виждам малки белези в горната част на челото и слепоочията й. Тя е ниска жена, слаба и добре сложена. Атлетична. Облечена е в панталони и блуза без ръкави, които разкриват жилестите й, мускулести ръце.

— Заповядайте — кани ни тя.

Влизаме. Апартаментът е тъмен.

— Не се притеснявайте да си светнете някоя лампа. На мен не ми трябват. Очевидно. Но ги изгасете, когато си тръгвате.

Кати ни повежда с уверена крачка в дневната. Интериорът на апартамента е много по-нов от външността на сградата. Килимът е в меко бежово, а стените в мръснобяло. Мебелите са чисти и скучни.

— Домът ви е много приятен — казвам аз.

Тя сяда в едно кресло и ни сочи дивана си с плавен жест.

— Наех декоратор преди шест месеца.

Сядаме.

— Госпожице Джоунс…

— Кати.

— Кати — поправям се. — Тук сме заради Сара Лангстром.

— Вече го споменахте. Давайте направо или си вървете.

— Сляпа и сърдита — казва Кали.

Поглеждам я бясна. Макар че не съм изненадана, Кали е безспорен майстор по разчупването на леда. Тя вече е преценила Кати Джоунс и много преди мен е осъзнала нещо много важно — повече от всичко друго жената иска да бъде третирана като нормален човек. Кали е наясно, че се държи като задник, но иска да разбере дали ще стигне по-близо до нея чрез този подход.

Кати се ухилва насреща й.

— Съжалявам. Изморих се да се отнасят с мен като с инвалид, дори това да е самата истина. По-добре е такива хора да не ми се мяркат пред очите. — Усмивката се изпарява от лицето й. — Кажете ми, моля ви, какво е станало със Сара.

Разказвам й всичко за семейство Кингсли и за написаното в дневника. Говоря за Странника и й споделям резултатите от анализа, който сме му направили. Кати седи и слуша, а ушите й са обърнати по посока на гласа ми.

Когато приключвам, тя се отпуска на креслото си. Главата й се обръща към прозореца в кухнята. Чудя се дали действа несъзнателно, дали това не й е останало като навик от времето, когато все още е виждала.

— Значи най-накрая е показал лицето си — промърморва тя. — Един вид.

— Така изглежда — съгласява се Кали.

— Е, и това е нещо — казва Кати и поклаща глава. — Никога не се показа, когато аз бях на служба. Нито при семейство Лангстром, нито при останалите. Нито дори при мен.

Намръщвам се.

— Не разбирам. Сторил ви е това — откъде разбрахте, че не се е разкрил?

Усмивката на Кати е тъжна и горчива.

— Защото се увери, че ще си държа устата затворена. Това е достатъчно, за да остане скрит, не мислите ли?

— Как го направи?

— Както прави всичко. Използва нещата, които обичаш. При мен това беше Сара. Каза ми, цитирам: „Трай си и си дръж устата затворена или ще сторя същото на Сара, което ще сторя и на теб“. — Кати се намръщва, лицето й е смесица от гняв, страх и спомен за болката. — След това ме нарани. Не можех да му позволя да нарани и нея. Затова си държах устата затворена. Това и… — тя млъква, видимо е, че се чувства ужасно.

— Какво? — подканвам я аз.

— Заради това сте тук, нали? Искате да знаете защо ме остави жива. Защо не ме уби. Е, това е една от причините да си държа устата затворена. Защото оживях. Защото се страхувах. Не за нея. За себе си. Той ми каза, че ако не направя всичко, което ми казва, ще се върне за мен. — Устните й треперят, докато изрича тези думи.

— Разбирам, Кати, наистина.

Тя кима. Устата й се изкривява и слага ръце на лицето си. Раменете й потреперват за кратко. Плачът й е тих, прилича на лятна буря, която идва и след миг вече я няма.

— Съжалявам. — Кати вдига глава. — Не знам защо си правя труда. Вече не мога да плача. Слъзните ми канали бяха наранени.

— Сълзите не са важни — отвръщам аз, а фразата ми се струва доста глупава.

Коя си ти — доктор Фил[13]?

Тя ме поглежда с невиждащите си очи. Не ги виждам през тъмните й очила, но ги усещам.

— Познавам ви — казва тя. — Знам коя сте, имам предвид. Вие сте онази, която изгуби семейството си. Бяхте изнасилена, а лицето ви — обезобразено.

— Това съм аз.

Дори сляп, този поглед е пронизващ.

— Има си причина.

— Моля?

— Да не ме убие. Има си причина. Но да оставим това за накрая. Кажете ми какво друго желаете да знаете.

Иска ми се да я притисна, но се отказвам. Трябва да научим всичко. Нетърпението ми към начина й на комуникиране само ще попречи на добрата работа.

Говорим за убийството на семейство Лангстром, като сравняваме онова, което сме прочели в дневника, с информацията на Кати.

— Всичко е много точно предадено — потвърждава тя. — Изненадана съм, че Сара си спомня толкова подробно случилото се. Предполагам, че е имала предостатъчно време, за да мисли за него.

— Значи този въпрос го изяснихме — казвам аз. — Вие сте били един от отговарящите полицаи, нали? Били сте там, видели сте телата и Сара?

— Да.

— В дневника си тя казва, че никой не й повярвал, че родителите й били принудени да направят това. Вярно ли е?

— Тогава беше вярно и още е вярно. Вървете и намерете досието по случая. Ще установите, че винаги се е смятало, че е самоубийство.

Скептична съм.

— Стига де. Искате да кажете, че не е имало нищо на местопрестъплението? Нито една малка следа?

Кати вдига пръст.

— Не. Не казвам това. Казвам, че никой не си направи труда да огледа сериозно, защото той беше подредил много добре местопрестъплението. Понякога усещаш, когато всичко е нагласено. Нали разбирате за какво говоря?

— Да.

— Добре. Е, това усещане го нямаше тук. Имаше самоубийствена бележка, затисната от чаша вода с отпечатъците и слюнката на госпожа Лангстром. Отпечатъците й бяха и върху пистолета, а кръвта и всичко останало сочеха към самоубийство. Отпечатъците й бяха и върху врата на съпруга й. Бяха и върху ножовката, с която беше обезглавено кучето. Жената беше пила антидепресанти тайно. Какво бихте си помислили вие?

Въздишам.

— Разбирам.

Разказана по този начин и от друг професионалист, историята изглежда по различен начин. Виждам я така, както я е видяла и Кати, както са я видели и детективите от отдел „Убийства“, без да разполагат с онова, което видях на местопрестъплението в къщата на семейство Кингсли и дневника на Сара.

— Споменахте, че все пак сте открили нещо — промърморва Кали.

— Две неща. Дреболии, но ми привлякоха вниманието. В доклада от аутопсията на госпожа Лангстром се споменаваха леки охлузвания около двете й китки. Това не се счете за съществена улика, тъй като не търсехме такава. Но ако имахме основателна причина, за да потърсим…

— Щяхте да установите, че историята на Сара и белезниците, за които ви е казала, е била вярна — помагам аз. — Смятали сте, че госпожа Лангстром се е ядосала и е започнала да дърпа подплатените белезници с всичка сила, за да си охлузи китките.

— Да.

— Какво е второто нещо?

— В официалния доклад тя застрелва кучето, а след това и себе си. Никой не е чул изстрели, а тук не говорим за малък пистолет. Това те кара да се замислиш за заглушител, макар че такъв не беше намерен на местопрестъплението.

— Какво ви накара да започнете да търсите? — пита Кали.

Кати млъква за момент, обмисля въпроса.

— Сара. Отне ми известно време, но постепенно я опознах и започнах да си задавам въпроси. Тя е честно момиче. А и цялата тази история беше прекалено мрачна за дете на нейната възраст. Освен това хората около нея продължаваха да умират и да бъдат наранявани. Веднъж приела, че тя казва истината, започнах да виждам улики навсякъде. — Тя се навежда напред. — Истинската му брилянтност винаги се е криела във финеса му, в разбирането му как мислим и в избора му на жертви. Той не прекалява на местопрестъпленията си, затова всичко изглежда естествено. Той ни води до определени заключения, без да ни хвърля много трохи на пътя, които да ни накарат да заподозрем нещо. Той знае, че сме тренирани да разглеждаме случаите отзад напред и се опитваме да ги опростяваме, а не да ги усложняваме. Затова си избира жертва като Сара, която няма никакви роднини, които да настояват да търсим по-чинно за улики и доказателства, няма кой да се тревожи за нея.

— Но е имало такива хора, нали? — питам тихичко аз. — Вие сте една от тях.

Кати отново поглежда към прозореца.

— Да.

— Затова ли ви стори това?

Жената преглъща.

— Може би отчасти, но не мисля, че тази беше основната причина. Това, което ми стори, беше полезно за него. — Струва ми се, че Кати е започнала да диша малко по-бързо.

— Има ли нещо в това, което ви е сторил — в това, което ви се е случило, — което може да ни бъде полезно? — питам аз. — Знам, че е трудно.

Тя се обръща към мен.

— Този тип е — или е бил — призрак. Мисля, че всичко, което може да го въплъти, би било полезно, нали?

Не отговарям, въпросът е риторичен.

Кати въздиша. Ръцете й треперят, а дишането й не се успокоява.

— Странно. Исках да разкажа истинската история вече две години. Сега, когато имам тази възможност, ми се иска да изляза от кожата си.

Решавам да рискувам. Протягам се и я хващам за ръката. Цялата е потна и трепери. Тя не я издърпва.

— Постоянно припадах — казвам й. — След случилото ми се. Без никаква причина.

— Наистина?

— Не го раздухвайте наоколо — отвръщам с усмивка, — но, да, наистина.

— Така е, сладкишче — потвърждава Кали с нежен глас.

Кати издърпва ръката си от моята. Приемам, че просто се опитва да събере силите си.

— Съжалявам — казва тя. — Откакто се случи това, пия хапчета за нервите, но ги спрях преди около две седмици. Реших, че искам да се изчистя от тях. Превърнаха ме в зомби, а е време отново да съм силна. Все още смятам, че взех правилното решение, но… — Кати махва е ръка —…понякога ми е много трудно.

— Имате ли кафе? — изчуруликва Кали.

Жената се намръщва.

— Съжалявам?

— Кафе. Кофеин. Нектарът на боговете. Ако ще слушаме плашещи истории, смятам, че кафето е удачно и препоръчително.

Кати я дарява с лека, но изпълнена с благодарност усмивка.

— Чудесна идея.

* * *

Явно чашата с кафе успокоява Кати. Тя продължава да говори, като спира само за да отпие от топлата напитка.

— Години наред препрочитам отново и отново досието с надеждата, че ще открия нещо, което да убеди някой детектив да погледне отново случая. Трябва да разберете, че макар да бях уважаван полицай, си оставах униформена. Това е напълно различна социална прослойка от цивилните. Момчетата в отдел „Убийства“ се водят от статистиката. Гледат процента разрешени случаи и подобни неща. Ако човек иска да извади случай от колоната с разрешените и да го сложи в тази с неразрешените, трябва да има доста добра причина да го направи. Аз нямах такава.

— Ожулването на китките не е ли било достатъчно? — питам аз.

— Не. И нека бъдем честни — не знам дали щеше да бъде достатъчно дори за мен, ако местата ни бяха разменени. Ожулването беше отбелязано, но според съдебния лекар можеше да бъде причинено от най-различни неща. Съпругът й можеше да я е стискал за китките прекалено силно. Все пак смятахме, че тя го е удушила.

— Така е.

— Да. Както и да е. Години наред работех по случая в свободното си време и не стигнах доникъде. — Кати млъква. Изглежда, се чувства неудобно и засрамена. — Ако трябва да бъда честна, невинаги давах всичко от себе си, а трябваше. Понякога се съмнявах в целия този сценарий. Лежах си в леглото и си мислех, а накрая стигах до извода, че не й вярвам, че тя е просто едно объркано дете, което е забъркало някаква история, за да обясни безсмислената смърт на родителите си. Принципно бързо се осъзнавах, но… — Свива рамене. — Трябваше да сторя повече. Винаги съм го знаела. Но животът просто продължаваше. Не мога да го обясня. — Въздиша. — Междувременно си вършех работата и се издигах. Накрая станах детектив. — Кати се усмихва при спомена. Вероятно не осъзнава, че го прави. — Взех теста без никакви проблеми. Беше готино. Голяма работа. Дори татко щеше да ме похвали.

Отбелязвам употребата на минало време, що се отнася до баща й, но не я разпитвам допълнително.

— Исках да работя в отдел „Убийства“, но ме назначиха в „Борба с наркотиците и порока“. — Свива рамене. — Бях жена, с хубав външен вид, но бях силна. Имаха нужда от някоя, която да играе ролята на проститутка. Първоначално се разочаровах, но после започнах да се забавлявам. Бях добра в работата си. Имах естествен талант.

Кати отново се усмихва несъзнателно. Лицето й се оживява.

— Продължавах да поддържам връзка със Сара. Тя ставаше все по-твърда и по-студена с всеки изминал ден. Мисля, че бях единствената, която й помагаше да се придържа към старата си същност. Бях единствената, която беше до нея през цялото време и на която й пукаше. — Тя отново насочва невиждащите си очи към кухненския прозорец. — Мисля, че заради това ме погна. Не защото станах детектив. Не защото душех наоколо. А защото знаеше, че ми пука. Знаеше, че може да разчита на мен да предам съобщението му, ако смятах, че така ще помогна на Сара.

— Какво съобщение? — пита Кали.

— Ще стигна и дотам. Другото нещо… мисля, че настъпи времето да ме отдалечи от нея. — Кати се обръща към мен. — Разбирате ли?

— Да. Говорите за цялостния му план относно Сара.

— Да. Аз бях последната, която знаеше каква е Сара отвътре. Последната, на която можеше да разчита. Не знам защо не ме закачаше толкова дълго време. Може би, за да й даде надежда.

— А след това да й я отнеме — казвам аз.

Кати кима.

— Да.

— Разкажете ни какво се случи през онзи ден — настоява Кали с нежен глас.

Жената стиска рефлексивно чашата с кафето.

— Денят започна напълно нормално. Това му е странното. Нищо особено не се случи нито в службата, нито в личен план. Единствената разлика между този ден и всеки друг можеше да се намери в това, че той беше избрал точно него. — Кати отпива от кафето си. — Тъкмо бях приключила късната си смяна. Минаваше полунощ, когато се прибрах у дома. Беше тъмно. И тихо. Бях изморена. Веднага отидох в банята, за да си взема душ. Винаги така правя. За мен това беше символика — щом вършиш мръсна работа, като се прибереш у дома, трябва да се измиеш.

— Разбирам — отвръщам аз.

— Съблякох се и се изкъпах. Облякох си халата и взех книгата, която четях — нещо комерсиално и глуповато, но пък ми беше интересно, — налях си чаша кафе и седнах точно тук. — Тя потупва подлакътника с ръка. — Фотьойлът е друг, но мястото е същото. Помня, че оставих кафето си на масата — тя отиграва отново движението — и в следващия момент някой уви въже около врата ми и ме дръпна силно назад. Опитах се да помисля, да направя нещо, да прокарам ръце между въжето и врата си, но той беше прекалено бърз. Прекалено силен.

— Наричаме това блицатака — обяснява с нежен глас Кали. — Когато нападателят е много силен. Не са много нещата, които човек може да направи, за да му попречи.

— И аз постоянно си повтарям това. През повечето време си вярвам. — Кати отпива от кафето си. Този път устната й потреперва. — Той знаеше какво прави. Дърпаше ме напред-назад… — сграбчва врата си, за да демонстрира —…и за секунди изпаднах в безсъзнание. — Поклаща глава. — За секунди. Можете ли да повярвате? Можеше да ме убие на място. Никога нямаше да се събудя. Щях да умра. Но… — тя млъква. — В крайна сметка се събудих. На няколко пъти. Беше увил въжето около врата ми в стил „Гейси“[14]. Стискаше го здраво и спираше кръвта до главата ми. Изпадах в безсъзнание. След това го отпускаше и отново идвах в съзнание. После пак го стягаше. Като се събудих по едно време, халата ми го нямаше. Бях гола. Събудих се отново и ръцете ми бяха с белезници зад гърба ми, а устата ми запушена. Имах чувството, че се давя отново и отново и всеки път се събуждах в нова част от кошмара. Поради някаква причина най-лошото беше, че той не проговаряше.

Усещам стреса в гласа й, безпокойството й от точно този спомен.

— Исках само да каже нещо, да ми обясни… да ми обясни причината. Но той не продума. — Ръцете й продължават да треперят. Тя ги стиска в скута си. Същински портрет на несъзнателните нервни тикове.

— Не знам колко време продължи всичко. — Кати съумява да ни дари с широка и някак си нездрава усмивка. — За мен беше прекалено дълго. — Очилата й отново ме гледат. — Вие знаете.

— Знам — съгласявам се.

— Накрая се събудих и той ме остави така. Бях на леглото със закопчани в белезници китки и глезени. Беше ми необходимо известно време, за да мога да се съвзема както трябва. Помня, че се запитах дали ме е изнасилил, тъй като не можех да разбера.

— Изнасили ли ви? — питам аз.

— Не. Не го направи.

Все още не намирам сексуална патология с жените, мисля си.

— Продължавайте — подканям аз.

— Започна да говори. Каза ми: „Искам да знаеш, Кати, че няма нищо лично в това. Просто имаш роля, която да изиграеш. Трябва да направиш нещо за Сара“. — Долната й устна отново потреперва. — Тогава разбрах. Кой е той. Не знам защо не се бях сетила по-рано. „Ето какво ще се случи — продължи той. — Ще те пребия и вероятно никога вече няма да бъдеш полицай, Кати Джоунс. Когато всичко приключи, ще им кажеш, че нямаш представа кой ти е причинил това или защо. Ако не го сториш, ще обезобразя лицето на Сара и ще й извадя очите с лъжица.“

Кати млъква за миг, но бързо продължава с притихнал глас:

— Едновременно осъзнавах и не осъзнавах какво ми говори. Затова направих нещо, което всеки самоуважаващ се детектив би направил. Замолих му се. Молех се като бебе. Аз… подмокрих се.

Усещам срама в гласа й и го разпознавам.

— Той е искал да се чувствате зле заради това — казвам аз. — Да се срамувате от страха си, да смятате, че това е много важно.

Устата на Кати се изкривява.

— Знам. През повечето време го разбирам. Но понякога ми е много трудно.

— Ясно ми е.

Думите ми сякаш я успокояват малко. Тя продължава:

— После той ми показа нещо. Каза ми, че ще го сложи в чекмеджето на нощното ми шкафче. „След няколко години тук ще дойдат хора, които ще започнат да ти задават въпроси. Можеш да им разкажеш историята си и да им дадеш онова в чекмеджето. Дай им го и им кажи: „Символите са просто символи“.

Боря се с нетърпението си, което направо крещи: Какво е? Какво е онова в чекмеджето? И какво, по дяволите, означава това „символите са просто символи“?

— Не помня по-голямата част от случилото се. От време на време получавам проблясъци — ярки и живи, — почти нереални. Като картина, в която има прекалено много бяло. Помня повече звуците, отколкото болката. Туптящи, дълбоки вибрации по черепа ми. Предполагам, че това е бил моментът, в който ме е удрял с тръбата по главата. Помня, че усетих вкуса на кръв и си помислих, че нещо наистина лошо се случва, но не знаех какво. Толкова много нарани ходилата ми, че не можех да ходя цял месец. — Кати отново отмества поглед към кухненския прозорец. — Последното нещо, което видях, беше лицето му — прекалено осветено от светлината, прекалено ярко и с онзи противен чорапогащник на главата. Гледаше ме и ми се усмихваше. Следващото, което помня, е как се събудих в болницата и се зачудих защо не мога да си отворя очите.

Кати млъква. Изчакваме я.

— След известно време си спомних. Осъзнах, че съм сляпа. — Млъква при този спомен. — Знаете ли кое ме убеди, че намеренията му са истински? Намеренията му да нарани Сара? И да ме накаже?

— Кое? — пита Кали.

— Начинът, по който ми каза, че не е лично. Помня точните му думи, изражението и звученето на гласа му. Беше много сериозен. Не беше гневен, изнервен, полудял или изпълнен е ярост. Не. Говореше напълно нормално, дори се усмихваше, сякаш ми споделяше заглавието на някаква хубава книга, която беше чел. — Кати се пресяга за чашата си с кафе, намира я и отпива от нея. — Затова сторих онова, което ми нареди. Държах си устата затворена.

— Според мен сте сторили правилното нещо — отвръщам аз. — Смятаме, че този човек не блъфира. Ако бяхте проговорили, той щеше да нарани Сара или вас, или и двете ви.

— Постоянно си повтарям това — казва Кати и се опитва да се усмихне. — Както и да е. — Отново отпива от кафето си. — Доста добре ме подреди. Пукна ми черепа толкова жестоко, че се наложи да отстранят част от костта. Счупи ми ръцете и краката и ми изби повечето зъби с тази тръба. Наложи се да си направя зъбни импланти. Какво друго? О, да, оттогава не мога да изляза от къщата, без да получа паническа атака.

Кати млъква. Помня последиците от собственото ми нападение и колко много мразех афоризмите, които изтърсваха хората, и фразите, които използваха, макар че трябваше да са наясно, че все още не са измислени адекватни думи, които да потушат подобни събития.

— Не знам какво да кажа — изричам аз.

Този път усмивката й е топла и искрена. Хваща ме неподготвена.

— Благодаря.

Тя разбира, че разбирам.

— Кати… какво ви остави той?

Тя сочи към задната част на апартамента.

— Спалнята е вдясно. Проверете в най-горното чекмедже.

Кали ми кима, става и се насочва натам.

След миг се връща. Обезпокоена е. Сяда и отваря ръка, за да разкрие онова, което се крие в нея.

Лъскавият, златист предмет проблясва на светлината. Детективска значка.

— Моята е — казва Кати. — Моята значка.

Поглеждам я.

Символите са просто символи.

Нямам никаква представа какво означава всичко това. Поглеждам Кали в недоумение. Тя свива рамене.

— Имате ли някаква представа защо той смята, че тази значка е от изключителна важност? — питам аз.

— Не. Ще ми се да имах, но нямам. Повярвайте ми, прекарах доста време в мислене по този въпрос.

Раздразнението ми става все по-голямо. Не към Кати. Дойдох тук с надеждата, че ще намеря отговори. За мое съжаление вместо тях откривам поредната загадка.

— Можете ли да ми кажете нещо? — пита Кати.

— Разбира се.

— Добри ли сте? — Въпросът й е отправен към мен. — Ще го хванете ли?

Това е гласът на жертвата — задъхан, малко гладен, изпълнен със съмнение и надежда. Не съм способна да разгадая емоциите, които се гонят върху лицето й. Радост, гняв, тъга, надежда, ярост, вероятно и нещо друго. Истинска дъга от мрак и светлина.

Поглеждам я внимателно и виждам белезите на челото й, собственото си отражение в слънчевите й очила, грозотата, която той е създал, но също така и част от красотата, която не е успял да разруши. Чувството, което ме залива, е ужасно. То е съставено от болка, гняв и непреодолимо желание да убия нещо зло.

Кали отговаря вместо мен.

— Ние сме най-добрите, сладкишче. Най-добрите от най-добрите.

Кати се вторачва в нас и усещам, че ни „вижда“, независимо че е сляпа.

— Добре — прошепва тя. Кима. — Добре.

— Кати… искате ли защита? — питам аз.

Тя се намръщва.

— За какво ми е?

— Ние… сме по петите на този тип. По някое време ще го разбере. Може би дори сам иска да го преследваме. Това може да събуди интереса му към миналото.

— Към мен, имате предвид.

— Възможно е. Знам, че е обещал, че няма да ви нарани, ако сторите каквото ви нареди, но наистина не може да му се има доверие.

Кати обмисля думите ми известно време. Моментът като че ли продължава цяла вечност. Накрая поклаща глава.

— Не, благодаря. Спя с пистолет под възглавницата си. Имам модерна алармена система. — Усмивката й е тъжна. — А и като че ли ми се иска да дойде да ме посети. Ще се радвам да му пръсна мозъка.

— Сигурна ли сте?

— Да.

Поглеждам Кали и се разбираме без думи: ще изпратим кола пред тях, независимо дали го иска или не.

Кати отпива нова глътка от кафето си. Вече е изстинало, сигурна съм.

— Ще ми направите ли услуга?

— Разбира се — отвръщам аз и съм искрена.

— Уведомете ме, когато всичко приключи.

Пресягам се и я хващам за ръката.

— Когато всичко приключи, ще накарам Сара да ви уведоми.

Първоначално остава вцепенена, но после стиска ръката ми.

— Добре — отговаря тя.

Накрая издърпва ръката си, за да си покаже, че е силна.

34

ГЛЕДАМ ПРЕЗ ПРОЗОРЕЦА НА КОЛАТА. Помолих Кали да кара, за да мога да помисля. Обсъдихме посещението си при Кати и се опитахме да разгадаем мистерията около значката и глупавата му игра на думи. Не постигнахме никакъв успех.

Чувствам се замаяна, отнесена и разочарована — истински коктейл от вълнение и нереалност. Замаяна съм, защото сме в движение. На лов сме и научихме неща, които не знаехме първоначално. Разочарована съм от въпросите, които продължават да се появяват, а няма отговори за тях.

На път към колата осъзнах нереалността на всичко това. Миналата вечер, докато четях дневника на Сара, срещнах за първи път Кати Джоунс. Тя беше полицай новобранец, здрава, отдадена, доброто в нея беше повече от лошото. Беше човешко същество. Срещата с нея днес в дома й и състоянието, в което се намираше в момента, бяха като край на история, която още не съм дочела. Имах чувството, че съм пътувала с машина на времето.

Телефонът ми иззвънява и ме изважда от унеса. Поглеждам дисплея, Алън е.

— Какво става? — питам аз.

— Нещо интересно — избоботва той. — Нещо, което може би ще се окаже добро за нас.

Изправям се на седалката.

— Слушам те.

— В момента се намирам пред къщата на семейство Лангстром. Знаеш ли какво? Все още е къщата на семейство Лангстром.

Намръщвам се. Объркана съм.

— Не разбирам.

— Свързах се с Бари. Двамата разгледахме досието от случая. През това време ми хрумнаха някои неща, но просто не ми се връзваха. Трябваше да видя мястото. Дори да са минали десет години.

— Разбирам те.

— Бари има приятелка в архива и също познава някаква жена в телефонната компания. — Сигурна съм, че в този момент Алън завърта очи. — Казано с две думи, установихме, че къщата се притежава от… затаи дъх: тръст на името на Сара Лангстром.

— Какво? — Изненадата в тона ми е повече от очевидна. Кали ме стрелва с очи.

— Такава беше и моята реакция. Казах си, добре, може би родителите са били доста по-заможни, отколкото си мислехме. Може би всичко ще завърши с щастлив край, а Сара ще наследи доста пари. Оказа се, че едното е истина, но не и другото. Лангстром са се справяли добре. Печелили са повече от средната класа. Но не са били много богати, сещаш ли се?

— И? — Приканвам го да довърши разяснението си.

— Тръстът е бил основан от анонимен дарител, след като семейство Лангстром са били убити. Смята се, че е някой голям почитател на работата на госпожа Лангстром.

— Уха — отвръщам аз.

— Да. Тръстът няма физически офис, само човек на име Гибс, който го управлява. Няма да ни каже името на дарителя сега, но не защото е задник. Просто следва правилата.

— Ще се наложи да вземем заповед — отвръщам развълнувана. — Почитател на изкуството? Това ми звучи доста логично.

— Да, така мисля и аз. Както и да е, Гибс продължи да доказва, че не е задник. Каза, че ако му занесем документ от Сара, в който се казва, че имаме разрешението й, и се чуе с нея по телефона, за да го потвърди, ще ни пусне в къщата. Отидохме в болницата при нея.

— Как е тя? Как реагира на новините?

Настава неловка тишина.

— Беше доста изненадана. Иска да види къщата. Наложи се да й обещая, че съвсем скоро ще я заведем, за да я накарам да остане в леглото.

Въздишам.

— Разбира се, че ще я заведем.

— Добре. Имаме нейното разрешение, свързахме я по телефона с Гибс и адвокатът ни доведе тук. Познай какво? — Алън млъква, за да придаде повече тежест на следващите си думи. — Къщата не е посещавана, откакто са си тръгнали криминолозите преди десет години.

— Ебаваш ли се с мен? — Не мога да повярвам на чутото. Кали отново ме стрелва с поглед.

— Не. Единственото, което липсва, са някои вещи от стаята на Сара. Може би извършителят се е върнал за сувенири.

— Кажи ми какъв е адресът — прекъсвам го аз.

След като ми го казва, затварям развълнувана.

— Разказвай бързо или ще ти изпея националния химн, като ще се раздам на сто процента — заплашва ме Кали, и то съвсем основателно. Тя е красива в много отношения, но пеенето й е истински ужас.

* * *

Винаги съм смятала, че Малибу е място на богаташи и късметлии. Богатите са тези, които могат да си позволят да си купят дом в това желано и близко до океана общество. Късметлиите са тези, които са успели да си купят такъв, преди цените да скочат до небесата.

— Красота — отбелязва Кали, докато пътуваме по калифорнийски щатски път 1.

— Наистина е красиво — съгласявам се аз.

Малко след обяд е и слънцето е решило да се покаже. Океанът е отляво — той е огромен и син, неподвижен обект, който представлява една от най-мощните сили на света. Човек може да обича океана, както го обичат мнозина, но не бива да очаква, че той ще му отвърне със същото. Прекалено е вечен.

Хълмовете вдясно от нас са пронизани от змиевидни ветровити улици, които водят до различни домове и квартали в Малибу. Отбелязвам, че благодарение на дъждовете наоколо е доста раззеленяло. Това не са добри новини за предстоящия сезон на пожарите.

Поемаме по нашата отбивка и след десет минути и няколко обърквания стигаме до точния адрес. Алън и Бари все още са отвън, първият слуша втория, който се е облегнал на колата, пуши и говори. Забелязват ни и веднага тръгват към нас.

— Хубава е — отбелязвам аз, когато оглеждам къщата.

— Четири спални — отговаря Бари, който се консултира с бележника си, неговия собствен Нед. — Двеста и осемдесет квадрата, три бани. Купена е преди двадесет години за 300 хилядарки, а сега струва около милион и половина. Изплатена е от мистериозния дарител.

Домът е истински отрязък от Америка. Дворът е огромен, с бяла ограда, със задължителното дърво за катерене, с пътека от ръчно наредени камъни до предната врата и дежурното усещане за уют. Самата къща е боядисана в мръснобяло и бежово и изглежда добре поддържана.

— Предполагам, че някой се грижи за всичко това? — обръщам се към Алън.

Той кима.

— Да. Веднъж седмично идват градинари, храстите се почистват преди сезона на пожарите, а къщата се боядисва на две години.

— Две? — учудва се Бари. — Аз боядисвам моята на пет.

— Заради соления въздух — обяснява Алън.

— Къде е адвокатът? — питам аз.

— Получи обаждане от клиент и трябваше да върви.

— Имаме ли ключ?

— Да — Алън се усмихва и разтваря огромната си ръка, за да разкрие двата ключа в нея.

— Тогава да влизаме.

* * *

Влизам в къщата и веднага ме залива чувството, че съм била тук. Сякаш съм се върнала с машина на времето.

Заради историята на Сара, прекалено е жива. Тя е събрала всичките си чувства и ги е използвала, за да съживи случилото се преди години, да ни отведе до извора.

Очаквам Бъстър и Дорийн да изскочат отнякъде, за да ме посрещнат, и изпитвам тъга, когато осъзнавам, че няма да го сторят.

Вътрешността на къщата е тъмна. Слънчевата светлина, която се прокрадва през щорите, е вяла и недостатъчна. Пристъпвам прага на вратата и кракът ми се озовава върху под от прашно черешово дърво. Той продължава до кухнята вдясно. Там различавам гранитни плотове и подходящи за тях шкафове от неръждаема стомана. Вляво има огромна стая, чиято врата е отворена — не е точно дневна, а стая за игри. Десет човека могат да се разхождат в нея необезпокоявани и двадесет, ако нямат нищо против да са близо един до друг. Тази стая също е с дървен под.

Отминавам я, както и кухнята вдясно, за да стигна до истинската дневна, в която има килим. Цветът му е дързък, тъмнокафяво. Приближавам се, за да огледам по-добре и се усмихвам тъжно. Кафявото е подходящо за останалата част от помещението — от боята до мебелите. Всичко наоколо е аранжирано от една мъртва жена на изкуството, която е имала усет за цветовете.

Коридорът завива наляво от дневната и води към останалата част от къщата. Вдясно, покрай огромен и много удобен диван, следват поредица от плъзгащи се врати от дебело стъкло, които от своя страна отвеждат към огромен заден двор.

Къщата е тиха и ме потиска.

— Прилича ми на гробница — промърморва Бари. Думите му са ехо на собствените ми мисли.

— Така е — съгласявам се аз. — Хайде да разгледаме всичко стъпка по стъпка.

Той отваря тънката папка, която носи, и я разглежда.

— Няма следи от влизане с взлом — започва да чете. — Вероятно извършителят е имал копие от ключовете. Полицаите, пристигнали на мястото, Сантос и Джоунс, са влезли през плъзгащите стъклени врати от задния двор. Телата на господин и госпожа Лангстром са намерени вътре. — Бари сочи с глава към мястото.

Отиваме там и оглеждаме.

— Не се шегувахте, когато казахте, че последни са влизали криминолозите — измърморих аз.

Липсва парче от кафявия килим, което е отрязано от тях, за да изследват кръвта по него. Взели са само онова, от което са смятали, че ще имат нужда; все още навсякъде се виждат тъмни петънца, включително на стената и дивана. Изстрелите в главата създават големи каши.

Господин Лангстром е бил гол. Всъщност двамата са били голи. Бил е с лице към пода. Госпожа Лангстром е умряла по гръб, а главата й е била точно там, където липсва парче от килима.

Поглеждам надолу и се опитвам да си представя картината.

— Съдебният лекар е установил на място, че очите на господин Лангстром са имали петехиален кръвоизлив и охлузванията около врата му са характерни за душене. Аутопсията потвърди и двете.

— Направена ли е аутопсия и на госпожа Лангстром? — питам аз.

Тъй като се води самоубийство, напълно е възможно това да е било пропуснато.

— Да.

— Продължавай.

— Послесмъртните петна[15] потвърждават, че не са били местени посмъртно. Умрели са на местата, на които са били намерени. Вероятен час на смъртта — пет сутринта.

— Това е първото нещо, което ми се стори доста странно — казва Бари.

Поглеждам го.

— Защо?

— Час на смъртта пет сутринта. Ченгетата са получили обаждането часове по-късно. Какъв пистолет е използвала?

Алън няма нужда да поглежда досието. Той вече е обмислил въпроса, който задава Бари.

— Деветмилиметров.

— Шумно оръжие — отбелязва детективът. — Вдига голяма врява. Застреляла е кучето, а после и себе си. Защо никой не е чул нищо?

— Кати Джоунс зададе същия въпрос — отвръща Кали.

— Били са немарливи — Алън поклаща бавно глава, а гласът му е изпълнен с отвращение.

Той има предвид работата, която е свършила полицията. Преди да дойде да работи за ФБР, беше прекарал десет години в отдел „Убийства“ на лосанджелиската полиция. Носеше му се славата на човек, който обръща голямо внимание на детайлите и не поема по преки пътища. Веднага щеше да задълбае във факта, че никой не е чул изстрелите, ако преди десет години работеше по този случай.

— Продължавай — нареждам му.

— Сара е била намерена отвън в кататония. Никъде в досието не се споменават изгаряния по ръката й. — Погледът, с който ме дарява, е изпълнен със смисъл. — Когато отидохме в болницата, проверих. Има малък белег. — Намръщва се. Отвращението му расте. — Немарливост. Не са проверили нищо, веднага са се хванали на въдицата.

Отбелязвам най-важното:

— Зле за тях, но е добре за нас. Не са търсили нищо, което означава, че все още можем да намерим нещо, което да ни отведе до извършителя.

— Какво ще кажете за оръжието? — пита замислена Кали.

Алън я поглежда озадачен.

— Какво за него?

— Потърсили ли са го? Лангстром въобще имали ли са такова?

Алън прелиства досието и кима, когато намира нещо.

— Не е било регистрирано. Серийният номер е изтрит. Полицията е сметнала, че го е купила от улицата. — При следващите му думи, тонът му става саркастичен: — Да бе, защото Линда Лангстром знае много добре къде да отиде, за да си купи патлак. Освен това защо е изтрила номерата, защо й е пукало въобще? Щом е планирала да се самоубие, имало ли е значение, че оръжието е можело да бъде проследено.

Обръщам се към Бари.

— Пистолетът още ли се пази в склада с веществени доказателства?

— Предполагам, че да. Унищожаването на улики е доста тежка процедура. Отнема около час, за да се попълни необходимата документация, а от това, което виждам до момента, момчетата, които са работили по случая, не са си давали много зор.

— Алън, отиди да го вземеш и му направи балистична проверка.

— Възможно е да има история — отговаря той и кима.

— Какво друго? — питам аз.

— Куршумът е бил с кух връх, така че е нанесъл доста щети. — Алън отгръща нова страница. — Отпечатъците на Линда Лангстром са намерени по врата на съпруга й. Заключението е, че тя е извършителят. Оставила е бележка, а не трябва да пропускаме и антидепресантите.

— Какво за тях? — питам заинтересована.

— Нада — отговаря той. — Просто е отбелязано, че е вземала такива. Нищо повече.

— Някакви други веществени доказателства?

Алън поклаща глава.

— Криминолозите са работили само върху тази част от къщата, и то доста повърхностно. Не са докоснали нищо друго.

— С две думи, не са търсили доказателства по случая — размишлява на глас Кали. — Събирали са улики, които да потвърдят онова, което вече са знаели.

— Което са си мислели, че знаят — разяснява Алън.

— Къде е убито кучето? — питам аз.

Алън отново разлиства досието.

— Близо до входа. — Намръщва се. — Погледни това.

Подава ми някаква снимка. Поглеждам я и също се намръщвам. На нея Бъстър, вярното куче, е обезглавено и лежи на пода до входната врата. Приближавам снимката и присвивам очи.

— Интересно, нали? — пита Алън.

— Наистина е интересно — потвърждавам аз.

Бъстър не просто е проснат на пода. Главата му — или мястото, на което трябва да бъде — сочи към предната част на къщата. Наблизо е захвърлена кървава ножовка.

— Ако Линда Лангстром е убиецът — казвам аз, — защо кучето е на входната врата? И защо е обърнато към нея? Логично е да се предположи, че се е насочило към някой, който е влизал в къщата, а не се е намирал вече в нея.

— Има още — добавя Алън. — В стаята на Сара е намерена кръв, която не е човешка. Това потвърждава историята й, че главата на кучето е била хвърлена на леглото й. Просто не се връзва. Самото предположение, че Линда е отрязала главата на кучето, е глупаво. А това, че я е хвърлила на леглото на Сара? Няма начин, мамка му. — Усещам надигащия се в Алън гняв. Не отговарям, за да не прекъсна потока на мисълта му. — Този тип не е адски умен. Просто ченгетата, които са работили по случая, са били много мързеливи. Немарливи. Не им е пукало. Бих се хванал за пропуските с оръжието и със сигурност бих си помислил доста сериозно за проклетото куче. След като научех историята на Сара и потвърдях изгарянето, щях да мина цялата къща с микроскоп. По дяволите. — Алън кипи още няколко секунди, след което надува бузи и въздиша тежко. — Съжалявам. Малко съм бесен. Ако се бяха потрудили малко, нищо от това можеше да не се случи.

— Възможно е — съгласявам се аз. — Но също така е възможно, дори да бяха претърсили цялата къща, да не намерят нищо и заключението им отново да е самоубийство. — Млъквам за миг, защото ми хрумва нещо. — Знаеш ли кое е наистина ужасно? Кое не би имало никакво значение? Сара няма семейство. Ако той не е оставил никакви улики — а съм сигурна, че не е, — то тогава положението й нямаше да се промени, дори ако й бяха повярвали.

— Имаш предвид приемните семейства и всичко останало — казва Алън.

— Да. Сега разполагаме с недокоснато местопрестъпление и нова информация. Нека си свършим работата както трябва. — Обръщам се към Кали. — Искам да се обадиш на Джийн и двамата да претърсите къщата милиметър по милиметър. Интересно ми е да разбера дали ще открием нещо.

— С удоволствие.

— Сега като се замисля, направи го веднага. Качвай се на колата и отиди да вземеш Джийн. Аз ще се кача при Алън.

Кали кима, разбираме се без думи. Усещам вътрешната й борба и виждам как ръката й бърка в джоба на сакото й.

Болка, осъзнавам. Току-що я сряза здраво. Отникъде.

От очите й разбирам, че знае, че знам. Също така разчитам просветващото в неон съобщение: Не ми обръщай внимание, просто ме остави на мира, личното пространство е моят олтар, чиято неприкосновеност почитам.

— Какво да правя аз? — пита Бари и нарушава безмълвната ни комуникация. — Не че нямам достатъчно работа. Има още много мъртъвци, а това място не е точно в моята юрисдикция. За щастие познавам една жена детектив, която работи в полицейския участък на Малибу.

— Благодаря ти, че дойде, когато те помолих, Бари. Наистина.

Усмивката му е вяла. Свива рамене.

— Ти не си лъжливо овчарче, Смоуки. Затова винаги идвам. Кажи ми от какво друго имаш нужда.

— От всички налични улики. Особено от пистолета.

— Считай работата за свършена. Ще ги получиш днес.

— И още нещо, което може да не ти хареса.

— Какво?

— Искам да разбереш малко повече за детективите, които са работили по случая. Дискретно.

Следва дълга пауза, през която Бари обмисля какво го моля и защо го моля.

— Смяташ, че един от тях може да е извършителят?

— Работата е свършена доста немарливо. Виждала съм къде-къде по-лоши случаи от този и разбирам защо са стигнали до тези заключения, но не мога да си обясня защо не са проверили по-сериозно историята на Сара. Дори Кати Джоунс, която е била новобранец, е забелязала доста несъответствия в официалната версия. Не виждам някой от детективите по случая да е разпитал Сара. Искам да разбера защо. Ако аз разровя, ще вдигна голяма олелия.

Бари въздиша и поклаща глава.

— Мамка му. Права си. Ще погледна.

— Благодаря ти.

Оглеждам стаята замислена. Попивам гробницата, която някога е била дом. Кимам доволна, че вече можем да се махнем оттук, засега.

— Да вървим — приканвам Алън.

— Къде?

— При Гибс. Искам се запозная с този адвокат.

— Ако устните му се движат, значи лъже, сладкишче — предупреждава ме Кали.

Всички тръгваме към вратата.

— Какво правиш ти, когато устните ти се движат, Червенокоске? — пита Бари.

Кали се усмихва.

— Просвещавам света, разбира се.

Това е тя, мисля си. Това винаги е била тя, независимо от болката, хапчетата или каквото и да било, тя си е остроумната ми колежка и вярна приятелка, която си пада адски много по тако и понички.

Качваме се в автомобилите и се насочваме в различни посоки.

— Колко време ни е необходимо, за да стигнем? — питам аз.

Алън поглежда часовника на таблото.

— Около четиридесет минути.

— Ще почета малко.

Изваждам страниците на дневника от чантата си.

Тя е той — мисля си — и той е тя.

Сара е микрокосмос. Странника ни я показва, за да научим историята му. Ако мога да разбера какво е преживяла тя, ще успея да получа добра представа през какво е преминал и той.

Намествам се удобно на седалката. Облаците заплакват отново.

ТРЕТА ЧАСТ

ИСТОРИЯТА НА САРА

35

Хайде да си поговорим честно.

Хрумна ми, че пиша всичко това като разказ не само защото съм добра писателка. Просто така разглеждам нещата от разстояние. Докато пиша за всичко това в трето лице, имам чувството, че се е случило на някой друг, на измислена героиня, а не на истинска. Отрицанието не е ли страхотно?

Ако наистина искаш да задълбая и да започна да мятам метафори, то тогава този разказ ще се превърне в една наистина сбъркана приказка. Ще бъда Гретел без Хензел и ще се боря с една много умна вещица. Тя ще ме вкара във фурната и ще ме пече доста бавно. Ще бъда Червената шапчица, а вълкът няма да ме глътне цялата, а ще ме яде парче по парче.

Та, докъде бяхме стигнали? О, да, до дома за сираци.

Той беше истинска арена, а ние бяхме гладиаторите.

В дома за сираци се научих да се бия. Научих разликата между предупреждение и нападение. Научих, че не бива да се страхувам да нараня някого и че размерът не е единственото нещо, което има значение.

Научих се да бъда жестока по начин, който дори не можех да си представя преди. Това част от плана му ли беше?

Чудех се. Чудех се. Но нямаше никакво значение. Все пак това не съм аз, нали?

* * *

— Казах да ми дадеш възглавницата.

Сара стисна устни и си наложи да не отмества поглед от Кирстен.

— Няма — отвърна тя.

По-голямото момиче не можа да повярва.

— Какво каза?

Сара потрепери вътрешно.

Опълчи й се. Вече няма да се държиш като пъзла, помниш ли?

Много лесно беше да се каже, но не и да се направи. Кирстен не само че беше с три години по-голяма от нея, но беше и доста едра. Имаше по-широки рамене от повечето момичета на нейната възраст, а и ръцете й бяха големи и силни. Обичаше насилието. И то доста.

Това няма значение. Вече си на осем. Опълчи й се.

— Казах не, Кирстен. Няма да ти позволя да ме командваш повече.

На устните на по-голямото момиче се появи грозна усмивка.

— Ще я видим ние тази работа.

Сара живееше в дома за сираци „Бърбанк“ от две години. Обстановката беше като в книгата „Повелителят на мухите“, където силните властваха, а възрастните не правеха нищо друго, освен да наказват. Атмосферата тук подхранваше гнева и бруталността на деца като Кирстен.

Сара нямаше приятели тук. Тя държеше главата си наведена, а очите отворени. Подчиняваше се на прищевките на Кирстен, която й вземаше десертите, завивките и я измъчваше по хиляди други начини.

Наскоро обаче Сара беше погледнала в бъдещето и възгледите й за нещата се бяха променили. Тя научи какво се случваше в спалното помещение на по-големите момичета. Тук я караха да си дава възглавницата. Там можеха да я накарат да даде себе си.

Това беше причината нещо да се зароди в нея — нещо неудържимо, гневно и инатливо.

Сара прекарваше доста време в наблюдение на Кирстен. Осъзна, че по-голямото момиче разчиташе изцяло на размерите и силата си. Нямаше никакво умение в нападенията й. Тя винаги — винаги — гледаше да удари първа. Сара беше получила достатъчно шамари от нея. Такива, които разклащаха зъбите й и й оставяха синини за по цяла седмица.

Този момент не беше по-различен от предишните. Кирстен пристъпи напред, изви ръка назад и плесницата й полетя към бузата на Сара.

Тази техника действаше единствено срещу противници, които бяха прекалено изплашени, за да отвърнат. Сара стори онова, което всеки, който не се страхува, би направил — приклекна.

Ръката на Кирстен прелетя над главата й. На лицето на по-голямото момиче се изписа чиста изненада.

Сега, докато е изгубила равновесие!

Животът на Сара беше простичък. Ставане, душ, ядене, училище и обратно в спалното или в общите части. Имаше достатъчно време, в което да размишлява. Размислите й я бяха довели до заключението, че юмрукът нанася повече вреди от шамара.

Сара се изправи, изви ръка назад, стисна юмрук и удари Кирстен в носа с всичка сила, като вложи тежестта на цялото си тяло. Ударът я разтърси.

Това заболя!

Кирстен също я заболя. От ноздрите й потече кръв. Тя залитна назад, падна и се приземи на задника си.

Сега, довърши я. Не й позволявай да се изправи!

Сара беше виждала две момичета да се противопоставят на терора на Кирстен. В тези случаи тя не се задоволяваше с един-два шамара. Едното от момичетата беше докарано до безсъзнание. След това побойничката й обръсна главата. На второто момиче изви ръката зад гърба й, докато не се счупи с ужасно изпукване. После я съблече гола, докато още пищеше, и я заключи навън в коридора.

Сара знаеше, че победата й трябва да бъде също толкова внушителна.

Кирстен вече се опитваше да стане на крака. Сара я срита в лицето. Кракът й намери устата й и й разцепи долната устна. Очите на Кирстен заплашиха да изхвърчат от орбитите си. Тя зарева от болка. Навсякъде имаше кръв.

В Сара се надигна мрачна и дива радост. Това не беше като очакването нещо лошо да се случи. Това не беше като да се събуди от един кошмар, за да осъзнае, че живее в друг. Това беше

(по-хубаво)

Това беше под неин контрол.

Тя срита отново Кирстен, като този път намери носа й. Главата на по-голямото момиче полетя назад и навсякъде се разлетя кръв, подобно на фонтан. То погледна Сара ужасено.

По-малкото момиче изпръхтя.

Още. Не спирай.

Скочи върху Кирстен, събори я на пода и започна да я удря отново и отново, докато юмруците й не станаха безчувствени. Изправи се и я срита в стомаха, ръцете, гърдите, краката. По-голямото момиче се сви, за да предпази лицето си.

Сара не беше изгубила контрол. Точно обратното. Чувстваше се отнесена. Радостна, но отнесена. Сякаш ядеше изключително вкусно парче торта насън.

Спря, когато Кирстен се разплака.

Сара се изправи над нея и задиша тежко. Кирстен плачеше с увити около главата си ръце. Сара забеляза кървящите й устни, счупения й нос и окото, което беше започнало да се затваря.

Ще живееш.

Падна на колене и доближи устни до ухото на Кирстен.

— Ако някога отново се опиташ да ме нараниш, ще те убия. Чуваш ли ме?

— Д-д-да!

Нещо щракна в нея и гнева вече го нямаше. Просто ей така. Сети се за нещо, което майка й й беше казала.

— Ако успееш да превърнеш враговете си в приятели, то тогава ще живееш по-добър живот, скъпа.

Тогава не знаеше какво означава това. Сега обаче беше разбрала.

Подаде ръка.

— Ела. Ще ти помогна да се изчистиш.

Кирстен я погледна с едното си здраво око. Все още се страхуваше. Нямаше й доверие.

— Защо ти е да ми помагаш?

— Не искам да те командвам, Кирстен. Просто искам да ме оставиш на мира. — Наведе се и размаха ръка. — Ела.

След още няколко секунди на недоверие Кирстен се предаде. Седна на пода и изгледа Сара със смесица от страх и интерес. Ръката й трепереше, когато я протегна към подадената й. Потръпна, когато се изправи.

Лицето й беше истинска каша.

— Май ти счупих носа.

— Аха.

Сара сви рамене.

— Съжалявам. Искаш ли да ти помогна да си измиеш лицето в банята?

Кирстен изгледа по-малкото момиче.

— Не. Ще се измия сама и после ще отида при медицинската сестра. — Опита се да се усмихне, провали се и сви рамене. — Ще й кажа, че съм се подхлъзнала и съм паднала на лицето си.

Сара гледаше как по-голямото момиче куцука към лекарския кабинет. След като изчезна от погледа й, седна на леглото си и се хвана за главата. Адреналинът й беше спаднал. Чувстваше се зле и трепереше цялата.

Легна и се загледа в долната част на леглото над нейното.

Може би сега нещата ще се оправят.

Бяха минали две години. Две години, откакто родителите й бяха убити, Тереза уби Денис, а тя попадна на това жестоко и недружелюбно място. Странника продължаваше да посещава сънищата й понякога, но все по-рядко и по-рядко.

Сара беше само на осем, но вече не беше невинна. Познаваше смъртта, кръвта и насилието. Осъзнаваше, че силните се справяха по-добре от слабите. Знаеше какво е секс във всичките му премени, макар че все още (за щастие) не го беше изпитвала от първа ръка.

Също така се беше научила да крие емоциите си. Имаше три неща, три талисмана, които не показваше на другите момичета. Господин Гушко. Семейната снимка, на която бяха тя, мама, татко, Бъстър и Дорийн. И снимката на майката на Тереза.

Беше я взела изпод матрака на леглото й. Имаше намерение един ден да й я върне.

Често мислеше за сестра си. Винаги щеше да приема Тереза като такава и да помни онази единствена безопасна вечер, в която играха на „Гледай си работата“ и се смяха. Никога нямаше да забрави защо Тереза извърши онова. Сара вече разбираше всичко.

Бръкна в задния си джоб и извади снимката на красивата млада майка. Прокара пръсти през нея и се усмихна на веселите очи и кестенявата коса.

Тереза щеше да бъде в поправителен дом, докато не навършеше осемнадесет. Кати Джоунс й беше казала това.

Още три години и ще е свободна.

Сара прибра обратно снимката и сплете пръсти зад главата си. Веднъж се опита да пише на Тереза. Беше й подготвила кратко глуповато писмо. Получи кратък отговор:

Не ми пиши, докато съм тук. Обичам те!

Разбираше я. Понякога си представяше как Тереза навършва осемнадесет и я осиновява. Знаеше, че това са глупави мечти. Но не искаше да я напускат.

Кати Джоунс й идваше на посещение през три-четири месеца. Сара се радваше на компанията й, макар да не беше сигурна за причината за тези посещения. Кати беше трудна за разчитане.

Както и да е. Просто не губи визитката й.

Сара беше започнала да мисли като човек, който трябва да оцелее на всяка цена. Тя оценяваше всичко в ползи и пречки. Ползите бяха важни. Кати беше от полза. Кати я запознаваше с доста важни неща като положението на Тереза и информацията, че Дорийн е била взета от Джон и Джейми Овърман. Ей такива работи.

Като се изключеше Кати, Карън Уотсън беше другата й връзка със света. Сара се намръщи. Вече разбираше какво имаше предвид Тереза, като каза, че тази жена е олицетворение на злото. Карън Уотсън не беше просто незаинтересована за благополучието на децата — тя ненавиждаше тези, за които беше отговорна. Тя беше една от малцината, които Сара мразеше от дъното на душата си.

Почукване на вратата я извади от унеса й. Изправи се и седна в леглото си. Джанет надникна в стаята.

— Сара? Карън е дошла да те види.

— Добре, Джанет.

Кльощавата жена се усмихна и си тръгна. Сара се намръщи.

Какво иска тази вещица?

* * *

Карън беше седнала на една маса в общите части. Сара се разположи срещу нея. Социалната работничка огледа момичето.

— Как я караш, принцесо?

— Добре.

Сара искаше да й отговори „Какво ти пука?“, но знаеше, че е по-добре да не го прави. Силните се справяха по-добре от слабите, а в техния случай Карън беше силната.

— Смяташ ли, че вече си научи урока? Знаеш ли как да се държиш в приемно семейство?

Карън за първи път й зададе този въпрос преди година. Сара имаше рожден ден, но без торта, и беше тъжна и гневна. Тогава се разкрещя на Карън и избяга. Имаше цяла година да помисли и този път беше готова.

— Така мисля, госпожице Уотсън. Наистина.

Искаше да се махне от това място. Карън Уотсън беше ключът за навън. Ползи и пречки.

Карън се усмихна.

— Добре. Радвам се да го чуя, Сара, защото разполагам със семейство, при което мога да те пратя. Не са богати, но ще бъдеш единствената там.

Сара склони глава, изглеждаше като едно скромно момиче.

— Много ще се радвам, госпожице Уотсън.

Карън й кимна одобрително.

— Да. Смятам, че си си научила урока. — Социалната работничка стана. — Събери си багажа довечера. Утре ще те заведа.

Сара я наблюдаваше как се отдалечава. Усмихна се.

Майната ти, дърта кучко.

* * *

Сара отиде в стаята си и продължи да гледа матрака над нея, когато Кирстен се върна. Двете очи на по-голямото момиче бяха насинени. Носът й беше превързан, а устните зашити. Куцаше. Потръпваше, когато си поемеше въздух. Отиде до собственото си легло, което беше извън полезрението на Сара. То изскърца, когато Кирстен се покатери на него и след това настъпи тишина. Бяха сами.

— Счупи ми няколко ребра, когато ме срита, Лангстром.

Не звучеше гневна.

— Съжалявам — съумя да изрече Сара, макар да знаеше, че тонът й не е на човек, който съжалява.

— Направи каквото беше необходимо.

Настъпи поредният дълъг момент на мълчание.

— Защо си опаковала багажа си?

— Утре ще ме пращат в ново приемно семейство.

Последва още един мълчалив миг.

— Е… късмет тогава, Лангстром. Без лоши чувства.

— Благодаря ти.

Сара се шокира, когато няколко сълзи се стекоха от очите й. Думите на врага й я бяха хванали неподготвена и й подействаха по начин, който не можеше да разбере. Но знаеше на кого трябва да бъде благодарна.

— Благодаря ти, мамо — прошепна на себе си тя.

Избърса сълзите си.

Ползи и пречки. Сълзите бяха пречка.

36

— ЗДРАВЕЙТЕ, ГОСПОЖИЦЕ УОТСЪН. Добре дошла, Сара. Заповядайте.

Името на жената беше Дезире Смит и Сара искаше веднага да я хареса. Дезире беше в началото на тридесетте си години и приличаше на добър човек — весело изражение, широка усмивка, разчиташе я като отворена книга. Беше ниска и с мръсно-руса коса. Беше добре закръглена, но не и дебела. Беше симпатична, но не и красива. Излъчваше топлина и доброта.

Сара огледа обстановката, когато влязоха в къщата. Вътре беше чисто и непретенциозно, пълно със забавни боклуци, но не беше разхвърляно.

Дезире ги покани в дневната.

— Моля, заповядайте — тя посочи дивана. — Да ви донеса ли нещо за пиене, госпожице Уотсън? Сара? Кафе? Вода?

— Не, благодаря ти, Дезире — отвърна социалната работничка.

Сара поклати глава. Знаеше, че не бива да иска нищо, щом вещицата Уотсън откажеше.

— Направих всичко, което ми казахте, че трябва да се направи, госпожице Уотсън. Сара има собствена стая и чисто ново легло. Хладилникът е пълен със здравословна храна. Записала съм си всички спешни номера до телефона… о, също така подготвих необходимите документи, за да я запишем на училище.

Госпожица Уотсън се усмихна и кимна одобрително.

Давай, преструвай се, че ти пука — помисли си Сара. — Преструвай се, докато не стане време да си тръгнеш.

— Браво, Дезире, много добре. — Госпожица Уотсън бръкна в старата си чанта, извади някаква папка от нея и я подаде на жената. — Тук е картонът й с всички имунизации, както и документите за училище. Трябва да я запишеш веднага.

— Ще го направя. Още в понеделник.

— Чудесно. Къде е Нед, между другото?

Дезире се притесни. Сара забеляза, че жената започна да чупи ръце, но си наложи да спре.

— Обадиха му се в последната минута за един дълъг курс. Става въпрос за доста пари — не можехме да го откажем. Наистина искаше да бъде тук. Това не е проблем, нали?

Госпожица Уотсън поклати глава и махна с ръка.

— Не, не. Вече го познавам, а и двамата минахте проверката ни.

Дезире видимо изпита облекчение.

— Чудесно. — Погледна Сара. — Нед е съпругът ми, скъпа. Той е шофьор на камион. Наистина много искаше да бъде тук, за да се запознае с теб, но в сряда ще се върне.

Сара се усмихна на нервната жена.

— Няма проблем.

Не се тревожи. Вещицата Уотсън иска само да ме изтръска тук и да се разкара.

— Имаш ли някакви въпроси към мен, Дезире?

— Не, госпожице Уотсън, не мисля.

Социалната работничка кимна и стана.

— Тогава ще тръгвам. Ще дойда на проверка след месец. — Обърна се към Сара. — Бъди добра, принцесо. Прави каквото ти каже госпожа Смит.

— Добре, госпожице Уотсън — отвърна Сара скромно.

Махай се, вещице, помисли си.

Изчака на дивана, докато Дезире изпрати Карън до вратата и двете си казаха „довиждане“. Вратата се затвори, жената се върна и седна до нея.

— Пфу! Радвам се, че всичко приключи! Бях много нервна.

Сара я погледна, изпълнена с любопитство.

— Защо?

— Никога не сме вземали дете преди, Сара, а много ни се искаше да го направим. Това беше последното препятствие.

— Защо е толкова важно за теб?

— Понякога Нед го няма доста дълго време, скъпа. Понякога доста време си стои вкъщи… но когато е на продължителен курс, отсъства по две седмици. Работя от вкъщи като туристически агент, но ми е много самотно. Двамата с Нед обичаме деца и наистина искахме да имаме, нали се сещаш?

Сара кимна. Посочи към една от снимките на стената.

— Това Нед ли е?

Дезире се усмихна.

— Това е той. Много ще го харесаш, Сара, ще видиш. Той е красив мъж. И е много добър.

Ти така казваш.

Посочи към една снимка, която беше видяла по-рано. На нея Нед и Дезире държаха бебе.

— Кой е това?

Усмивката на жената се промени. Стана тъжна. В нея имаше много мъка, която никога нямаше да изчезне, но вече беше намаляла. Нещо беше белязало душата й, без да я пречупи.

— Нашата дъщеря, Даяна. Почина преди пет години. Беше само на годинка.

— Как почина?

— Роди се със сърдечен дефект.

Сара разгледа снимката замислена.

Можеше ли да има доверие на тази жена? Изглеждаше мила. Изглеждаше наистина мила. Но това можеше да е номер.

Сара беше само на осем, но опитът й със семейство Паркър, последван от двете години в дома за сираци, я беше научил на един много важен урок: не трябваше да се доверява на никого. Харесваше й да се смята за твърда и студена, за затворник с ухилена физиономия.

Да, беше само на осем години, но много й се искаше тази жена наистина да е мила и добра. Желаеше го толкова отчаяно, че сърцето й трепна.

— Липсва ли ти? — попита Сара.

Дезире кимна.

— Всеки ден. Всяка минута.

Сара гледаше жената в очите, докато изричаше тези думи, и търсеше лъжа в тях. Единственото, което забеляза, беше река от мъка и надежда.

— Родителите ми умряха — избълва тя, без да му мисли.

Реката от мъка се превърна в река от състрадание.

— Знам, скъпа. Знам също какво се е случило в къщата на семейство Паркър. — Дезире погледна надолу, сякаш някъде там се опитваше да намери правилните думи. — Искам да знаеш нещо, Сара. Понякога ще ти се струва, че не разбирам лошите неща, които се случват. Въпреки всичко, което ми се е случило досега, дори загубата на Даяна, аз съм оптимистка. Винаги се опитвам да намеря доброто. Това не означава, че съм идиотка. Знам, че злото съществува. Знам, че си видяла прекалено много от него. Искам да кажа, че можеш да разчиташ на мен да ти пазя гърба.

Сара се изпълни с надежда, която бързо беше смазана от надигналата се вълна цинизъм.

— Докажи го — каза тя.

Дезире се опули насреща й изненадана.

— О… добре… — кимна тя. — Добре. — Усмихна се. — Какво ще кажеш за това? Знам, че Карън Уотсън не е много добър човек.

Този път беше ред на Сара да се изненада.

— Наистина?

— Аха. Играе добре ролята си, но и аз не съм балама. Забелязах начина, по който те гледаше. На нея хич не й пука за теб, нали?

Сара се намръщи.

— На нея не й пука за никого освен за самата нея. Знаеш ли как я наричам?

— Как?

— Вещицата Уотсън.

Дезире изкриви уста, след което се засмя.

— Вещицата Уотсън. Това ми харесва.

Сара й се усмихна. Нямаше как да не го направи.

— Доказах ли, че можеш да разчиташ на мен? — попита Дезире.

— Да.

Може би, каза си наум.

— Супер. След като уточнихме това, искам да те запозная с някого. Държах го в задния двор, докато госпожица… извинявай, докато вещицата Уотсън беше тук, но сега настъпи време да се срещнете. Мисля, че ще го харесаш.

Сара недоумяваше какво се случва. Дали пък Дезире все пак не беше луда? Тази жена казваше съвсем открито, че държи някого затворен в задния двор.

— Хм… добре.

— Името му е Пъмпкин[16]. Не се страхувай от него — много е дружелюбен.

Дезире отиде до плъзгащата се стъклена врата, която водеше до задния двор, и я отвори. Изсвири.

— Ела тук, Пъмпкин. Вече можеш да влезеш.

Последва звучно „Бау“.

Куче!

Радост прониза душата на Сара като стрела.

Пъмпкин се появи на прага на вратата и веднага й стана ясно защо името му е такова. Главата на кучето беше огромна. Ненормално огромна — като на тиква.

Пъмпкин беше питбул в цвят на кафе и изглеждаше едновременно нелепо и застрашително с увисналата му челюст, изплезения му език и свръхголемия му череп. Той стигна на бегом до Дезире, погледна нагоре към нея и проговори:

— Бау!

Жената се усмихна и се наведе да го погали.

— Здрасти, Пъмпкин. Имаме гост. Момиче. Тя ще живее с нас. Името й е Сара.

Кучето килна глава на една страна, защото беше разбрало, че стопанката му говори на него, но не разбираше нищо от това, което му казваше.

Сара стана от дивана. Пъмпкин се обърна към нея.

— Бау!

След което я приближи. Принципно детето би се ужасило от това, но кучето размахваше весело опашка, което беше универсалният знак за кучешко щастие. То блъсна масивната си глава в нея и започна да ближе предложената му ръка, като усърдно я покриваше с лиги.

Сара се усмихна широко.

— Отврат! — Тя погали питбула, който седна и се ухили. — Изглеждаш доста шантаво, Пъмпкин.

— Спасих го в един бар преди осем години — обясни Дезире и се усмихна. — Бях млада и не толкова умна. Група мотоциклетисти се бяха събрали до една билярдна маса и се смееха гръмогласно. Отидох да видя какво става и веднага забелязах Пъмпкин. Беше едва кутре, но те го бяха сложили на масата и се опитваха да го уцелят с топките. Той беше изплашен и скимтеше.

— Много лоша постъпка!

— Да, и аз така си помислих. Разкрещях се на мъжете и като нищо щях да си отнеса боя — което беше доста вероятно, — ако приятелката ми не ме беше хванала за ръката и не ме беше извлякла настрани. Бях прекалено разстроена, затова продължих да пия и… не помня как се случи, но когато се събудих, Пъмпкин лежеше до мен в леглото.

Сара продължаваше да гали кучето и да слуша с интерес историята на тази странна жена. Нещо се размърда в гърдите й. Засрами се, когато разбра, че това са сълзи.

— Какво има, Сара?

Дезире остана на мястото си. Тя не се опита да се приближи до нея или да я прегърне.

Сара избърса лице с мъничката си ръчичка.

— Просто… ние също имахме кучета и мама щеше да хареса историята за Пъмпкин… — седна отново на дивана, чувстваше се ужасно. — Съжалявам. Не съм ревла.

Пъмпкин сложи глава в скута й и погледна нагоре към нея, сякаш искаше да й каже: Съжалявам, че се чувстваш зле, но може ли да продължиш да ме милваш?

— Няма нищо лошо да плачеш, когато се чувстваш тъжна, Сара.

Детето погледна Дезире.

— Ами ако винаги съм тъжна? Постоянно ли ще плача?

Сара помисли, че е казала нещо нередно, защото на лицето на жената се изписа голяма болка. След миг осъзна защо:

Тя се чувства така заради мен.

Без значение колко внимаваше и колко много се опитваше, осемгодишното дете не успя да се удържи. Вътрешните й стени се пропукаха, пукнатините бързо се превърнаха в цепнатини и макар язовирът още да не беше изтекъл, сълзите й не искаха да спират. Тя сложи ръце на лицето си и заплака.

Дезире седна до нея на дивана, но внимаваше да не направи нещо друго. Сара й беше благодарна за това. Все още не беше готова да се предаде в обятията на възрастен. Въпреки това й беше приятно да стои до тази жена. Пъмпкин й показа собствените си чувства — той престана да я умолява да го милва и започна да я ближе по коляното.

Дезире не проговори, докато Сара не се наплака.

— Така — започна тя, — вече се запознахте с Пъмпкин. Искаш ли да видиш стаята си?

Сара кимна и съумя да се усмихне.

— Да, моля. Много съм изморена.

* * *

Знаеш ли какво осъзнах? Осъзнах, че кучето наистина е най-добрият приятел на човека (и на жената).

Докато ги храниш и ги обичаш, кучетата ти отвръщат на обичта. Те няма да откраднат от теб, да те бият или да те предадат. Те са честни. Това, което виждаш на повърхността, е точно онова, което ще получиш.

Не е като при хората.

* * *

— Пристигнахме — казва Алън и ме откъсва от четивото ми. Прегъвам страниците на две и ги прибирам в чантата си с голяма неохота.

Преживяванията на Сара бяха събудили желанието за насилие в нея. Въпреки това тя продължаваше да се надява.

И при него ли е било така? И неговата душа ли е ерозирала бавно? По кое време желанието му се е превърнало в глад? Дали част от него не продължава да се надява?

37

ТЕРИ ГИБС, АДВОКАТЪТ, ЖИВЕЕ В МОРПАРК. Познавам града по случайност. Дъщерята и внукът на Кали живеят там.

Тайната за дъщерята на Кали я преследваше с години. Един убиец я беше научил и се беше опитал да я използва за целите си. Какъв беше резултатът? Двете с Кали пристигнахме със скоростта на светлината пред прага на вратата й с оръжия в ръце. Очаквахме най-лошото.

Мерилин беше добре, убиецът вече е мъртъв, а сега Кали има стабилна връзка с нея вместо самосъжаление. Всичко това задоволява едновременно чувството ми за справедливост и ирония, колкото и грозно да звучи. Смъртта на убиеца заслужава задоволството ми, а не чувство за вина.

Морпарк е преуспяващ град в окръг Вентура, западно от Лос Анджелис. В много отношения си е Калифорния от едно време. Ако човек шофира по магистрала 118, за да стигне до него, ще мине през километри ненаселени хълмове и малки планини. От време на време дори ще види крави.

Едно време Морпарк е бил тучно градче. Сега е разрастващ се, еснафски град, средата на горната средна класа, с едни от най-бързо скачащите цени на имотите в Южна Калифорния.

— След двадесет години ще е една огромна дупка — казва Алън, който гледа града през прозореца. Думите му са ехо на циничните ми мисли.

— Може би няма да стане така — отвръщам аз. — Следващият град, Сими Вали, все още е много красив.

Алън свива рамене. Не вярва нито на една моя дума. Напускаме магистрала 118 и се включваме по Лос Анджелис авеню.

— Тук вдясно — казва той. — В бизнес парка.

Напускаме улицата и се озоваваме сред редица четири-пететажни сгради, които са нови и лъскави, като останалата част от Морпарк.

— Отбий ей там — посочва Алън.

Докато паркирам, мобилният ми иззвънява.

— Смоуки Барет ли е на телефона? — пита жизнерадостен женски глас.

— Да. Кой се обажда?

— Кърби. Кърби Мичъл.

— Съжалявам… познаваме ли се?

— Вероятно Томи не ти е казал името ми. Глупчо. Питала си го за препоръка? За личен бодигард? Това съм аз.

Осъзнавам, че веселият глас принадлежи на „лоялната и смъртоносна“ охранителка, която някога е била наемен убиец.

— О, вярно. Съжалявам. Томи не ми каза името ти.

Кърби се засмива. Това е смях, който отговаря на гласа й — ведър, мелодичен. Гласът на човек, който не се замисля много над световните проблеми, който се радва, че се е събудил тази сутрин, който не се нуждае от кафе, за да се събуди, който вероятно пробягва седем-осем километра рано сутрин и се усмихва през целия път.

Не искам да я харесвам, но това е проблемът на веселите хора, чувстваш се задължен да им дадеш шанс. Също така съм заинтригувана. Идеята за добродушна убийца бърка в перверзната страна на природата ми.

— Е — казва тя, истински ураган от добро настроение, — нищо лошо не е станало. Томи е чудесен, но все пак е мъж, а мъжете забравят доста неща. Той е по-добър от повечето, истинска фурия, така че нека му простим, става ли?

— Разбира се — отвръщам развеселена.

— Та… кога и къде желаеш да се срещнем?

Поглеждам часовника си замислена.

— Можеш ли да дойдеш на рецепцията на ФБР в пет и половина?

— Рецепцията на ФБР, а? Готско. Предполагам, че няма да е лошо да си оставя всички пистолети в колата. — Следва мелодичен смях, който е някак си весел. — Значи ще се видим в пет и половина. Чао!

— Чао — промърморвам аз. Кърби затваря.

— Кой се обади? — пита Алън.

Опулвам се насреща му за момент. Свивам рамене.

— Кандидатката за бодигард на Сара. Мисля, че ще се окаже голяма сладурана.

Готско.

* * *

Тери Гибс ни кани в офиса си с усмивка на лице. Помещението е малко, в предната му част е разположено бюро, а до далечната стена картотеки. Всичко изглежда старо, но здраво.

Преценявам адвоката, който ни кани да седнем на двата подплатени стола срещу бюрото му.

Гибс е интересна смес. Сякаш сам не може да реши какъв иска да бъде. Той е висок мъж. Също така е с гола глава, но има мустак и брада. Раменете му са широки, а движенията му пъргави, като човек, който тренира редовно, но мирише на цигари. Носи очила с дебели стъкла, които подчертават наситени и почти красиви сини очи. Облякъл е костюм без вратовръзка. Костюмът изглежда скъп, шит по поръчка, пълна противоположност на офис обзавеждането.

— От погледа ви мога да разбера какво си мислите, агент Барет — казва Гибс и се усмихва. Гласът му е приятен, спокоен и плавен, нито прекалено дълбок, нито прекалено висок. Перфектният глас за адвокат. — Опитвате се да си обясните костюма за хиляда долара и калпавия офис.

— Може би — признавам си.

Той се усмихва.

— Аз съм оркестър от един човек. Не изкарвам големи пари, но не се оплаквам. Това изисква да се правят компромиси: мога да избирам между лъскав офис или лъскав костюм. Реших, че лъскавият костюм е по-удачен. Клиентите могат да простят калпавия офис, но никога не биха простили на адвокат, облечен в евтин костюм.

— И ние сме нещо подобно — намесва се Алън. — Показваме им значките си, но всички искат да видят оръжията ни.

Гибс кима одобрително.

— Точно. — Той се навежда напред над бюрото си и сключва ръце. Изражението му е много сериозно. — Искам да знаете, агент Барет, че не ви давам информация за тръста на Лангстром, тъй като съм обвързан морално и законно от правилата.

Кимам.

— Разбирам, господин Гибс. Предполагам, че нямате нищо против да извадим заповед?

— Не, стига всичко в нея да е както трябва.

— Какво можете да ни кажете?

Адвокатът се обляга на стола си и поглежда някъде над главите ни замислен.

— Клиентът се свърза с мен преди около десет години, за да създаде тръст на името на Сара Лангстром.

— Мъж или жена? — питам аз.

— Съжалявам. Не мога да ви отговоря.

Намръщвам се.

— Защо?

— Конфиденциалност. Клиентът изиска такава. Поради тази причина всичко е на мое име. Аз съм адвокатът, аз управлявам тръста, а хонорарът ми се изплаща от него.

— Помисляли ли сте, че някой, който изисква подобна конфиденциалност, може да има нечисти намерения? — пита Алън.

Гибс го поглежда настрани.

— Разбира се. Направих някои запитвания. Отговорите, които получих, бяха свързани с осиротяло дете след случай на убийство-самоубийство. Ако родителите на Сара Лангстром бяха убити от неизвестен извършител, щях да откажа да работя за този клиент. Но след като майката беше отговорна, нямах причина да го направя.

— Работим по теорията, че не е било убийство-самоубийство — обяснявам аз и наблюдавам внимателно каква ще е реакцията му. — Възможно е местопрестъплението да е било аранжирано, за да изглежда като такова.

Гибс затваря очи за момент и разтрива челото си. Изглежда обезпокоен.

— Това е ужасно, ако се окаже истина. — Въздиша и отваря очи. — За съжаление, аз продължавам да съм обвързан от отношенията адвокат-клиент.

— Какво друго можете да ни кажете, без да нарушавате правилата? — пита Алън.

— Тръстът е фонд, който има за цел да запази къщата и да осигури средства на Сара Лангстром. Наредено е да получи контрола над него, когато навърши осемнадесет години.

— Колко? — питам аз.

— Не мога да ви кажа точна сума, но определено ще си живее добре години наред.

— Докладвате ли на клиента си?

— В интерес на истината, не. Предполагам, че той осъществява някакъв надзор над мен — един вид ме държи под око, за да се увери, че не бъркам в буркана с меда. Но не съм имал контакт с него, откакто създадохме тръста.

— Това не е ли необичайно? — пита Алън.

Гибс кима.

— Много.

— Забелязах, че външната част на къщата е много добре поддържана. Защо не се прави същото и за вътрешността? Вътре е истинска ферма за прах — казвам аз.

— Това е едно от условията на тръста. Никой не може да влиза в къщата без разрешението на Сара.

— Странно.

Гибс свива рамене.

— И преди съм работил с непознати. — Млъква за момент. Лицето му се изкривява от болка. — Агент Барет, искам да знаете, че никога не бих участвал съзнателно в начинание, което може да навреди на дете. Никога. Изгубих сестра си, когато бях малък. Беше по-малка от мен. Мъничка сестричка, която аз като по-голям трябваше да защитавам. Разбирате ли ме? — Гибс изглежда съсипан. — Децата са свещени.

В очите му проблясва вина. Тя е от този тип, която изпитва човек, когато се чувства отговорен за нещо, за което не е могъл да направи нищо. От тази вина, за която съдбата е виновна, но ти си станал изкупителна жертва.

— Разбирам, господин Гибс.

* * *

Разговаряме с адвоката около час, като се опитваме да изкопчим повече информация от него, но не постигаме никакъв успех. Връщаме се в колата, където се опитвам да измисля какъв да бъде следващият ми ход.

— Останах с впечатлението, че искаше да ни каже повече — казва Алън.

— Аз също. Съгласна съм с първоначалното ти впечатление. Човекът не се опитва да се прави на задник. Просто ръцете му са вързани.

— Време е за заповед.

— Да. Хайде да се връщаме в офиса и да поработим върху нея.

Телефонът ми иззвънява.

— Искаш ли да те светна какво се случва на другите фронтове? — пита Кали.

— Стреляй.

— Оказа се, че всички файлове по случая на Варгас — нашите и тези на полицията на Лос Анджелис — липсват.

Сърцето ми се свива.

— О, я стига. Шегуваш ли се?

— Ще ми се да беше шега. Възможно е да са се изгубили с времето, но моята теория е, че са били откраднати.

— Няма значение къде е истината, факт е, че не разполагаме с нищо. — Потривам челото си. — Добре. Знам, че работиш над къщата на семейство Лангстром… но искам да ми направиш една услуга. Обади се на заместник-директора и го помоли да ти даде списък с агентите и полицаите, които са работили по случая.

— Считай го за свършено.

Затварям.

— Лоши новини ли? — пита Алън.

— И така може да се каже. — Предавам му наученото от разговора с Кали.

— Какво мислиш ти? Изгубени или откраднати?

— Залагам на откраднати. Нашият човек е планирал години наред и е манипулирал нещата така, че всичко да се случва, както той е искал да се случи. Струва ми се, че съвпаденията станаха прекалено много.

— Вероятно си права. Сега накъде?

Не успявам да отговоря, защото телефонът ми иззвънява отново.

— Барет — вдигам аз.

— Здрасти, Смоуки. Бари е. Все още ли си в Морпарк?

— Тъкмо си тръгвахме.

— Това е добре. Поразрових се около детективите, които са работили по случая на Лангстром. Чуй това: единият е мъртъв. Лапнал е дулото преди пет години. Ако трябва да бъда честен, не бих казал, че можем да си правим изводи, тъй като човекът е бил на ръба от години, но интересното е, че партньорът му се е пенсионирал две години по-късно. Просто е напуснал, а са му оставали четири години, докато направи тридесет служба.

— Интересно.

— Да. Става и още по-интересно. Успях да се свържа с този тип. Казва се Никълсън. Дейв Никълсън. Разказах му какво се случва и — затаи дъх — иска да се види с вас. Веднага.

Това определено е новина.

— Къде живее? — питам аз.

— Затова те попитах дали още сте в Морпарк. Наблизо е. Оттеглил се е в Сими Вали, на една ръка разстояние.

38

ДЕЙВИД НИКЪЛСЪН, ЗАПОЗНА МЕ БАРИ, БИЛ ДОБРО ЧЕНГЕ. Идвал от семейство на полицаи, като се започне с дядо му от източния бряг на Ню Йорк и се стигне до баща му, който се преместил на запад. Той бил убит по време на изпълнение на служебния си дълг, когато Дейвид бил на дванадесет.

Никълсън станал детектив за отрицателно време, очевидно заслужено. Бил известен с острия си ум и набитото си око. Имал добро предчувствие и бил невероятен по време на разпити. Имам чувството, че е отдавна изгубеният бял брат на Алън.

Нищо от наученото не се връзва с немарливата работа върху случая на Лангстром. Това и фактът, че иска да се види с нас веднага, ме изпълва с надежда.

— Това е мястото — казва Алън и спира до тротоара.

Къщата се намира в покрайнините на Сими Вали, от страната на Ел Ей, където са разположени повечето от по-старите къщи. Нито една от тях няма повече от един етаж. Всичките приличат на ранчо, построено без въображение по модел от шестдесетте. Дворът е добре поддържан, с обикновена бетонна пътека, която води до предната врата. Една завеса на прозореца вдясно се отмества и зад него се появява лице.

— Той знае, че сме тук — констатира Алън.

Излизаме от колата и тръгваме към къщата. Преди да стигнем, предната врата се отваря, един мъж излиза и застава на верандата. Той е бос, облечен само в дънки и тениска. Отбелязвам, че е едър и висок, може би над метър и деветдесет. Раменете му са широки, а гърдите големи. Косата му е тъмна и гъста, челюстта му е квадратна, а лицето красиво и го прави да изглежда по-млад от неговите петдесет и пет години. В очите му обаче я няма жизнеността. Те са мрачни и празни, претъпкани са с ехо и празни пространства.

— Господин Никълсън? — провиквам се аз.

— Това съм аз. Може ли да видя документите ви?

Двамата с Алън му показваме значките си. Мъжът първо разглежда тях, а после и нас. Погледът му се задържа върху белезите ми, но не задълго.

— Влизайте — кани ни той.

* * *

Вътрешността на къщата е истинско завръщане в края на шестдесетте и началото на седемдесетте години. Стените са в дървена ламперия, а камината е от камък. Единственият реверанс към настоящето е тъмният паркет на пода.

Отиваме в дневната. Никълсън посочва един плюшен син диван и ние се разполагаме на него.

— Да ви донеса ли нещо за пиене? — пита той.

— Не, сър.

Никълсън се извръща от нас и поглежда през плъзгащите се стъклени врати, които водят към задния двор. Той е малък, на дължина е по-голям, отколкото на ширина, и има повече пръст, отколкото трева. Ограден е от дървена ограда. Не виждам никакви дървета.

Минава известно време. Никълсън продължава да се взира през вратите, вцепенен като статуя.

— Сър?

Той се стряска.

— Съжалявам. — Идва до нас и се разполага в един фотьойл, който е разположен близо до дивана. Фотьойлът е грозно зелен, но изглежда удобен. Старите мебели винаги създават уют. Срещу него има двадесетинчов телевизор, а до него сгъваема масичка.

Представям си как Дейв Никълсън седи на него през нощта, гледа телевизия и хапва стоплената си на микровълнова вечеря на тази масичка. Това не е нещо ненормално, но предвид обстановката тук ми изглежда тъжна картинка. Усеща се пропитата навсякъде депресия. Сякаш тя е завладяла мебелите и всичко наоколо и дори най-силното течение няма да може да я прогони.

— Слушайте — започва Никълсън, преди да съм имала възможността да му задам въпрос. — Първо ще ви кажа нещо, което трябва да ви кажа, и нещо, което не трябва. След това ще направя това, което трябва да направя.

— Сър…

Той маха с ръка, за да ме накара да млъкна.

— Ето какво трябва да ви кажа: „Не символът, а човекът зад него е важен“. Разбрахте ли? — Гласът му е монотонен и отговаря на празнотата в очите му.

— Да, но…

— Ето и другото нещо. Изхвърлих някои улики, свързани с разследването на семейство Лангстром, и го насочвах в определена посока. Той ми каза, че доказателствата ще бъдат в подкрепа на убийство-самоубийство, докато не се заровя по-надълбоко. Трябваше просто да приема онова, което се виждаше на повърхността. Така и направих. — Никълсън въздиша. Изглежда засрамен. — Той искаше момичето на Лангстром — Сара — да остане сама. Каза, че има планове за нея. Не биваше да го правя, знам, но трябва да разберете — сторих го, защото държи дъщеря ми.

Застивам шокирана.

— Дъщеря ви?

Никълсън се вторачва в нещо над главата ми. Имам чувството, че говори на себе си.

— Казва се Джесика. Отне ми я преди десет години. Направи ме безпомощен и ми каза какво трябва да направя, да, така направи. Каза ми, че след години някой ще дойде да задава въпроси и че трябва да му предам съобщението, което току-що ви цитирах. Обеща да я пусне, ако направя всичко това и още нещо. Очите му са умолителни. — Правилно ли го запомнихте? Бях добро ченге, но ставаше въпрос за дъщеря ми.

— Да не би да казвате, че я е взел за заложница?

Никълсън насочва дебелия си пръст към мен.

— Искам да се уверите, че е добре. Искам да се уверите, че той ще спази своята част от сделката. Мисля, че ще го направи. — Облизва устни и кима с глава прекалено бързо. — Мисля, че що го направи.

— Дейвид. Трябва да се успокоите.

— Не. Вече казах достатъчно. Трябва да приключвам. Само още нещо.

Той се пресята зад гърба си и изважда оттам огромен револвер. Скачам на крака, последвана от Алън. Посягам за личното си оръжие, но не мен иска да убие Никълсън. Дулото намира собствената му уста — навряно е там брутално. Протягам се към него.

— Не! — провиквам се.

Той затваря очи и дърпа спусъка. Главата му експлодира и ме опръсква цялата с кръв.

Стоя вцепенена и не мога да повярвам какво се е случило току-що. Никълсън се катурва напред и пада от фотьойла.

— Исусе! — изкрещява Алън и хуква към него.

Стоя на място и наблюдавам картината. Навън облаците се разтварят и отново завалява.

39

ДВАМАТА С АЛЪН СМЕ В КЪЩАТА НА НИКЪЛСЪН. Местните ченгета са тук и искат да поемат контрола, но съм бясна и нямам време да се занимавам с тях.

Един човек — полицай — е мъртъв и знам, че смъртта му е нещо повече от самоубийство. Искам да разбера защо.

Измивам си ръцете и си слагам ръкавици. Все още усещам местата, на които бях изпръскана с кръв по лицето.

Минавам през дневната и коридора, за да отида в спалнята на Никълсън. Алън ме следва.

— Какво търсим, Смоуки? — пита ме внимателно той.

— Проклето обяснение — думите ми са като камшик, а гласът ми е твърд, бесен и се пропуква по краищата.

Случилото се е толкова неочаквано, че ми действа като силен шамар през лицето. Стомахът ме стяга от прилива на адреналин. Не мога да се съсредоточа върху смъртта, все още не. Вътрешно беснея. Той направи това. Вината е негова.

Странника. Писна ми от игричките и пъзелите му. Писна ми от него.

Искам да го убия, мамка му.

Спалнята на Никълсън прилича на останалата част от къщата — спартанска е. Всичко е чисто, но домът няма душа. Стените са голи, а завесите са евтини и не съответстват на обстановката. Той е спял тук, ял е тук, имал е покрив над главата си тук. Това е било всичко.

Забелязвам снимка в рамка на чекмеджето до леглото. На нея е Никълсън, усмихва се, а очите му са живи. Прегърнал е младо момиче, което изглежда на шестнадесет години. Наследила е гъстата тъмна коса на баща си. Очите обаче не са неговите. Вероятно са на майката.

Алън проследява погледа ми.

— Прилича ми точно на снимка на баща и дъщеря — казва той.

Кимам мълчаливо.

Алън отваря килера и започва да тършува из него. Застива за миг, не помръдва, мълчи.

— Уха — казва най-накрая. — Ела да видиш това.

Той излиза оттам. В ръцете си държи кутия за обувки с махнат капак. Вътре има още снимки. Много снимки. Алън изважда една и ми я подава.

Момичето е бледо и голо. На тази снимка изглежда е в началото на двадесетте си години. Снимана е фронтално. Ръцете й са завързани зад гърба, краката й са леко изкривени, а погледът й е на човек, който се е предал. Има големи гърди и неизбръснати слабини. Изглежда крехка и емоционално срината.

Сравнявам тази снимка с онази в рамката.

— Определено е същото момиче — казвам аз.

— Тази кутия е пълна с тях — констатира Алън, докато рови. — Явно са подредени в хронологичен ред. Винаги е гола. На различна възраст. — Продължава да рови. — Исусе. Предвид промяната в лицето и тялото й, вероятно са минали много години.

— Според мен над десет. — Имам чувството, че някой ми е изпуснал въздуха. Гневът ми си е заминал и е оставил празнота у мен.

Алън ме поглежда и се опитва да осмисли чутото. Той потропва с крак и поклаща с ръка кутията.

— Добре. Добре. Има логика. Взел е дъщерята на Никълсън за заложница. Но Никълсън не е просто баща, той е и полицай. Извършителят се нуждае от нещо, с което да го държи на каишка, така че му осигурява редовно доказателство, че дъщеря му е жива. — Започва да тропа с крак по-силно. — Проклятие. Защо Никълсън не е отишъл във ФБР? Защо е оставил дъщеря си в ръцете на този тип толкова дълго, без да предприеме нищо?

— Защото му е вярвал, Алън. Вярвал е, че Странника ще направи каквото е обещал. Ако Никълсън се е отклонял от плана, той е щял да убие дъщеря му. Ако Никълсън се е придържал към плана, той е щял да я остави жива. Освен това редовно му е изпращал доказателства, че спазва думата си.

— Това го разбрах, но все пак… би ли си траяла като Никълсън? И то толкова дълго време?

Отговорът е мигновен. Не ми се налага да му мисля много. Представям си какво бих направила, ако Алекса беше жива.

— Вероятно да. Ако е достатъчно убедителен. Да. — Поглеждам го. — Ти какво би направил, ако ставаше въпрос за Елейна?

Алън спира да потропва с крак.

— Права си.

Поглеждам отново снимката.

— Защо? Защо Никълсън?

— Мислех, че сме наясно по този въпрос. Нуждаел се е от него, за да насочва разследването на Лангстром.

Поклащам глава.

— Глупости. Имам предвид, да, използвал го е за тази цел… но защо е поел такъв риск? Защо си е направил труда? Можел е да прикрие следите си много по-добре… по дяволите, дори така ги е прикрил доста добре. Като е намесил Никълсън, е увеличил шанса си да бъде разкрит. Защо Странника е поел този риск? — Прокарвам ръка през косата си. — Трябва да разровим миналото на Никълсън. — Започвам да крача в стаята. — В този случай всичко е свързано с миналото, просто все още не сме намерили връзките. На кого възложих да намери информация за дядото на Сара?

— Май на мен. Все още не съм стигнал до него. Досега се занимавах с къщата на Лангстром, тръста — Алън размахва ръка, за да посочи къде се намираме в момента и защо, — Никълсън. Нещата се развиват много бързо.

— Знам и разбирам, но това наистина е много важно.

— Наясно съм.

Поглеждам тъжното момиче на снимката. То е олицетворение на този случай, на нещо, което се случва от цяла вечност, нещо ужасно, нещо, което може да бъде проследено в миналото. Никълсън, дядото на Сара и случай от седемдесетте години.

Какво е общото между тях?

* * *

Разговарям с Кристофър Шривпорт, шефа на СКЗ — Специалното кризисно звено. Те се занимават с кризисни ситуации, отвличания и подобни.

— Тя е заложница? — учудва се той.

— Да. Освен ако вече не е мъртва.

Мълчание. Шривпорт не ругае, но усещам, че му се иска.

— Ще изпратя агент на име Мейсън Диксън.

— Това някаква шега ли е, Крис?

— Единствената шега са си направили родителите му, когато са го кръстили. Тренирал е със СКЗ в Куантико и е нашият човек за отвличанията в района. Ще направи всичко по силите си. Но не бих очаквал чудеса. Нещо ми подсказва, че няма да постигне много, докато не разрешите случая.

— Може би нашият човек просто ще си удържи на думата и ще я пусне.

— Не е лошо всеки да си има мечта, Смоуки. Тази може да е твоята.

40

КЪСЕН СЛЕДОБЕД Е. Дъждът отново е спрял, но сивите облаци отказват да се разкарат. Слънцето води неуспешна битка с тях. Всичко изглежда безлично, мокро и изоставено. Подобен тип време подчертава бетонната природа на Лос Анджелис. Тя отговаря напълно на настроението ми.

Агент Мейсън Диксън се появи приблизително петдесет минути след разговора ми с Шривпорт. Той е червенокос, с бебешко лице и почти двуметрово тяло. Не изглежда надежден, но ми се струва достатъчно компетентен. Запознахме го със ситуацията, дадохме му кутията със снимките и го оставихме, тъй като нямаше какво повече да направим.

Алън получава обаждане, когато влизаме в паркинга на ФБР. Той промърморва на няколко пъти.

— Благодаря — казва и затваря. — Сара Лангстром ще бъде изписана утре — съобщава ми той.

Започвам да барабаня с пръсти по чантата си замислена и неспокойна.

— Вчера говорихме с Елейна — казвам аз. — Мисля, че иска да вземе Сара да живее при вас.

Устните на Алън се изкривяват в тъжна усмивка. Свива едва рамене.

— Да. Спомена ми за това. Аз избухнах, казах, че няма начин. Наистина тропнах с крак.

— И?

— Ще я вземем. — Алън поглежда през предното стъкло към сивите облаци, които отказват да се разкарат. — Не мога да й отказвам, Смоуки. Никога не съм бил добър в това. Особено след рака.

— Може ли да те попитам нещо, Алън?

— Разбира се.

— Въобще взе ли някакво решение? Дали ще напуснеш работа, имам предвид.

Той не отговаря веднага. Продължава да се взира през предното стъкло и подбира внимателно думите си като фермер, който къса житните класове с ръка.

— Някога гледала ли си онези документални филми в духа на „Студени досиета“?

— Да, разбира се.

— Аз също. Знаеш ли кое ми е много странно в тях? Много от ченгетата, които интервюират относно старите случаи, са млади и пенсионирани. Искам да кажа, че почти няма стари хора, които още да са на активна служба.

— Не се бях замисляла за това досега. — Наистина не бях. Но сега, като се замисля, осъзнавам, че е прав.

Алън се обръща към мен.

— Знаеш ли защо? Защото да разследваш убийства е опасно, Смоуки. Не говоря за физическите опасности. Говоря за душевните. — Размахва ръка. — Наречи ги психически, ако не вярваш, че душата съществува. Както и да е. Искам да кажа, че ако гледаш прекалено дълго в тази посока, рискуваш никога да не се възстановиш от онова, което си видял. — Той удря леко дланта си с юмрук. — Никога. Виждал съм доста гадости, Смоуки… — поклаща глава. — Веднъж видях наполовина изядено бебе. Майка му се дрогирала и огладняла. Заради този случай станах алкохолик.

Стряскам се от последните му думи.

— Нямах представа.

Алън свива рамене.

— Случи се, преди да започна работа в Бюрото. Знаеш ли какво ме накара да спра пиенето? — Извръща поглед. — Елейна. Една вечер се напих здраво и се прибрах в три сутринта. Тя ми каза, че трябва да спра. Аз… — намръщва се и въздиша. — Сграбчих я за ръката и й казах да си гледа работата, след което припаднах на дивана. На следващата сутрин се събудих от миризмата на бекон. Елейна правеше закуска, грижеше се за мен както винаги, сякаш нищо не се беше случило. Но нещо се беше случило. Беше облякла любимата си риза без ръкави. Видях, че има синини по ръцете. Там, където я бях стиснал. — Алън млъква за миг, за да презареди с думи. Изчаквам го хипнотизирана. — Майката, която изяде бебето си, също се съвзе. Когато осъзна какво е направила… се разпищя. Говоря ти за звук, на който човешко същество не е способно, Смоуки. Като маймуна, която е хвърлена в огъня. Разпищя се и не можеше да се спре. Е, така се почувствах и аз, когато видях синините върху нежната ръка на жена си. Идеше ми да се разпищя. Разбираш ли ме?

— Да.

Алън ме поглежда.

— Спрях пиенето и се промених. Заради Елейна. Имал съм и други тежки моменти, но винаги съм се справял с тях. Заради Елейна, винаги заради нея. Тя е… тя е най-ценното за мен. — Изкашля се веднъж, преднамерено. — Когато се разболя миналата година и онзи психопат я набеляза, се изплаших, Смоуки. Страхувах се, че ще стигна до страшното място, а нея няма да я има, за да ме върне. Ако това се случеше, щях да се изгубя завинаги. Работата ни е въпрос на баланс. Знам колко надалеч можем да стигнем и колко много неща можем да видим, но винаги се връщам обратно при нея. Един ден ще осъзная, че ми е дошло в повече и се надявам този ден да е точният момент. — Усмихва ми се. Усмивката му е истинска, но е прекалено сложна, за да я определя като „щастлива“. — Отговорът на въпроса ти е, че засега съм тук, но един ден няма да бъда и не знам кога ще дойде този ден.

* * *

Минаваме покрай охраната и се насочваме към рецепцията. Пред нас застава тридесет и няколко годишна, атлетична и бликаща от енергия блондинка с огромна усмивка. Тя протяга ръка към мен, за да се ръкуваме. Почти се пропуква от увереност и енергия.

— Агент Барет? Кърби Мичъл.

Изведнъж осъзнавам, че часът е напреднал и сега минава 17:30. Бях забравила за срещата ни.

Ах, да, убийцата — иска ми се да кажа. — Радвам се да се запознаем… дали не трябва да завърша с въпросителен знак? Времето ще покаже.

Вместо това се усмихвам, ръкувам се с нея и я оглеждам от глава до пети.

Кърби на живо е пълно съответствие на Кърби по телефона. Тя е привлекателна и слаба, около метър и седемдесет, с руса коса, която може да е или да не е естественият й цвят, с блестящи сини очи и постоянна усмивка, подкрепена от искрящо бели зъби. Прилича на жена, която е прекарала началото на двадесетте си години като плажна красавица, заобиколена от сърфисти, прекарваща вечерите си, пиейки бира край запалени огньове и спяща с русокоси младежи, които миришат на морска вода, слънцезащитен крем и може би малко марихуана. Тя е от този тип момичета, които винаги са готови да излязат в петък вечер с къса черна рокля и да танцуват, докато мястото затвори. Имала съм приятелки като нея, истински урагани в бутилка.

Само дето тази жена е бодигард, а според Томи и бивша убийца. Несъвместимостта на тези неща ме интригува и обезпокоява.

— Радвам се да се запознаем — съумявам да изрека.

Представям я на Алън.

Тя му се ухилва и го удря игриво по ръката.

— Голямо момче! Това помага ли ти, или ти пречи? Имам предвид, докато си вършиш работата?

— Предимно помага — отвръща той объркан и разтрива изненадан мястото, където го е ударила. — Хей, това заболя.

— Не бъди бебе — скастря го Кърби и ми намига.

— Тръгнали сме към офиса — казвам аз.

— Водете ме, ФБР агенти.

* * *

Офисът ни е празен. Всички са се заели със задачите, които им възложих. Кали работи над къщата на Лангстром. Джеймс вероятно се е захванал с компютъра на Майкъл Кингсли. Денят е истински спринт, който още не е завършил.

Кърби продължава да бърбори. Хвърлям й поглед, когато влизаме в офиса. Забелязвам, че докато говори, очите й обхождат всичко наоколо. Разглежда обстановката. Спира се най-дълго върху бялата дъска, след което продължава своя поход, без да пропуска нищо.

Виждала съм очи като нейните и преди — те са принадлежали на леопарди и лъвове или на човешките им версии. Те проблясват като свещи — изглеждат обикновени, но забелязват всичко.

Всички влизаме в моя офис и сядаме.

— Тъй като сме се събрали само приятели — подхваща закачливо Кърби, — нека разясня как работя аз. Много съм добра, трябва да го знаете. Никога не съм губила клиент и нямам намерение такова нещо да се случи — да чукна на дърво! — Тя почуква по бюрото ми и се ухилва. — Добра съм в наблюдението, ръкопашния бой и мога да използвам почти всякакво оръжие. — Започва да брои на пръстите си. — Ножове, пистолети, повечето автоматични оръжия. Справям се добре със снайпер, стига разстоянието да не е по-голямо от триста и петдесет метра. Обичайното. — Дарява ни с поредната блестяща усмивка. — „Ебаваш ли се с най-добрите, умираш като слабак.“ Глупаво е, знам, но обичам да го повтарям, а вие?

— Ъ-ъ, разбира се — отвръщам аз.

— Имам едно правило. — Тя размахва пръст пред мен добродушно. — Не ми спестявайте нищо. Трябва да знам всичко, за да си свърша работата. Ако се опитате да ми спестите нещо и разбера за това, напускам. Не се опитвам да се правя на отворена, просто така работя.

— Разбирам — отвръщам аз.

Отворена?

— Добре. — Кърби продължава да приказва, имам чувството, че няма спиране. Тя е като товарен влак. Можете да се качите на него или да се оставите да ви премаже. — Вижте, наясно съм, че вероятно ме гледате и си мислите: „Коя е тая въздухарка?“. Томи е честен човек, а също така и голям сладур… — тя ми намига конспиративно —…така че съм сигурна, че ви е споменал, че може би, вероятно съм убила няколко човека в миналото за военната индустрия. Виждате това или онова — тя посочва тялото си с едно движение и си мислите, може би тази е въздух под налягане, нали?

— Може би мъничко — признавам си аз.

Кърби се усмихва.

— Е, точно такава съм. Аз съм калифорнийско момиче — винаги съм била такова и винаги ще бъда. Харесвам си косата руса, банският костюм да е от две части и миризмата на океана. — Поклаща се на стола си. И обожавам да танцувам! — Дарява ни с поредната мултикиловатова усмивка. — Психологическата ми оценка гласи, че притежавам свръхразвита способност, която ми позволява да отнасям определена група човешки същества в категорията „други“. Средностатистическият човек не е устроен да убива, разбирате ли? Това не е част от него. Но ни се налага да го правим през цялото време. На войниците им се налага. На снайперистите от SWAT. — Тя кима към мен. — На вас ви се налага. Така че какво да правим, какво да правим, проблеми, проблеми. Отговорът е: решаваме, че тези хора трябва да бъдат отнесени в категория „други“. Те не са като нас, може би дори не са хора. След като това се направи — а то е нещо, което психологическите и военните общества правят от доста дълго време, — стават много по-лесни за убиване. — Следва поредната закачлива усмивка, но този път не се разпространява до очите й. Мисля, че прави всичко това с цел да ми покаже убиеца, който крие в себе си. — Не съм психарка. Не ми доставя удоволствие да убивам хора, не си падам и по неща от рода на „черва, с които да смажем веригите на танковете ни“[17]. — Засмива се, сякаш думите й са най-глупавото нещо на света, хо-хо-хо. — Много ми е лесно да различа врага и когато това стане, веднага го изключвам от приятелския си клуб, нали разбирате?

— Да — отвръщам аз. — Разбираме.

— Готско. — Влакът Кърби продължава да гази. Тя говори на приливи и единственият начин да кажем нещо е, като я прекъснем. — Така, след като се запознахте с резюмето ми, имам степен по абнормна психология и говоря чист испански. Работих пет години в ЦРУ и шест в АНС. Прекарах доста време в Централна и Южна Америка, за да върша… ммм… странни задачи. — Поредното конспиративно намигане, което малко ме плаши. — В крайна сметка обаче ми доскуча и напуснах… Господи, не ми беше лесно да го сторя. Мога да ви разкажа някои истории. Тези разузнавателни агенции наистина се приемат много на сериозно. Не искаха да ме пускат. — Тя се усмихва, но отново усмивката не се разпространява до очите й. — Успях да ги убедя.

Алън повдига вежда, но не казва нищо.

— Та… докъде бях стигнала? А, да. Напуснах и прекарах няколко месеца в съживяване на един стар бизнес. Няколко наистина дразнещи типове от Централна Америка ме ядосваха. Смятаха, че все още работя за АНС. — Кърби завърта артистично очи. — Някои мъже никога не научават истинското значение на думата „не“. Това беше почти достатъчно, за да отпиша латиносите завинаги… но не го сторих! — Засмива се. Осъзнавам, че не мога да се сдържа, и също се засмивам на думите на тази опасна жена. — Прекарах около шест месеца на плажа, но се отегчих още повече и реших, че може би ще е забавно, ако заработя в частния сектор. Парите са много по-добри, няма да ви лъжа. Все още имам възможност да стрелям по хора и мога да отида на плажа между задачите си. — Тя разперва ръце в жест „та-даа“. — Това е моята интересна история. — Кърби се навежда напред. — Сега ме запознайте с клиентката и с кукувицата, която е по петите й.

Поглеждам Алън, който свива рамене, и аз й разказвам за Сара Лангстром и Странника. Кърби ме гледа съсредоточено с леопардовите си очи, слуша ме с интерес и кима, за да ми даде да разбера, че чува това, което й казвам.

Свършвам и тя се обляга назад, мисли и почуква с пръсти стола си. Усмихва се.

— Добре, мисля, че схванах картинката. — Обръща се към Алън. — Как ще се чувстваш, ако дойда да живея в дома ти, грамадо? — Отново го удря закачливо по ръката. — А може би по-важният въпрос е как ще се чувства жена ти?

Алън не отговаря веднага. Той се вторачва в Кърби замислен. Тя понася погледа му стоически.

— Готова ли си да защитаваш съпругата ми и момичето?

— Готова съм да дам живота си. Макар че силно се надявам да не се стига дотам, какво ще кажеш?

— Добра ли си?

— Не съм най-добрата на света, но се доближавам до нея. — Доброто настроение на Кърби е неизчерпаемо, тя е един оптимистично настроен убиец. Алън кима. — В такъв случай ще се радвам, че си наоколо. Както и Елейна.

— Готско. — Тя се обръща към мен, сякаш в последния момент се е сетила за нещо. — О, чакай, трябва да те питам нещо. Ако кукувицата се отбие… жива или мъртва я искаш?

Усмивката й дори не потрепва. Стоя срещу тази изключително опасна жена и обмислям отговора си. Ако я помоля, Кърби Мичъл ще изпрати Странника в категорията „други“. Ако той си покаже дори носа, ще го убие с усмивка на лице и ще се насочи към плажа за бира край огъня. Колебая се, защото съм наясно, че тя не ми задава теоретичен въпрос.

Искаш ли да го убия? Няма проблеми. Ще го направя и след това ще отидем да пийнем по няколко маргарити. Готско.

— Предпочитам го жив — отвръщам аз. — Но безопасността на Елейна и Сара е приоритет.

Отговорът ми е калпав и уклончив. Но Кърби веднага ме разбира какво имам предвид.

— Чатнах. След като уточнихме това, отивам право в болницата. Ще стоя там до утре, след което ще я преместим у вас, грамадо. — Тя става. — Някой от вас ще ме изпрати ли? Хей, можете ли да повярвате, че вали толкова много?

— Аз ще дойда — предлага Алън.

Кърби излита от офиса ми и ме оставя с чувството, че съм била задмината, но някак си това е за хубаво.

* * *

Поглеждам си часовника. Минава шест часът. Елън, нашата юристка, може още да е на работното си място. Вдигам телефона и я набирам.

— Елън Гарднър — отговаря тя. Звучи спокойна. Винаги е такава. Това ми се струва малко нечовешко.

— Здрасти, Елън. Смоуки е. Трябва ми заповед.

— Задръж си мисълта — прекъсва ме тя. — Чакай да си запиша.

Представям си я как стои зад адвокатското си бюро от черешово дърво. Тя е кльощава жена, чиито форми изглеждат някак си делови. Тя е в средата на петдесетте си години, с кестенява коса, която подстригва късо (и боядисва, предполагам, защото никога не съм виждала сив косъм в нея), и високо, почти момчешко тяло. Елън винаги е изпъната, изтупана и готова за работа — истински адвокат. Чувала съм я да се смее само веднъж. Смехът й беше весел и свободен и ми напомни да не се придържам към стереотипите.

— Слушам те — казва тя.

Разказвам й всичко — както голямата картина, така и подробностите около тръста на Лангстром.

— Адвокатът каза, че ни трябва заповед, за да ни сподели тази информация — довършвам аз. — Каза ни, че ще ни сътрудничи, стига това да не е в нарушение на отношенията адвокат-клиент.

— Прав е — съгласява се Елън. — А вие имате голям проблем.

— Защо?

— Нямате законово основание за издаването на заповед.

— Шегуваш се с мен, нали?

— Не. В момента имаш само един приключен случай убийство-самоубийство. След това някакъв анонимен филантроп решава да създаде тръст, за да се погрижи за къщата и за Сара. Но във всичко това няма никакво престъпление, нали?

— Не и официално — признавам си.

— Добре. Следващият ми въпрос е: има ли начин да разбереш дали тръстът е незаконен? Съществуването му спомага ли по някакъв начин извършването на престъпление или измама?

— Това може да се окаже доста трудно.

— Тогава имаш проблем.

Прехапвам устна, докато мисля.

— Елън… единствената информация, от която наистина имаме нужда, е името на клиента. Трябва да разберем кой е той. Това помага ли по някакъв начин?

— Гибс се придържа към правилата, защото клиентът му е пожелал пълна конфиденциалност на самоличността му, нали?

— Да.

— Това няма да му е достатъчно. Ако можеш да докажеш, че клиентът има важна информация за настоящото разследване, мога да ти дам това име.

— Разбрах те.

— Но трябва да ми предоставиш нещо истинско. Започни от намирането на доказателство, което доказва, че заключението убийство-самоубийство при семейство Лангстром е доброто старо двойно убийство. Направиш ли го, тръстът се превръща в логична част от разследването и така можем да принудим Гибс да разкрие самоличността на клиента си. — Тонът й се променя, става по-приятелски и не толкова делови: — Ще ти го кажа направо, Смоуки. Гибс може да ти изглежда навит да помогне, но думите, които е използвал, че не може да наруши отношенията адвокат-клиент, са просто оправдание.

Иска ми се да оспоря последното й изречение, но знам, че би било загуба на време. Елън е човек, който решава проблеми. Тя мисли в насока как бихме могли, а не не можем, защото. Ако тя казва нещо, значи го казва, защото е така. Въздишам примирена.

— Разбрах те. Ще ти се обадя отново.

Затварям и набирам Кали.

— „Премазани от работа“ АД — отговаря тя. — Как можем да ви помогнем?

Усмихвам се.

— Как върви?

— Все още няма за какво да се похваля, но я караме бавно. Обработваме предната част на къщата.

Запознавам я с всичко случило се през деня от момента, в който се разделихме. Започвам с Гибс, продължавам с Никълсън и завършвам с Елън. Кали потъва в мълчание, за да осмисли чутото.

— Ама че натоварени 48 часа, дори за теб.

— Говори ми.

— Можеш да си починеш малко. Двамата с Джийн сме тук. Джеймс се прави на идиот някъде. Бони е в Алън и Елейна. Щом не искаш да ме послушаш и да си вземеш куче, сладкишче, то тогава поне се прибери, за да видиш дъщеря си.

Отново се усмихвам. Кали си е Кали — почти винаги може да ме накара да се усмихна.

— Добре обещавам й. — Но ми се обади, ако откриете нещо.

— Може би ще го направя — остроумничи тя. — А сега се разкарай.

Затварям, отпускам се на стола и затварям очи за миг. Кали е права. Последните няколко дни бяха много шантави. Пеещи, покрити в кръв шестнадесетгодишни момичета. Ужасен дневник.

Изведнъж се сещам за нещо. Ръцете ми започват да треперят. Прехапвам устна, за да може болката да възпре сълзите ми.

Днес един човек се самоуби пред мен. Мат. Гледаше ме, говореше ми, а след това лапна дулото на пистолета си и дръпна спусъка. Кръвта му изпръска лицето ми.

Не познавах Дейв Никълсън. Това няма значение. Той не беше от онази категория, за която говори Кърби. Той не беше „друг“. Той беше един от нас, затова не мога да спра да тъжа за него.

Чувам стъпки по килима и избърсвам очи с ръка. Някой почуква на вратата и след малко се появява главата на Алън.

— Изпратих добронамерената убийца до колата й.

— Какво ще кажеш да се прибираме? Поне за малко?

Обмисля предложението ми и въздиша.

— Чудесна идея.

41

КАЗВАМ НА АЛЪН, ЧЕ ЩЕ СЕ ВИДИМ У ТЯХ; първо трябва да се отбия някъде.

Пътувам към болницата под дъжда, но няма проблем, защото вътре в мен също вали. Не силно, а по-скоро само ръми. Това е част от работата. Вътрешното време. Домът и семейството са слънцето, поне в голямата си част. Работата е почти винаги дъжд. Понякога е гръмотевици и светкавици, понякога е ръмеж, но винаги вали.

Преди време осъзнах, че не обичам работата си. Не че не я харесвам, далеч съм от тази мисъл. Но тя не е нещо, което можеш да обичаш. Тя е нещо, което правиш, защото се налага. Защото ти е в кръвта. Добър, лош или безразличен, вършиш я, защото нямаш избор.

Само дето сега имаш такъв, нали? Може би ще намериш повече слънце в Куантико, а?

Дори така да е.

Паркирам на паркинга на болницата и хуквам към входа под дъжда. Часът е почти седем и вече имам нужда от сериозна доза Елейна и Бони, от малко слънце.

Стигам до болничната стая и намирам Кърби там, седнала е на стол пред вратата и чете един от тъпите, клюкарски таблоиди. Вдига поглед, когато чува стъпките ми по пода. Леопардовите й очи проблясват за миг, преди да ги прикрие зад усмивката си.

— Здрасти, шефке — поздравява ме тя.

— Здрасти, Кърби. Как е тя?

— Първо й се представих. Трябва да призная, че се наложи да поговоря. Тя искаше да се увери, че мога да убивам разни неща. Направих всичко възможно, за да я убедя, защото каза, че иначе не ме иска. Успях да го сторя.

— Добре.

„Браво“ или „Чудесно“ не ми се струват подходящи думи.

— Тя е едно много прецакано дете, Смоуки Барет — казва Кърби. Гласът й е нежен, вероятно повлиян от съжаление. За първи път я чувам да звучи така и това ме кара да я погледна в нова светлина.

Явно Кърби усеща това. Усмихва ми се и свива рамене.

— Харесвам я. — Отново се зачита в списанието си. — Влизай. Трябва да разбера какво се е случило с принц Уилям. Бих скочила на кралската му особа на мига.

Ухилвам й се, просто не мога да се въздържа, след което влизам в стаята. Сара лежи в леглото и гледа през прозореца. Не виждам книга наоколо, а телевизорът е изключен. Интересно ми е дали прави това по цял ден, дали само лежи и наблюдава паркинга. Обръща се към мен, когато влизам.

— Здрасти — поздравява ме и се усмихва.

— Здрасти — усмихвам се и аз в отговор.

Усмивката на Сара е красива. Не е чиста, каквато трябва да бъде — преживяла е прекалено много, — но въпреки това ме обнадеждава. Показва ми, че все още е себе си там вътре.

Придърпвам един стол близо до леглото й и сядам.

— Какво мислиш за Кърби? — питам аз.

— Тя е… различна.

Ухилвам се насреща й. Описанието й е сбито, но точно.

— Харесваш ли я?

— Разбира се. Харесва ми това, че не се страхува от нищо и че е избрала да се занимава с такива нещо. Сещаш се — опасни неща. Каза ми да не се чувствам виновна, ако я убият.

Това ми е достатъчно, за да разкарам усмивката си.

— Да. Тя ще те пази, Сара. Ще пази и хората, които живеят в дома, в който ще отидеш утре.

Намръщва се.

— Без повече приемни домове. Трябва да отида в дома за сираци. Там поне не убива хора.

Така е може би.

— Знаеш ли причината за това, Сара?

— Може би. Вероятно защото не ми пука за никой в дома за сираци. А и защото и той знае, че животът там е достатъчно лош. Имам предвид, че… домовете за сираци са отвратителни. Момичетата ги пребиват, тормозят и… — тя махва с ръка. — Схвана за какво става въпрос. Мисля, че му е достатъчно, че съм там заради него.

— Разбирам.

Отпускам се за момент на стола замислена. Опитвам се да намеря правилните думи, което не е сред най-лесните неща на света, защото едва сега осъзнавам как се чувствам за всичко това. Обичам Елейна. А и Бони остава у тях, когато съм на работа. Една не особено малка и егоистична част от мен иска да изкрещи: Да! Съгласна съм! Трябва да отидеш в дома за сираци. Хората около теб умират!

Но усещам надигащия се в мен инат. Същият инат, който не ми позволи да се изнеса от къщата, в която бях изнасилена, а семейството ми убито.

— Не бива да се поддаваш на страха — казвам й. — Също така трябва да приемеш предложената помощ. Този път е различно, Сара. Знаем какво представлява той. Вярваме ти, че съществува. И правим всичко възможно, за да предпазим теб и себе си от него. Мъжът и жената, при които ще отидеш да живееш, знаят с какво си имаме работа и въпреки това решиха, че искат да отидеш при тях. Кърби също ще е там, за да те пази, не го забравяй.

Виждам отчаянието в очите й. Сара се бори с него.

— Не знам.

— Не е необходимо да знаеш, Сара — отвръщам с нежен глас. — Ти си все още дете. Сама дойде при мен и ме помоли за помощта ми. Сега я получаваш.

Тя въздиша — дълго и изморено. Погледът й среща моя и виждам благодарност в очите й.

— Добре. Сигурна ли си, че ще бъдат в безопасност?

Поклащам глава.

— Не, не съм сигурна. Няма как да съм. Смятах, че семейството ми е в безопасност, но въпреки това те умряха. Не е важно да имаш гаранция за нещо. Важно е да направиш всичко възможно и да не допускаш страхът да стане постоянен спътник в живота ти. — Посочвам вратата. — Разполагам с доста смъртоносен бодигард, който е готов да те последва навсякъде. Моят екип е от най-добрите — най-добрите от най-добрите — и всички те преследват Странника. Само това мога да ти предложа.

— Значи наистина ми вярваш? Убедена си, че е истински?

— Да. На сто процента.

Цялото й тяло се разтриса от облекчение и това ме стряска. Прилича ми на недоверие. Осъзнавам, че може да има и такова някъде там.

Сара слага ръка на челото си.

— Уха. — Докосва бузите си с длани, сякаш се опитва да се вземе в ръце. — Уха. Съжалявам. Трудно ми е да повярвам на нещо такова, след всичко, което се случи през годините.

— Разбирам те.

Тя се обръща към мен.

— Влиза ли в къщата ми?

— Да.

— Видя ли… — лицето й направо посърва. — Видя ли какво е направил?

Сара се разплаква. Отивам при нея и я прегръщам.

— Видя ли какво е направил?

— Да, видях — отвръщам и погалвам косата й.

42

ЕЛЕЙНА Е ПРИГОТВИЛА ВЕЧЕРЯ И ДВЕТЕ С БОНИ ОСТАВАМЕ, за да хапнем. Домакинята ни е направила нейната магия, превърнала е трапезарията в място за веселие. Двамата с Алън бяхме изключително сериозни, когато пристигнахме, но по времето за десерт вече се смеех и бях забравила проблемите си.

Алън искаше реванш в шахматната битка с Бони. Бях напълно сигурна, че усилията му бяха напразни. Двете с Елейна ги оставихме и отидохме в кухнята, където бавно изплакнахме чиниите и ги сложихме в съдомиялната.

Елейна наля на двете ни по чаша червено вино и седнахме на плота, като известно време просто мълчахме. Чух Алън да недоволства и бях сигурна, че Бони се усмихва в този момент.

— Да поговорим за обучението на Бони — казва Елейна, ей така от нищото. — Имам предложение.

— Ъ-ъ, добре. Слушам те.

Тя разклаща виното в чашата си.

— Доста време мислех върху това. Бони трябва да се върне на училище, Смоуки.

— Знам. — Звуча и се чувствам малко отбранително.

— Не те критикувам. Наясно съм с обстоятелствата. Бони имаше нужда от време, за да може да свикне, за да тъжи и за да се нормализира малко. Както и ти. Мисля, че това време отдавна мина, и смятам, че сега не друго, а страхът е истинската пречка.

В мен веднага се надига желание да се разгневя и да отричам, отричам, отричам. Но Елейна е права. Минаха шест месеца. Била съм майка и преди, знам какво е необходимо и въпреки това не съм завела Бони на необходимите имунизации, не съм й намерила зъболекар и не съм я пратила на училище. Когато погледна цялата картина, а не гледам само ден за ден, съм ужасена.

Затворила съм себе си и Бони в пашкул. Той е просторен и изпълнен е любов, но има един голям недостатък: архитектурата му е вдъхновена от страха. Хващам се за челото.

— Господи. Как съм позволила това да се случва толкова дълго време?

Елейна поклаща глава.

— Не, не, не. Не се вини, няма нужда. Забелязваме грешките си, приемаме ги и се променяме за по-добро. Това се нарича отговорност и тя е много по-важна от самонаказанието. Отговорността спомага за поправянето на нещата. Вината само те кара да се чувстваш зле.

Поглеждам приятелката си, отново съм изумена от способността й да говори толкова простовато, а да споделя такива големи истини.

— Добре — съумявам да отвърна. — Но не мога да отрека, че се страхувам, Елейна. Господи, само като си помисля, че ще я пусна навън…

Тя ме прекъсва:

— Аз си мисля за домашно обучение. Лично на мен ще ми е много приятно да се заема.

Опулвам се насреща й, отново съм изумена. Домашното обучение ми беше хрумнало и на мен, разбира се, но се отказах от него, тъй като нямаше как да го осъществя. Но Елейна като учителка… Това е идеалното решение. Тя може да се справи с… всичко. Ще работи перфектно с Бони любознателната и Бони нямата.

Да не забравяме, че така ще помогне и на Смоуки страхливата и Смоуки небрежната.

— Наистина ли искаш да го направиш?

Елейна се усмихва.

Не просто искам, за мен ще е удоволствие. Направих проучване в интернет и установих, че не е чак толкова трудно. — Тя свива рамене. — Обичам я, както обичам теб, Смоуки. Вие двете сте ни семейство. Двамата с Алън няма да имаме свои деца. Затова трябва да намеря други начини да допусна деца в живота ни. Това е един от тях.

— И Сара? — питам аз.

Елейна кима.

— И Сара. Това е едно от нещата, в които съм добра, Смоуки. Да помагам на деца и на хора, които са били наранени. Затова искам да го правя. По същия начин, по който ти искаш да преследваш убийци и вероятно поради същата причина: защото имаш нужда да го правиш. Защото си добра в него.

Думите й са същинско ехо на мислите, които имах по-рано, затова просто й се усмихвам.

— Мисля, че идеята е чудесна.

— Е, добре тогава. — Елейна ме поглежда, изпълнена с любов. — Притискам те, защото те познавам. Знам, че докато не се криеш от истината, Бони ще бъде добре. Ти просто не си такава.

— Благодаря ти.

Това е всичко, което мога да измисля, но по усмивката й осъзнавам, че ме е разбрала правилно.

Защо се заблуждаваме? Ако те не са достатъчни да ти донесат „щастието“, от което смяташ, че имаш нужда (ах, колко егоистично и неблагодарно е това, нали?), и отидеш в Куантико, тогава ще отнемеш едно дете от Елейна. Елейна, която никога няма да бъде майка, макар и двамата да знаем, че ще е по-добра от всеки, когото познаваме, включително и настоящата компания.

Дори така да е — отвръщам мислено и засега гласът си заминава.

Отпиваме от виното и се усмихваме, докато слушаме оплакванията на Алън, че е паднал на шах от едно момиче.

* * *

Часът е девет и тридесет, а двете с Бони вече сме се прибрали у дома и преравяме кухнята за нещо за хапване. Тя ми каза, че иска да гледаме телевизия и че би ме разбрала, ако предпочета да чета дневника на Сара.

Намирам буркан с маслини, а Бони пакет чипс. Отиваме в дневната и се разполагаме по местата си върху дивана. Отварям буркана и хапвам една маслина, чийто солен вкус избухва в устата ми.

— Елейна говори ли с теб? — питам я с все още пълна уста. — За домашното обучение?

Бони кима. Да.

— Какво мислиш за това?

Усмихва се и кима.

Мисля, че е чудесно — казва тя. Усмихвам се.

— Супер. Каза ли ти за Сара?

Още едно кимане, този път по-сериозно и изпълнено със смисъл. Разбирам я какво има предвид.

— Да — отговарям и също кимам. — Тя е в лошо състояние. Как се чувстваш ти?

Бони маха пренебрежително с ръка.

Няма проблем, не е нужно дори да ме питаш — гласи жестът. — Не съм егоистка.

— Добре — отвръщам и й се усмихвам с надеждата усмивката ми да я увери, че я обичам.

Телефонът ми иззвънява. Поглеждам дисплея и отговарям.

— Здравей, Джеймс.

— Направихме запитване към VICAP. Засега нищо не е дошло, но ще видим на сутринта. Продължаваме да се опитваме да отключим програмата на компютъра на Майкъл Кингсли. Вече съм у нас. Имам намерение отново да прочета дневника.

Запознавам го със случилото се през деня. Когато приключвам, той остава мълчалив за известно време. Размишлява.

— Права си — казва най-накрая. — Всичко е свързано някак си. Трябва да получим информацията за дядото, за онзи случай от седемдесетте и за Никълсън.

— Стига бе.

* * *

Поглеждам откъснатите от бележника ми листове и препрочитам написаното върху тях.

Вземам този, на който пише извършител известен като „СТРАННИКА“.

МЕТОДОЛОГИЯ:

Добавям:

Продължава да комуникира с нас. Комуникацията е като пъзел. Защо? Защо просто не каже каквото иска да каже?

Обмислям този въпрос.

Защото не иска да разберем веднага? За да си спечели време?

Нападнал е Кати Джоунс, но я е оставил жива, за да предаде съобщението му.

Взел е дъщерята на Дейвид Никълсън за заложница поради две причини: за да може Никълсън да насочи случая на Лангстром в желаната от него посока и да ни предаде друго съобщение. Рисковано.

Съобщението от Джоунс — значката й и фразата „Символите са просто символи“.

Съобщението от Никълсън — „Не символът, а човекът зад него е важен“, последвано от самоубийството му.

Защо Никълсън трябваше да умира? Отговор: защото връзката му е по-дълбока от разследването на семейство Лангстром. Отмъщение.

Препрочитам това, което написах току-що.

Просто си размишлявам тук.

Оставям листовете настрани. Те нямат с какво да ми помогнат повече тази вечер. Вземам страниците от дневника и се разполагам удобно.

Смятам, когато започвам да чета, че започвам да разбирам как историята на Сара се вписва в по-голямата картина, не тази на Странника, а нейната.

Тя ни разказва какво се е случило с нея. Това е микрокосмос, той ни помага да научим историите на всички онези, които са били съсипани или наранени от действията на Странника. Ако успеем да разберем болката й, то тогава ще можем да разберем рускинчето, Кати Джоунс, семейство Никълсън.

Ако се разплачем заради нея, то тогава ще плачем и за тях. И ще си спомним.

Вземам страницата и започвам да чета.

ЧЕТВЪРТА ЧАСТ

ИСТОРИЯТА НА САРА

43

Някои хора просто са добри. Разбираш ли какво имам предвид? Може и да нямат специални и вълнуващи професии, може и да не са най-красивите и най-привлекателните на света, но са добри.

Дезире и Нед бяха такива.

Бяха добри.

* * *

— Спри, Пъмпкин — скастри го Сара.

Кучето се опитваше да промуши глава между скута й и масата с надеждата да улови някоя падаща троха или (алелуя!) някое парче храна. Сара избута огромната тиква на животното.

— Не мисля, че ще те послуша. Това куче обожава торти, не ме питай защо — каза Нед. — Ела тук, Пъмпкин.

Питбулът я остави на мира с огромно нежелание и докато вървеше към задния двор, хвърли няколко последни погледа към тортата. Нед се върна и продължи да реди свещички отгоре й.

Сара наистина обикна Нед, точно както беше предвидила Дезире. Той беше висок и слаб мъж, малко мълчалив, но винаги усмихнат. Постоянно носеше еднакви дрехи: фланелена риза, сини дънки и туристически обувки. Косата му беше малко по-дълга от модните тенденции, както обичаше да отбелязва сам, и беше леко раздърпан, което го караше да изглежда още по-мил — имаше някаква отнесеност в грижата му за външния вид. Сара го беше виждала да се ядосва на нея и на Дезире, но нито за миг не се беше почувствала заплашена. Знаеше, че Нед би прегризал собствените си ръце, преди да удари някоя от тях.

— Девет свещички, малеее — изрече шеговито той. — Време е да провериш дали нямаш сиви косми.

Сара се усмихна.

— Голям си глупчо, Нед.

— И аз така съм чувал.

Последната свещ беше сложена точно когато Дезире влезе през вратата. Сара забеляза, че е зачервена и развълнувана.

Нещо много я е зарадвало.

Дезире носеше подарък — беше голям, правоъгълен и плосък, — отиде в кухнята и го подпря на стената.

— Това ли е? — попита Нед, като кимна към него.

Дезире се усмихна, цялата сияеше.

— Да… Не бях сигурна дали ще успея да го взема. Нямам търпение да го отвориш, Сара.

Момичето беше озадачено по онзи приятен начин, характерен за рождените дни.

— Тортата готова ли е? — попита Дезире.

— Тъкмо сложих последната свещичка.

— Нека си измия лицето, да се освежа и можем да започваме партито!

Сара се усмихна и кимна. Дезире тръгна към банята, а Нед вървеше по петите й.

Затвори очи. Годината беше много добра. Нед и Дезире бяха чудесни. Обожаваха я от самото начало и след месец-два, в които не можеше да се отпусне, най-накрая прогони недоверието си и им отвърна със същото. Нед често го нямаше, както й беше обяснила Дезире в самото начало, но се реваншираше за отсъствията си, когато си беше у дома — винаги беше мил и винаги им обръщаше внимание. Самата Дезире беше… е… с най-дълбоката част от себе си, с най-охраняваното кътче на сърцето си Сара осъзна, че е започнала да обича приемната си майка.

Тя отвори очи и погледна тортата и подаръците на масата, както и онзи до стената.

Мога да бъда щастлива тук. Щастлива съм тук.

Не всичко беше перфектно. Сара продължаваше да има кошмари. Някои сутрини се събуждаше, налегната от тъга, която беше дошла отникъде. И макар да харесваше училището си, отказваше предложенията за приятелства — не грубо и категорично, — но просто не им отвръщаше подобаващо. Не беше готова за такива, поне не още.

Вещицата Уотсън се появяваше често в началото и само веднъж през последните девет месеца, което напълно устройваше Сара. Кати Джоунс се отби на няколко пъти и изглеждаше наистина радостна, че се справя добре.

Сара отдавна беше приела прегръдките на Дезире като място, на което да потърси утеха, когато има нужда от такава. Единственото, което не беше споделила с нея, беше историята на Странника. Не смяташе, че Дезире ще й повярва. Понякога самата тя не си вярваше. Може би Кати беше права. Може би наистина се беше объркала.

Изгони тези мисли от главата си. Днес имаше рожден ден и трябваше да се забавлява.

Нед и Дезире се върнаха.

— Готова ли си да духнеш свещичките? — попита Дезире.

Сара се ухили.

— Да!

Нед извади запалка и запали всяка една. Запяха шумна и фалшива версия на „Честит рожден ден“.

— Пожелай си нещо, скъпа, и духни свещичките! — провикна се Дезире.

Сара затвори очи.

Пожелавам си… да остана тук завинаги.

Пое си дълбоко въздух, отвори очи и издуха всяко пламъче.

Нед и Дезире я аплодираха.

— Винаги съм знаел, че си пълна с въздух под налягане — пошегува се мъжът.

— Какво желаеш да направиш първо — да хапнеш торта или да си отвориш подаръците?

Сара виждаше, че Дезире гори от нетърпение да отвори мистериозния подарък.

— Първо подаръците.

Жената сграбчи подпрения на стената пакет и й го подаде.

Сара го повдигна. Беше голям, но не и тежък. Вероятно вътре имаше картина или снимка. Започна да разкъсва хартията. Когато видя част от рамката, сърцето й подскочи.

Възможно ли е…?

Разкъса изключително бързо останалата част от опаковката. Видя какво се крие вътре и спря да диша. Гърдите я заболяха.

Това беше картината, която майка й беше нарисувала за нея. С бебето в гората и лицето в облаците. Сара погледна Дезире. Беше останала без думи.

— Разбрах колко много обичаш тази картина, когато ми разказа за нея, скъпа. И знаеш ли какво? Оказа се, че Кати Джоунс е взела някои неща от спалнята ти, след като са… след като полицията си е свършила работата. Някои снимки, играчки и дреболии. Пазила ги е за теб, за да не се изгубят. Това е картината, нали?

Сара кимна, все още не можеше да проговори. Сърцето й биеше лудо в гърдите. Очите й пареха.

— О, Боже мой — каза най-накрая тя. — Много много много много ви благодаря. Аз… — погледна Дезире, която се усмихваше, и към Нед, чиито очи бяха изключително нежни. — Не знам какво да кажа.

Жената докосна косата на Сара и махна един кичур от лицето й.

— Готови сме на всичко за теб, скъпа. — Дезире сияеше.

Нед се прокашля и й подаде някакъв плик.

— Това е другата част от подаръка, Сара. Един вид… ваучер.

Сара избърса сълзите от бузите си и взе плика. Все още не можеше да повярва какво се беше случило, чувстваше се замаяна и ръцете й трепереха, докато го отваряше. Вътре имаше обикновена бяла картичка, на която пишеше „Честит рожден ден“. Разтвори я и прочете написаното вътре.

— Ваучер на Сара — гласеше то. — За едно осиновяване.

Челюстта на детето направо увисна. Тя вдигна поглед и макар да срещна усмихнатите физиономии на Дезире и Нед, видя, че под тях те са доста нервни. Дори малко изплашени.

— Ако не желаеш, няма проблем — каза Нед с нежен глас. — Но ако желаеш… двамата с Дезире много ще се радваме да те осиновим завинаги.

Какво се случва с мен? Защо не мога да говоря?

Имаше чувството, че е блъсната от морска вълна. Тя беше като лодка, която биваше хвърляна нагоре и отново потапяна под водата.

Какво не беше наред?

Изведнъж осъзна. Тя беше заровила надълбоко тази част от себе си, беше я скрила и заключила в подземията. Тази част беше пълна с Нищо и Кученца Главученца. Заледената й агония започна да се стапя на момента. Тя проби вътрешните й бариери и се изпълни с гръмотевици и бодили.

Сара не можеше да проговори, но съумя да кимне, след което зарида. Звукът беше ужасен. Той накара Нед да се просълзи, а Дезире протегна ръце към нея. Сара се отпусна в прегръдката й и изплака всички сълзи, които беше таила цели три години.

44

САРА И ДЕЗИРЕ СЕ БЯХА РАЗПОЛОЖИЛИ НА ДИВАНА, а Нед мърмореше нещо, докато плащаше сметките в домашния офис. Изядоха тортата. Дори Пъмпкин опита малко от глазурата благодарение на Сара. Той се беше проснал на пода, а краката му потреперваха от кучешките му сънища.

— Много съм щастлива, че искаш да останеш при нас, Сара — каза Дезире.

Детето погледна приемната си майка. Тя изглеждаше на седмото небе. Не я беше виждала по-щастлива. Това я изпълни с радост. Сара беше желана. Не, дори повече от това — имаха нужда от нея. Нед и Дезире имаха нужда от нея, за да направи живота им съвършен.

Този факт запълваше празнината в нея, която й се струваше бездънна. Запълваше душевната пещера, изпълнена с мрак и болка.

— Това беше желанието ми — каза Сара.

— Какво имаш предвид?

— Желанието ми за рождения ден. Това си пожелах, преди да духна свещичките.

Дезире повдигна вежда изненадана.

— Уха. Това е доста зловещо, не мислиш ли?

Сара се усмихна.

— Мисля, че това е магия.

— Магия. — Жената кимна. — Това ми хареса.

— Дезире? — Детето беше забило поглед в пода и като че ли се бореше с нещо.

— Какво има, скъпа?

— Аз… странно ли е, че в този момент мама и татко ми липсват още повече? Имам предвид… много съм щастлива от всичко това. Защо тогава съм тъжна?

Дезире въздъхна и докосна Сара по бузата.

— О, скъпа. Мисля, че… — млъкна за миг, за да обмисли добре онова, което щеше да изрече. — Мисля, че е така, защото ние не сме тях. Обичаме те, да, и ти ни накара да се почувстваме едно цяло, едно семейство, но не можем да заменим майка ти и баща ти. Ние сме си намерили ново място в сърцето ти и не се опитваме да ги заместим. Разбираш ли?

— Май да. — Сара изгледа преценяващо Дезире. — Това натъжава ли те? За твоето бебе?

— Малко. Но като цяло съм много щастлива.

Детето обмисли положението.

— Като цяло и аз съм много щастлива.

Сара се приближи до Дезире, за да може новата й майка да я прегърне. Пуснаха телевизора и не след дълго Нед се присъедини към тях. Тримата се смяха от сърце, макар предаванията, които гледаха, да не бяха особено забавни. Сара почувства, че е на правилното място.

У дома.

* * *

— Тук ли? — попита Нед.

Сара кимна.

— Да, точно там.

Мъжът заби пирон в стената и окачи картината на него. Отдръпна се назад и я огледа внимателно.

— Изглежда равна.

Картината беше точно срещу леглото й, както в старата й детска стая. Сара не можеше да свали очи от нея.

— Майка ти е била много талантлива. Картината е изключително красива.

— Винаги правеше по нещо за рождения ми ден. Тази картина ми е любимият й подарък. — Сара се обърна към Нед. — Благодаря, че ми я върнахте.

Мъжът се усмихна и отмести поглед. Винаги се срамуваше, когато го похвалеха. Сара виждаше, че е щастлив.

— За теб сме готови на всичко. Но трябва да благодариш на Кати. — Той се намръщи и се изкашля. — И, хм… благодаря ти за… сещаш се. За позволението да те осиновим. — Най-накрая погледът му срещна нейния. — Искам да знаеш, че това е нещо, което много желаем. Както аз, така и Дезире.

Сара изгледа рошавия добросърдечен шофьор на камион. Знаеше, че винаги ще изразява любовта си по странен начин, но също така знаеше, че любовта му беше нещо, което винаги щеше да го има.

— И аз се радвам — отвърна тя. — Защото и аз се чувствам по същия начин. Обичам Дезире, Нед. Но обичам и теб.

В сивите очи на мъжа проблесна искра. Изглеждаше едновременно наранен и щастлив.

— Бебето ти липсва повече, отколкото на Дезире, нали?

Нед се вторачи в нея. Премига насреща й и отмести поглед.

Очите му намериха картината и не се отлепиха от нея, когато каза:

— След като Даяна почина, едва не се отказах от живота. Не можех да се движа. Не можех да мисля. Не можех да работя. Имах чувството, че целият свят е свършил за мен. — Нед се намръщи. — Баща ми беше алкохолик, затова си обещах, че никога няма да се докосна до алкохол. Но след месец, в който се опитвах да преборя болката, най-накрая излязох и си купих бутилка уиски. — Мъжът погледна Сара и й се усмихна нежно. — Дезире беше тази, която ме спаси. Сграбчи бутилката и я изсипа в мивката. След това ме блъсна и ми се разкрещя, докато не се пречупих и не направих онова, което трябваше да направя от самото начало.

— Накарала те е да се разплачеш — каза Сара.

— Точно така. Разплаках се. Плаках ли, плаках и продължих да плача. На следващата сутрин отново заживях. — Нед разпери ръце. — Дезире ме обичаше толкова много, че ме спаси дори когато нея също я болеше. Така че отговорът на въпроса ти е „не“. Дезире скърби за Даяна повече от мен, а не по-малко. Защото тя е по-способна да обича от всеки друг, когото познавам. — Отново се почувства неудобно и странно. — Както и да е… Предполагам, че е време да си лягаш.

— Нед?

— Какво има, скъпа?

— Ти обичаш ли ме?

Моментът увисна във въздуха. Нед се усмихна с онази негова красива и брилянтна усмивка, която отпращаше странностите му надалеч.

Усмивката му е като на мама — каза си Сара. — Слънце в розите.

Нед отиде при нея и я прегърна силно. Прегръдката му беше изпълнена с нежност и обещание винаги да е до нея и да я пази.

— Можеш да бъдеш сигурна, че много те обичам.

Звучно „Бау“ ги накара да се откъснат един от друг. Сара погледна към източника на звука и се засмя. Пъмпкин се беше появил и ги гледаше любопитно.

— Да, време е за лягане, кученце главученце — каза Сара.

Нед погледна кучето с изкуствено намръщено изражение.

— Виждам, че все още го играеш предател — каза той.

Преди Пъмпкин спеше в стаята на Нед и Дезире, но още от първата вечер, в която Сара дойде да живее тук, се премести при нея.

Детето помогна на кучето да се качи на леглото, след което се зави. Нед я погледа известно време.

— Искаш ли да пратя Дезире да те завие? — попита той.

— Не, няма нужда. И ти можеш да го направиш.

Сара знаеше, че на Нед това ще му хареса. Наистина искаше той да я завие. Тя го обичаше и той нея. Затова щеше да се радва той да го направи. Обикновено баща й й казваше „лека нощ“ в старата й къща. Този ритуал й липсваше много.

— Да оставя ли вратата леко отворена? — попита Нед.

— Да, моля.

— Лека нощ, Сара.

— Лека нощ, Нед.

Мъжът погледна за последно картината, която беше закачил, и поклати глава.

— Наистина е много красива.

* * *

Сара сънуваше баща си. В съня не говореха, бяха само тя, той и усмивките им. Всичко беше просто щастие. Въздухът потреперваше от една-единствена нота, изсвирена на ръчно направена цигулка.

Този тон беше невъзможно съвършен, застинало изражение на всички неща, които сърцето можеше да пази в себе си. Тон, който можеше да бъде чут само насън. Сара не знаеше кой беше музикантът, който го свиреше, и, честно казано, въобще не я интересуваше. Тя погледна баща си в очите и му се усмихна, той стори същото и тази единствена нота се превърна във вятъра, слънцето и дъжда.

Музиката спря, когато баща й проговори. Нямаше как да говориш и да чуеш тона. Трябваше да бъде само едно от двете.

— Чу ли това? — попита я той.

— Кое, тате?

— Звучи ми като… ръмжене.

Сара се намръщи.

— Ръмжене? — Тя завъртя глава на една страна и се ослуша, и, да, чу го ясно, тих грохот, който като че ли идваше от мощна кола, спряла на знак „Стоп“. — Какво смяташ, че е?

Баща й изчезна заедно с вятъра, слънцето и дъжда. Отидоха си и усмивките. Настанаха сиви облаци и гръмотевици. Сара погледна небето, което изрева още по-силно, разтресе костите й и…

Детето се събуди и видя, че Пъмпкин гледа вратата и ръмжи. Тя го погали по главата.

— Какво има, Пъмпкин?

Ушите на кучето потрепериха, когато чуха гласа й, но очите му не се отделяха от вратата. Грохотът ставаше все по-силен.

Следващият звук, който Сара чу, я накара да потрепери, тялото й се вледени и всичката топлина от него изчезна.

— Никога не съм виждал диво животно да изпитва самосъжаление… — каза гласът.

Вратата на стаята й рязко се отвори.

Пъмпкин изръмжа.

— Честит рожден ден, Сара.

* * *

Насилих се да разкажа всичко от случилото се с мама и татко насам. Заслужаваха го. Все пак всичко започна оттам.

Но не мога да го направя с Дезире и Нед. Не мога. Дори и в трето лице. Мисля, че е достатъчно да разбереш кои бяха, какви хора бяха и колко доброта имаше в тях.

Той ги уби, това е всичко, което трябва да знаеш. Застреля Нед и преби Дезире пред очите ми, и го направи, защото ги обичах и те ме обичаха, и защото моята болка е неговото правосъдие, каквото и да означава това.

Ако наистина искаш да знаеш как изглеждаше всичко и какво беше усещането, тогава направи следното: мисли си за нещо грозно, за най-грозното нещо, което можеш да измислиш — като да опечеш бебе на огън, — и след това се усмихни. После осъзнай на какво се усмихваш и какво означава това и ще разбереш как се почувствах тогава.

Той го направи, за да отвори голяма черна бездна в мен, за да убие надеждата ми и да ми покаже колко е опасно да обичам някого. Сработи. За кратко, докато бях с Нед и Дезире, си помислих, че мога да бъда част от семейство. Никога вече не се почувствах така.

Господи… Дезире му се опълчи. Тя му се опълчи заради мен.

Господи…

Наистина трябва да спра да го повтарям. Имам предвид, че това е едно от нещата, които научих през онази вечер.

Няма Господ.

Той ги уби пред очите ми и аз умрях с тях, но без наистина да умирам, оживях, но ми се искаше да бях умряла, но животът продължи и аз направих единственото, което можех да сторя.

Обадих се на Кати Джоунс.

Обадих й се и тя дойде. Тя беше единствената, която винаги идваше. Също така ми повярва след онази нощ и отново беше единствената.

Обичам Кати, между другото. Винаги ще я обичам. Тя направи каквото можеше.

45

— ТИ СИ ЛОШ КЪСМЕТ, ПРИНЦЕСО — каза Карън Уотсън, когато си тръгнаха от къщата на Нед и Дезире. — Някои хора просто имат лош късмет. Твоят се предава на хората около теб.

Сара се усмихна.

— Може би един ден ще ми излезе късметът и лошият ми късмет ще се предаде и на вас, госпожице Уотсън.

Карън я погледна и присви очи.

— Продължавай да говориш така и ще мине доста време, докато те заведа в нов приемен дом.

Сара се обърна към страничния прозорец.

— Не ми пука.

— Наистина? Добре. Тогава ще останеш в дома за сираци, докато не навършиш осемнадесет.

— Казах, че не ми пука.

Сара продължи да наблюдава през прозореца. Карън й се ядоса.

За коя се смята тази пикла, по дяволите? Не осъзнава ли какво бреме е?

Майната й. Ей сега ще й го върне.

— Можеш да изгниеш там тогава.

Сара не отговори. Както винаги Карън Уотсън я беше вбесила, но само за момент. Отново я налегна безразличие, което тежеше тонове.

Сара беше отведена в спешното, където я прегледаха. Имаше леко сътресение (каквото и да означаваше това) и знаеше, че не бива да заспива. Всичко я болеше, но нямаше сериозни увреждания. Поне не външно.

Нед, Дезире, Пъмпкин. Мама, татко, Бъстър.

Любовта ти е смърт.

Сара беше започнала да вярва, че това е така. Всеки, когото беше обичала, вече го нямаше.

Налегна я съмнение.

Освен Кати. И Тереза. И може би Дорийн, ако е все още жива.

Сара въздъхна.

Тереза беше в затвора. Това определено беше достатъчно за Странника за момента. Щеше да реши какво да прави с приемната си сестра, когато излезеше от затвора. Що се отнасяше до Кати — тя беше полицайка, трябваше да умее да се пази, нали? Нали?

По-късно щеше да се тревожи за това. Сега имаше други неща, върху които да се съсредоточи.

Сара си беше научила урока за домовете за сираци от последния си престой там. Нямаше намерение да започва отново от най-ниското стъпало в хранителната верига.

* * *

Джанет все още беше кльощава и все още управляваше дома. Както винаги оставаше сляпа за опасностите, които криеше това място. Джанет беше от най-лошия тип добри хора, защото беше неспособна да разпознава злото. Тя й кимна съчувствено.

— Здрасти, Сара.

— Здрасти.

— Разбрах какво се е случило. Добре ли си?

Отговорът беше „не“, но тя само кимна.

— Добре съм. Просто искам да си легна.

Джанет кимна.

— Не можеш да заспиваш, нали знаеш?

— Да.

— Имаш ли нужда от помощ с багажа си?

— Не, благодаря.

Джанет я поведе по добре познатите коридори. Нищо не се беше променило за една година.

Вероятно нищо не се беше променило през последните десет години.

— Стигнахме. Само две врати от старата ти стая.

— Благодаря ти, Джанет.

— Няма проблем. — Кльощавата жена се обърна да си ходи.

— Джанет? Кирстен тук ли е още?

Жената се спря и се обърна.

— Кирстен беше убита от друго момиче преди три месеца. Двете се сбиха и нещата излязоха извън контрол.

Сара се опули срещу Джанет и преглътна насъбралата се жлъчка.

— Ах — съумя да изрече тя. — Добре.

Кльощавата жена се притесни.

— Ще се оправиш ли?

Сара усещаше стотиците килограми желязо, които натискаха главата й.

Безразличие. Поддай му се.

— Да.

* * *

Сара си разопакова нещата, седна на леглото и зачака. Пристигна в късния следобед, така че спалното щеше да остане сравнително празно до вечерта. Тогава щеше да е моментът, в който да направи своя ход.

Главата още я болеше, но поне вече не й се въртеше свят. Не обичаше да повръща.

Никой не обича, глупачке.

Някой, който имаше нормален живот, вероятно би се обезпокоил от факта, че си говори сам. Сара никога не се беше замисляла за това. Когато човек беше сам толкова дълго, колкото нея, започваше да си говори, за да не полудее, а не защото е луд.

Безразличието я обгърна, разля се в нея, сля се е ДНК-то й. Сара усещаше, че е преминала прага на болка. Тъгата, мъката — тези чувства трябваше да бъдат потиснати. Бяха станали прекалено големи, за да им отпусне края. Те щяха да я изядат жива, ако ги пуснеше от клетките им.

Някои други емоции имаха право да съществуват. Като гнева. Като яростта. Усещаше как се надигат в нея. В душата й беше изкопан кладенец, който беше напълнен с мрачни и жестоки неща. Едно огромно куче, което приличаше на звяр, не спираше да обикаля кладенеца и да ръмжи. Чудеше се колко дълго щеше да успее да го удържи, ако въобще можеше да го стори.

С всичко това дойде тектоничната промяна в прагматизма. Оцеляването беше нейният Бог. Всичко останало беше просто илюзия.

Променям се. Точно както искаше той.

Как?

Мисля, че вече мога да убия някого, ако се наложи. Не бих сторила това, когато бях на шест.

Честит рожден ден.

Сара нави кичур коса между пръстите си и се усмихна с празна усмивка.

* * *

Счупих пръста на едно момиче, взех й леглото и нещата се наредиха. Отново станах главното куче в стаята, кралицата на всичко, което съзирах.

Хей… не прави такава физиономия.

Не се гордея с нещата, които сторих, но направих каквото беше необходимо.

Освен това приличам много повече на онова „аз" на девет години от онова „аз" на шест години. Онова „аз" на шест години отдавна го няма, заровено е надълбоко.

46

Когато погледна назад и пиша това, осъзнавам, че Кати е моето огледало. Чрез нея, чрез очите й мога да видя в какво съм се превърнала.

Питам се дали и тя си мисли тези неща? Или просто си внушавам? Може би по малко от двете? Може би Кати си е Кати, но на тези страници Кати също е мен — сега, която гледа към мен — тогава.

Тежко, човече…

* * *

Кати беше ужасена от онова, което се случи със Сара. Нима това беше нещо ново?

Това беше единадесетият й рожден ден. Кати се беше появила с малко кексче със свещичка върху него. Сара се беше усмихнала, но ясно се виждаше, че просто е учтива.

Онова, което тревожеше Кати най-много, бяха очите на детето. Те не бяха отворени и изразителни както някога. Бяха пълни със стени, празни пространства и бдителност. Това бяха очите на комарджия или затворник.

Кати познаваше добре подобни очи, такива имаха закоравелите улични проститутки и престъпниците. Тези очи казваха: „Знам как стават нещата“, „Наблюдавам те“ и „Дори не си помисляй да вземеш нещо, което ми принадлежи“.

Кати видя и други промени, които бяха настъпили през последните две години. Знаеше, че Сара е „тарторката“ в нейното спално помещение и имаше доста добро предположение как се беше случило това. Другите момичета й се подчиняваха. Сара беше безразлична към тях. Притежаваше истинска затворническа психика — по-силният и по-жестокият управляват. Явно Сара беше разбрала това много добре.

Защо се изненадваш? Това място те превръща в звяр.

Кати се подразни от собствената си неспособност да даде надежда на Сара. Тя не успя да убеди никой друг, че историята на това дете е истинска. Ако трябваше да бъде честна, на моменти дори тя не можеше да й повярва напълно. Опита се, но се провали и макар Сара да й казваше, че всичко е наред, знаеше, че лъже. Това наистина беше от огромно значение.

Кати правеше всичко по силите си. Направи копия на досиетата от убийствата на родителите на Сара и на Нед и Дезире. Прекара много часове след работа в преглеждането им и в търсенето на несъответствия и пропуски. Дори успя да намери някои. В това отношение поне все още бях свързани със Сара. Животът се завръщаше в тези сурови очи, когато обсъждаха случаите. За Сара беше много важно, че Кати й вярва. Беше от голямо значение.

Но те губим, нали, Сара? Това място и животът ти те убиват. Случва се точно пред очите ми.

— Имам новини за Тереза — каза Кати.

В погледа й проблясна интерес.

— Какви?

— Ще я пуснат след три седмици.

Сара извърна поглед.

— Чудесно. — Гласът й звучеше вяло.

— Иска да те види.

— Не! — Думата изплющя с такава жар, че стресна полицайката.

Кати захапа устната си.

— Може ли да те попитам защо?

Празнотата, твърдостта и дистанцията изчезнаха на мига и бяха заменени от отчаяние, което накара сърцето на Кати да се свие.

— Заради него — прошепна Сара с изплашен глас. — Странника. Ако разбере, че я обичам, ще я убие.

— Сара, аз…

Пресегна се през масата и сграбчи ръцете на полицайката.

— Обещай ми, Кати. Обещай ми, че ще я накараш да стои настрана.

Тя се вторачи в единадесетгодишното момиче, преди да кимне.

— Добре, Сара — отвърна тихичко. — Добре. Какво искаш да й кажа?

— Кажи й, че не искам да я виждам, докато съм тук. Тя ще разбере.

— Сигурна ли си?

Сара се усмихна изморена.

— Сигурна съм. — Прехапа долната си устна. — Кажи й… че няма да е задълго. Когато се измъкна оттук, ще намеря начин да се свържа с нея. Ще намеря начин да сме в безопасност.

Усмивката и искрата се стопиха за миг. Празнотата се завърна отново. Сара се изправи и взе кексчето.

— Трябва да вървя — каза тя.

— Не искаш ли да запалим свещичката?

— Не.

Кати наблюдаваше с притеснен поглед отдалечаващата се Сара. Младото момиче вървеше изправено и наперено, като по този начин показваше, че е напълно сигурна в себе си. Изглеждаше толкова мъничка. Перченето й само подчертаваше това.

* * *

Сара легна на леглото си, ядеше кексчето и гледаше плика. Писмото беше адресирано до дома за сираци и в частност до нея. Нямаше обратен адрес, само печат и марка.

Това беше първото писмо, което получаваше, и въобще не й хареса.

Просто го отвори.

Добре. Може би е от Тереза.

Мислеше за нея почти всеки ден. Понякога дори я сънуваше — хубави сънища, в които двете отплаваха или отлитаха нанякъде. Местата, на които отиваха, не бяха мрачни и навсякъде имаше знаци, които гласяха: Не се допускат болка и чудовища.

Сара мечтаеше тези сънища да не свършват никога. Тереза беше главината, около която се въртеше единственото й колело на надеждата.

Тя отвори плика. В него имаше обикновена бяла картичка. На нея пишеше: „Мисля си за теб на рождения ти ден“. Разтвори я. Вътре беше нарисувано домино, а до него пишеше: Бъди диво животно.

Глазурата на кексчето загорча в устата й. Цялото й тяло потрепери.

От него е.

Знаеше, че е така. Нямаше значение, че не й беше пращал нищо досега. Въобще нямаше нужда от обяснение. Така си беше.

Погледа картичката още малко, преди да я прибере в плика, който скри под възглавницата си, и продължи да си яде кексчето.

Превръщам се в диво животно.

Ела да ме посетиш отново и ще ти го докажа.

Усмивката й беше нерадостна.

Поне има нещо хубаво в цялата работа, няма как да стане по-лошо. И това е нещо.

* * *

Вече знам, че беше глупаво от моя страна да си помисля такова нещо. Разбира се, че можеше да стане по-лошо. Много по-лошо. И наистина стана.

Карън Уотсън влезе в затвора. Не знам точната причина, но не бях изненадана. Тя беше зла. Мразеше децата и се забавляваше, като им прецакваше животите. Приличаше на стар вампир, но вместо да пиеше кръв, изсмукваше души и най-накрая някой я беше заловил.

Уотсън се беше погрижила всички домове и хората, при които ме изпращаше, да са гадни. На някои места ме биеха. На други ме докосваха и наистина беше лошо, много лошо, но сега няма да говорим за това, няма начин, тцъ-тцъ.

Въпреки това нищо не беше по-лошо от момента, в който Дезире и Нед умряха. Мисля доста по темата и осъзнавам, че това наистина беше началото на края за мен. Всичко започна с мама, татко и Бъстър и свърши с Дезире, Нед и Пъмпкин.

Случилото се оттогава — добро или лошо — ме караше да се чувствам като в сън.

Кати ми предложи да ме осинови, но не й позволих.

Страхувах се, нали се сещаш? Ако ме вземеше, щеше да си подпише смъртната присъда.

Така или иначе по-късно и тя изчезна. Казаха ми, че е наранена, но не ми казаха как точно или кой го беше направил. Не отговаряше на обажданията ми и повече не ми звънна.

Оставих тази капка да падне в Големия черен кладенец, както всичко останало.

Така го наричам — Големия черен кладенец. Той е вътре в мен и започна да се пълни в деня, в който Дезире и Нед умряха. Той е мазен и миризлив като масло. Но също така може да бъде полезен, защото в него изхвърлям болезнени неща и те потъват и изчезват завинаги.

Кати не ми се обажда и ме боли, затова просто хвърлям болката в Големия черен кладенец. Чао-чао.

Едно от нещата, които не изхвърлям в кладенеца, е случилото се с Карън Уотсън — вкарването на тази путка в затвора. Знам, знам, путка е най-лошата дума, която едно момиче може да изрече, но си е точно такава. Карън Уотсън беше путка. Няма нужда от критика, тази дума е измислена точно за нея! Мразех я и се надявах да изгние в затвора. Понякога сънувам как я наръгват с нож и я разпарят като риба, а тя се пльосва на пода и пищи и кърви. Винаги се събуждам с усмивка на лице след този сън.

Един ден наистина я убиха. Прерязаха й гърлото от ухо до ухо. Когато научих за това, се усмихвах, докато ме заболяха бузите. След това плаках. На моменти се появяваше Лудата и тя също плака. Черни сълзи, сълзи от извора.

Изворът е черен, бейби, всичко е черно.

Що се отнася до мен, винаги свършвах в дома за сираци. Репутацията ми беше на ниво, така че малко момичета ме закачаха. Гледах да страня от всички.

Така беше най-добре, защото не бях хапка за всяка уста, нали се сещаш? Понякога се чувствам като захвърлена на Северния полюс, но не ми е студено, защото не мога да изпитвам нищо. Седя и гледам бълбукащия черен кладенец. От време на време от него се подават ръце, които разпознавам.

Странника ме остави на мира за няколко години. Не знам, може би ме е държал под око. Докато положението на местата, на които ме пращаха, не беше розово, вероятно е бил доволен.

Получих друга картичка за четиринадесетия си рожден ден. На нея пишеше: „Ще се виждаме". Само това. Същата вечер се събудих с писъци и не можах да спра. Пищях ли, пищях. Наложи се да ме завържат за леглото и да ме упоят. Този път аз бях тази, която падна в Големия черен кладенец. Бълбук. Чао-чао.

Семейство Кингсли решиха да ме вземат и не знам защо не се възпротивих. В онези дни не ми беше до нищо, камо ли до възпротивяване. Бях се пуснала по течението. Нося се по него, но от време на време се пробуждам, за да поговоря със себе си, след което отново се понасям. А, да… също така хвърлям разни неща в Големия черен кладенец. Напоследък прекарвам доста време да пускам какво ли не там. Искам да съм празна стая с бели стени. Почти съм успяла. Черните пчели на смъртта са започнали да се превръщат в светлина.

Пиша тази история, защото тя може да е последният ми шанс да споделя случилото се, преди да се потопя завинаги в Големия черен кладенец. Не ми се иска да се озова там, но ми е все по-трудно и по-трудно да живея напоследък, а и Лудата излиза все по-често от извора. Една малка и инатлива част от мен все още помни шестгодишното ми „аз". То ми говори все по-рядко, но когато го прави, ми казва да записвам всичко и да намеря начин да ти го предам.

Не мисля, че ще успееш да ме спасиш, Смоуки Барет. Страхувам се, че съм прекарала прекалено много време край извора, прекалено дълго съм писала истории, които съм хвърляла в огъня. Но е възможно да можеш да го хванеш.

И да го хвърлиш в един наистина голям черен кладенец.

Това е всичко. Последният спринт върху бялата хартия.

Разрушен живот?

Определението е доста точно.

Вече не сънувам мама и татко. Една нощ сънувах Бъстър. Изненадах се. Събудих се и почти можех да усетя мястото, на което беше лежала главата му.

Но Бъстър е мъртъв заедно с всички останали.

Най-голямата промяна е и най-тежка:

Изгубих всякаква надежда.

КРАЙ?

* * *

Довършвам последния ред от дневника на Сара, слагам ръка върху очите си и осъзнавам, че съм се разплакала. Бони идва при мен, взема другата ми ръка и я разтрива, за да ме успокои. След малко избърсвам очи.

— Съжалявам, скъпа — казвам аз. — Прочетох нещо, което ме натъжи. Съжалявам.

Тя ме дарява с една от онези усмивки, които ме уверяват, че всичко е наред, че сме живи и че се радва, че сме двете.

— Добре — отвръщам и се насилвам да се усмихна. Все още се чувствам много тъжна.

Бони отново търси погледа ми и когато го намира, се почуква по главата. Знам добре какво означава този жест.

— Имаш идея?

Тя кима. Сочи към стената, към снимката на Алекса. След това посочва тавана над главите ни. Това ми отнема известно време, докато го разбера.

— Имаш идея какво да направим със стаята на Алекса?

Бони се усмихва и кима. Да.

— Кажи ми, миличка.

Тя сочи себе си, преструва се, че спи, и поклаща глава.

— Не искаш да спиш там?

Кима бързо. Да.

Преструва се, че държи нещо, което движи напред-назад като четка и — както често се случва — разбирам на мига какво има предвид.

Наскоро Бони ми показа, че иска да й купя акварелни бои и това много ме зарадва. Терапевтичните ползи от тях бяха повече от очевидни — тя беше няма, но можеше да се изразява чрез четката.

Тя нарисува ярки и мрачни картини, красиви, осветени от луната нощи и дни, окъпани от дъжд и сивота. Нямаше някаква тенденция в творбите й, освен това, че бяха много живи, с изключение на темата. Любимата ми беше пустиня под пламтящо слънце — невероятна красота. Пясъкът беше горещ, ярък, жълт. Небесата сини, вечни, безоблачни. Имаше един-единствен кактус, който стоеше сам сред тази празнота, изправен, силен и висок. Той не се нуждаеше от утеха и компания. Това беше един уверен и сдържан кактус. Той можеше да се справи със слънцето, жегата и липсата на вода и да каже няма проблем, благодаря ви много, супер съм си. Запитах се дали не изобразява самата нея.

Оттогава Бони премина от акварелни бои на маслени и акрилни. Всяка седмица прекарваше по един ден в рисуване, в който се отдаваше изцяло на изкуството си, така се концентрираше, че изглеждаше като обладана. Наблюдавах я, без тя да знае, и бях изумена от отдадеността й, от потапянето й в работата. Светът изчезваше за нея, когато започнеше да рисува. Оставаше само бялото платно пред нея, гласовете в главата й и движението на ръката. Обикновено рисуваше, без да спира, подобно на непрестанна смъртоносна надпревара.

Може би самият акт й действаше терапевтично. Вероятно картините бяха просто продукт. Може би самото действие беше важно.

Независимо каква беше истината, картините й бяха добри. Бони определено не беше Рембранд, но имаше талант. Творбите й бяха живи и дръзки, създаваха усещане за безвремие.

— Искаш да превърнеш стаята на Алекса в студио, нали?

Бони рисуваше в библиотеката, която се беше затрупала с хартия, платна и какво ли не.

Тя кима радостна, но предпазлива. Пресяга се, хваща ме за ръката и ме поглежда разтревожена. Отново я разбирам на мига.

— Но само ако нямам нищо против, така ли?

Усмивката й е нежна. Аз също й отвръщам с такава и я докосвам по бузата.

— Смятам, че идеята ти е чудесна.

Притеснението се изпарява от усмивката й, чието сияние си проправя път през най-тъмните ми кътчета.

Бони посочва телевизора и ме поглежда въпросително. Гледа канала с анимации.

Искаш ли да гледаме двете? — пита ме.

Струва ми се добра идея.

— С удоволствие.

Разтварям ръце, за да се намъкне между тях, и се възползвам от слънчевото й излъчване, за да изгоня дъжда вътре в мен.

Бъди кактусът — казвам си. — Имаме си слънце. Майната му на пясъка.

47

СУТРИН Е. Опитвам се да успокоя Сара.

Срещнала е Елейна и на лицето й се е изписал ужас. Тя върви назад към вратата.

— Не — казва тя, очите й са ококорени и блестят от непролети сълзи. — Няма начин да остана тук.

Знам какво се случва. Сара е разпознала добротата в Елейна, веднага я е видяла и пред очите й са изникнали Дезире, майка й и предстоящата смърт.

— Сара, мила. Погледни ме — казвам й с утешителен глас.

Тя продължава да се взира в Елейна.

— Няма начин. Не и нея. Не искам да съм отговорна за нея.

Елейна пристъпва напред и ме избутва настрани. На лицето й са изписани състрадание и болка. Когато заговаря, гласът й е нежен, много нежен.

— Сара, искам да останеш тук. Слушаш ли ме? Знам какви са рисковете и въпреки това искам да останеш тук.

Сара продължава да се взира в Елейна безмълвна, но не иска и да чуе.

Елейна посочва голата си глава.

— Виждаш ли това? Причинено е от рак. Победих го. Знаеш ли какво още? Преди шест месеца един мъж дойде тук и хвана двете ни с Бони с намерението да ни убие. Победихме и него. — Тя посочва хората, които сме се събрали — мен, Алън, Бони, себе си. — Победихме го заедно.

— Не — простенва Сара.

Ред е на Бони да пристъпи напред. Поглежда мен и сочи себе си. Намръщвам се учудена, опитвам се да я разбера. Тя отново сочи себе си, а след това посочва Сара. Всички я гледаме в недоумение. След малко осъзнавам какво има предвид.

— Искаш да й разкажа за теб?

Кимане.

— Сигурна ли си?

Кимане.

Обръщам се към Сара.

— Майката на Бони, Ани, беше най-добрата ми приятелка. Един мъж същият, който по-късно се опита да убие Елейна и Бони — уби Ани пред очите й. След това я завърза за трупа й. Прекараха така три дни. Докато не я открих.

Този път Сара насочва погледа си към Бони.

— Знаеш ли къде е сега той? — пита Алън. — Мъртъв е. А ние сме тук. Всички сме преживели доста гадости, Сара. Не е нужно да се тревожиш за нас — остави ни това удоволствие. Сега е време да се тревожим за теб. Това е моят дом и аз също искам да останеш тук.

Усещам как нерешителността й постепенно се заменя от желание. Бони е тази, която накланя везните. Тя отива при Сара и я хваща за ръката. Моментът увисва във въздуха и всички затаяваме дъх.

Раменете на Сара увисват.

Тя не говори. Само кима. Напомня ми на Бони и в този момент осиновената ми дъщеря среща погледа ми и ме дарява с тъжна усмивка.

— Да не забравяме, че и аз съм тук — намесва се Кърби, която повече не може да мълчи. — Тук съм и съм готова да вилнея. Имам намерение сериозно да се развихря. — Ухилва се и разкрива яркобелите си зъби, а леопардовите й очи проблясват. — Ако кукувицата се появи, със сигурност ще изкука.

* * *

Тази сутрин няма прясно сварено кафе, но поне е спряло да вали.

Всички са тук, в големия офис, и са насочили погледите си в мен. Никой не изглежда толкова свеж, колкото вчера. Дори Кали. Тя е безупречна както винаги, но очите й са почервенели от умората.

Заместник-директор Джоунс влиза през вратата с чаша кафе в ръка. Не се извинява, че ни е задържал, и никой не очаква подобно нещо. Той е шефът. Закъсненията са негово право.

— Давайте — казва ни.

— Добре — отвръщам аз. — Да започнем от теб, Алън.

Наясно съм, че е стоял снощи до късно, за да разрови всичко около живота на семейство Лангстром.

— Нека караме поред. Първо, дядо Лангстром. Е, оказа се, че търсим бащата на Линда, така че е дядо Уокър. Тобаяс Уокър.

— Чакай малко — прекъсва го заместник-директорът и оставя чашата си с кафе. — Наистина ли чух името Тобаяс Уокър току-що?

— Да, сър.

— Майка му стара.

Всички се обръщаме към него. На лицето му се е появило мрачно изражение.

— Агент Торн, тази сутрин ти изпратих списъка с полицаите и агентите, които са работили по случая с трафика на хора. Погледни го.

Кали поглежда страницата пред нея. Спира.

— Тобаяс Уокър е един от хората от страната на лосанджелиската полиция.

Изпитвам огромно вълнение. Нереалност, примесена с електричество.

— Има още едно име, което познаваш — казва тя. — Дейв Никълсън.

— Никълсън? — учудва се Джоунс и се намръщва. — Лосанджелиска полиция, едър тип. Добро ченге. Какво за него?

Запознавам го със съкратената версия на вчерашните събития. Шокът му е очевиден.

— Самоубийство?! А дъщеря му е била взета за заложница? — Заместник-директорът посяга да вземе кафето си, решава да не го прави и прокарва ръка през косата си. Не мога да преценя дали е ужасен или разярен. Вероятно и двете.

Една идея изниква в съзнанието ми, направо се блъска в него, толкова е голяма, че заплашва да затъмни психическия ми хоризонт.

— Ами ако…?

Всички ме поглеждат въпросително. Всички с изключение на Джеймс. Той се е загледал нанякъде.

Дали си мисли същото като мен?

Може би. Вероятно.

— Слушайте — казвам аз. Вълнението в гласа ми е голямо. — Имали сме екип, който по мое мнение се е провалил заради вътрешна корупция. Мотивът в случая ни е отмъщение. Разполагаме с няколко съобщения. Онова, което Кати Джоунс ни предаде заедно със значката й: Символите са просто символи. И това на Никълсън: Не символът, а човекът зад него е важен. Ако съберем тези две неща… какво разбираме?

Никой от присъстващите не е по-бърз от Джеймс. Той е там, върви заедно с мен. Лодки и вода, реки и дъжд.

— Има предвид корупцията. Само защото някой носи значка, не означава, че не е лош човек. Символите са просто символи.

Алън осъзнава за какво говорим и очите му просветват.

— Да, да. Пропуснали сме същественото. Наистина отмъщението е мотивът, но не трафикантите са били основната му цел. Затова Варгас се е измъкнал леко. Искал е членовете на онзи екип. Искал е онзи, който е издал местоположението на секретната квартира и онези деца.

Настава мълчание. Всички обмислят чутото и закимат по различно време. Пръстенът на истината.

— Сър — обръщам се към заместник-директора, — какво си спомняте за Тобаяс Уокър?

Джоунс потрива лице.

— Предимно слухове. Той беше по-голям динозавър и от Халибъртън. Неприятен човек. Расист. Носеше кожена палка и вършеше гадни неща. Падаше си по тях. След нападението над секретната квартира той беше човекът, когото подозираха най-много.

— Защо?

— Защото беше разследван три пъти от вътрешните за подкуп. Всеки път се измъкваше, но слуховете не секваха, включително и за това, че е на заплата в мафията. За съжаление, никой не можа да докаже нищо. Почина от рак на белия дроб през 1983 г.

— Очевидно нашият човек е убеден, че тези неща не са били просто слухове — отбелязва Джеймс.

— Кой друг? — питам аз. — Какво се е случило с Халибъртън, сър?

Заместник-директорът пребледнява.

— Ако ме беше попитала преди време, щях да ти кажа, че е убил съпругата си и после се е самоубил, но предвид обстоятелствата…

— Знаете ли подробности?

— Случи се през 1998. Тъкмо се беше пенсионирал. Беше в края на шестдесетте си години и не знам с какво си запълваше дните. Може би е продължил да пише поезия.

— Поезия? — прекъсвам заместник-директора аз.

— Точно това го правеше човек. Противоречието. Той беше много консервативен тип. Пламенно религиозен човек, който не пропускаше да ходи на църква, не се доверяваше на хора, чиято коса беше дълга под ушите им, и си купуваше всички костюми от „Сиърс“. Ей такива неща. Беше груб и осъдителен. Никога не разказа виц. Но пишеше поезия. И нямаше нищо против да я споделя. Част от нея беше много добра.

Разказвам на Джоунс за разказа на Странника относно поета аматьор и съпругата му.

— О, човече — поклаща невярващо глава той. — Този случай става все по-хубав и по-хубав. Халибъртън застреля жена си, а след това и себе си. Поне така смятахме.

— Знаете ли нещо за „ученика по философия“? Имало ли е някой в екипа, който отговаря на това определение?

— Поне не се сещам.

— Някакви други преждевременни кончини?

— От страна на ФБР бяхме трима. Халибъртън, аз и Джейкъб Стърн. Стърн се премести да живее в Израел в… края на осемдесетте. Той също беше старо куче. Не съм чувал нищо за него след това. От страната на лосанджелиската полиция бяха Уокър, Никълсън и един тип от отдела за борба с наркотиците и порока — Роберто Гонзалес. Уокър и Никълсън са ясни, но нямам никаква информация за последния. Тогава беше младо ченге, кадърно. Изглеждаше ми много почтен.

— Трябва да разберем какво се е случило с него и Стърн — казвам аз.

— Големият въпрос — отбелязва Алън — си остава същият, но просто сме стеснили кръга: кой е Странника и защо е набрал толкова много на членовете на екипа?

— Аз имам друг въпрос — намесва се Кали и се обръща към Джоунс. — Не се обиждайте, сър, но как така все още сте жив?

— Мисля, че отговорът е в длъжността ви на заместник-директор — отговаря вместо него Джеймс. — Не знам дали това го е накарало да ви зачеркне от списъка си, но според мен ви е оставил за накрая. Убийството на заместник-директор на ФБР би привлякло доста внимание. Може би все още не е готов за такова.

— Успокоителни думи — отвръща Джоунс.

— Да се върнем на въпроса на Алън — предлагам аз. — Логиката ни води до заключението, че е станал жертва на трафиканти на хора. Не е свързан с тях.

— Защо? — пита Алън и сам си отговаря на въпроса: — Заради белезите на ходилата му.

— Правилно.

Обмислям новата информация.

— Кали, намери ли нещо в къщата на Лангстром, което може да ни е от полза?

— С Джийн прекарахме един много дълъг ден и една много дълга нощ там. Намерихме много прах, но нищо съществено. Антидепресантите, които Линда Лангстром е пила, не са били предписани от семейния лекар, а от такъв, който се намира в другия край на града.

— Доста се е постарала, за да ги скрие — отбелязвам аз.

— Да, но странното е, че не е изпила дори едно хапче.

Намръщвам се.

— Това говори ли ви нещо?

Никой не отговаря.

— Джеймс? Някакви новини относно компютъра на момчето?

— Не.

Мисля ли, мисля и се опитвам да направя чудо. Нищо не се получава.

— Това означава, че най-добрата ни следа си остава тръстът. — Разказвам им за разговора си с Елън. — Тази заповед ни трябва. Още днес.

— Кати Джоунс може да ти помогне за това — казва заместник-директорът. — Може да свидетелства, че семейство Лангстром са били убити от трета страна. Това е най-важното за момента. — Джоунс изхвърля чашата си от кафе в кошчето и се насочва към вратата. — Дръжте ме в течение. — Спира и поглежда назад. — А, и, Смоуки? Хванете този тип. Предпочитам да остана сред живите.

— Чухте шефа — провиквам се аз. — Кали и Алън, искам да се заемете с Кати Джоунс. Джеймс, разбери какво се е случило с другите две имена от списъка — Стърн и Гонзалес.

Всички се захващат за работа, приличат на ловци, които са надушили плячката си.

48

— РОБЕРТО ГОНЗАЛЕС Е БИЛ УБИТ В ДОМА СИ ПРЕЗ 1997 Г. — съобщава ми Джеймс. — Бил е измъчван, кастриран, а гениталиите му са били поставени в устата му.

— Нещата съвпадат с разказа му за „ученика по философия“ — измърморвам аз. — Какво друго?

— Стърн е жив и здрав. Обадих се на Специалното кризисно звено, те ще се свържат с израелските власти и ще му пратят охрана.

— Съгласна съм с теорията ти за заместник-директора, но защо Стърн още е жив?

Джеймс свива рамене.

— Може би заради местоположението му. Прекалено е далеч, затова ще го убие последен.

— Възможно е. — Прехапвам устни. — Знаеш ли, има още една възможност, която не сме обмислили.

— Каква?

— Господин Знаеш Кой. Типът, когото Варгас споменава в онзи клип. Предполагам, че той е шефът. В такъв случай няма ли да е основната цел на Странника.

— Трябва да оставим това засега.

— Защо?

— Защото е въпрос, който може никога да не намери своя отговор. Не са го намерили през 1979 г. Какво те кара да мислиш, че ще успеем да разберем кой е днес?

— Едно нещо — не сме корумпирани.

Джеймс поклаща глава.

— Нямах това предвид. Да, мисля, че някой го е предупредил тогава и, да, смятам, че някой го е защитил, или поне интересите му. Но не мисля, че е ставало въпрос за огромна конспирация, не и в голям мащаб. Не е лесно да корумпираш един полицай, без значение какво си мисли обществеността. Още по-трудно е да накараш едно ченге или агент да станат комбина с трафикант на деца. Не. Това е работа на един човек от онзи екип, максимум на двама.

— Уокър?

— Той е най-логичният заподозрян. Това, което ме безпокои обаче, е, че цялата мрежа просто е изчезнала. Сякаш се е изпарила за една нощ. Нямало е повече деца с белези по ходилата. Това ме безпокои.

— Защо? Просто лошите са станали по-предпазливи.

— Не. Те вече са били такива. Имали са вътрешен човек. Предпазливостта би ги подтикнала да намерят нов канал и нови пазари. Но да закрият целия бизнес? Престъпниците постоянно се усъвършенстват, не се отказват просто ей така от бизнеса си.

— Това сега няма значение. Ако питаш мен, никога не са спирали да работят. Може би просто са станали по-умни или са преместили бизнеса си другаде. По дяволите, сексуалният туризъм се разраства от години — може би са продължили да работят в родната си страна, за да избегнат рисковете.

Джеймс свива рамене, но знам, че не е задоволен. Той обича да разрешава пъзели. Не обича да оставя въпроси без отговори, независимо дали са свързани с разследването ни или не.

— Той не е някой роднина на потърпевшите — казва Джеймс.

Има предвид Странника.

— Знам. Всичко е прекалено лично. Преживял е нещо лошо, не е бил страничен наблюдател.

— Има нещо в дневника, което продължава да ме притеснява.

Поглеждам го.

— Разбра ли какво?

— Още не.

Мобилният ми иззвънява.

— Имаме писмените показания на Кати Джоунс — съобщава ми Кали. — Връщаме се в офиса.

— Чудесна работа, Кали.

Тя подсмърча.

— Нима си очаквала нещо друго?

Усмихвам се.

— Донесете ми ги и отиваме направо при Елън.

— Ще се видим след двадесет минути.

Усещам адреналина, който се надига в тялото ми, той е силен и неочакван. Изпълва ме с енергия и малко ме замайва — имам чувството, че всичко около мен е очертано от светлина.

Време е да действаме.

— Ще получим заповед — казвам на Джеймс.

— Не забравяй за какво говорехме.

— Няма.

Знам какво има предвид Джеймс. Да премислям внимателно всяко заключение. Защото продължаваме да вървим по пътеката, която Странника е направил за нас.

49

ТРЪГВАМЕ ВСИЧКИ. Алън, Кали, Джеймс, аз. Взехме заповедта и отиваме при Гибс.

Вълнението се усеща във въздуха като електричество. Принудени сме просто да стоим и да я попиваме — цялата тази история, това шоу на ужасите, в което главни герои са Сара и всички около нея.

Може би се намираме на един час от момента, в който ще разберем кой е извършителят. Няма значение, че той ни е довел дотук. Искаме да видим лицето му.

Излизаме от асансьора и в лобито виждам Томи, който е до рецепцията с телефон в ръка. Той също ме вижда и ми маха.

— Дайте ми секунда — казвам на останалите.

— Побързай — сопва се Джеймс.

— Здрасти — поздравява ме Томи и идва при мен. — Исках да се уверя, че сте се намерили с Кърби. И че ще успеете да мелите брашно заедно.

Ухилвам му се.

— Тя е интересен човек. Аз…

Чувам някакъв метален звук, който не мога да определя. Иска ми се просто да го пренебрегна, но нещо в главата ми започва да крещи и ми казва по-добре да не го правя, да не го правя, да не го правя…

Обръщам се обезпокоена и виждам някакъв намръщен и заплашителен мъж от испански произход. Той е влязъл в лобито. Поглежда ме, сигурна съм, че ме вижда, обръща се…

— Томи — успявам да изрека, докато ръката ми посяга към пистолета.

Без никакви въпроси той просто следва примера ми и ръката му се плъзга във вътрешността на сакото му.

Какво става?

Намръщеният мъж замахва с ръце, отваря длани и от тях политат две неща. Те очертават перфектни арки…

— Мамка му! — изпищява Томи и ме блъска, направо ме избутва, и аз падам назад. Веднага осъзнавам какво се случва.

— Гранати! — изкрещявам, но е прекалено късно.

Експлозията в лобито е силна и оглушителна. Усещам ударната вълна и жегата. Нещо ожулва лицето ми и в следващия момент аз падам, падам, главата ми се удря в мраморния под и всичко става много, много сиво…

* * *

Гъстите облаци в главата ми са заменени от миризмата на пушек и изстрели.

Автоматично оръжие, мисля си замаяна.

Връщам се в съзнание и веднага се опомням. Лежа по гръб. Опитвам се да се изправя до седнало положение, но залитам на една страна, защото нещо изсвистява от мрамора до мен.

Господи, как ме боли главата.

Ушите ми звънтят. Оглеждам се наоколо. Кали се е скрила зад една мраморна колона. Лицето й е мръсно и сериозно, докато отвръща на огъня. Джеймс се опитва да се изправи на крака, има кръв на главата. Алън му се развиква.

— Не ставай, тъпако!

Автоматичното оръжие продължава да произвежда изстрели.

Намръщеният тип не си поплюва, да, така е — мисля си аз и едва не се усмихвам, но не го правя, защото би било лудост.

Трябва да си прочистя главата…

Чувам колегите си, които отвръщат на огъня със своите пистолети, бам-бам, действат инстинктивно.

Моето оръжие се плъзга в дланта ми и ми зашепва радостно, готово е да действаме.

Намирам се в коридора, в който ме изблъска Томи, и си спомням (О Боже О Мамка му О По дяволите), и ме залива ужас, и започвам да го търся, търся кървавото тяло, което съм сигурна, което се опасявам, което не искам…

— Тук съм — провиква се Томи.

Обръщам се бърза като камшик. Някак си (Благодаря на Бога Благодаря на Бога Благодаря на Бога) той е зад мен. Опрял е гръб в стената. Лицето му е сиво. Рамото му кърви.

— Ранен си — провиквам се.

— Стига бе — измърморва той и се опитва да се усмихне. — Също така ме боли. Но съм добре. Имам шрапнел в рамото, няма засегнати органи от жизненоважно значение. Кървенето е овладяно.

Опулвам се насреща му и се опитвам да проумея какво ми говори.

— Добре съм, Смоуки. Върви да убиеш този идиот.

Да, хайде да го направим — шепти пистолетът ми и този път знам точно какво да правя.

Трябва просто да го видя. Сторя ли го, няма да пропусна.

Тръгвам приведена, готова за действие. Автоматичното оръжие продължава да бълва куршуми и създава истински хаос от олово и стомана. Помирисвам метала, който свисти и рикошира от всяка повърхност.

— Кали! — провиквам се.

Тя ме поглежда и сочи очите ми.

Колко са?

Вдига един пръст.

Един.

Кимам й и й показвам, че искам двамата с Алън да ме прикриват.

Тя ми кима в отговор и я виждам как предава плана на колегата ни. Джеймс е съумял да се премести зад колоната, където е Кали. Има рана на челото, от която се стича кръв. Изглежда зашеметен и объркан.

Кали ми прави знак, че е готова.

Поглеждам Томи. Стискам здраво пистолета и се навеждам. Чакам да настъпи затишие.

Все трябва да презареди в един момент.

Автоматичната стрелба като че ли не секва вече от цяла вечност. Наясно съм, че това е само илюзия, в битка времето се разтяга или се превръща в безсмислена величина. По челото ми избиват капки пот. Главоболието ми се усилва, а барутът създава металически вкус в устата ми.

Изведнъж настъпва тишина, която е направо шокираща. Липсата й след цялата тази суматоха е звук сам по себе си.

Виждам как Кали се подава зад колоната, бърза като камшик, а аз се изправям и оглеждам светкавично лобито в търсене на мъжа с намръщеното лице…

Застивам. Пистолетът ми пищи от гняв.

Лобито е празно.

50

ХУКВАМ КЪМ ПРЕДНИЯ ВХОД, като по пътя направо прелитам през детекторите за метал, които започват да вият неодобрително. Забелязвам неподвижното тяло на един от охранителите. Не мога да преценя дали е жив или не.

Удрям вратите с рамо и излизам на стълбите. Дишам тежко и стискам здраво пистолета с две ръце.

Нищо!

Слизам бързо по стълбите и се озовавам на паркинга. Стрелкам глава наляво и надясно в опит да го намеря. Чувам, че вратите зад мен се отварят и Кали се озовава до мен. Не след дълго към нас се присъединява и Алън.

— Къде е? — излайва Кали. — Току-що излезе!

Чуваме рева на мощна кола и пищенето на гуми. Хуквам към източника на звука. Един черен „Мустанг“ прелита и аз вдигам оръжието си… но в този момент осъзнавам, че не съм сигурна дали това е нашият човек.

— По дяволите! — изкрещявам от яд.

— Постъпи правилно — измърморва Алън.

Хуквам обратно по стълбите, като вземам три наведнъж, и връхлитам през вратите. Кали и Алън ме следват по петите.

Лобито прилича на пометено от ураган. На пода лежат три тела. Дошли са и няколко други агенти. Поне четирима човека са извадили оръжия, а Мич, шефът на охраната, говори по уоки-токито си. Изражението на лицето му е изключително мрачно.

Избърсвам потта от челото си с трепереща ръка и се опитвам да успокоя вътрешния си глас. Мислите ми са разпокъсани. Трябва да се движа бързо, но да забавя вътрешното си темпо.

— Провери как е Джеймс — нареждам на Кали.

Отивам при Томи. Той изглежда малко по-добре. Не е толкова пребледнял като преди малко, но очевидно изпитва силна болка. Прикляквам до него и го хващам за ръката.

— Спаси ми живота — казвам му е треперлив глас. — Ти си един голям глупчо, който обича да се прави на герой.

— Об… — потръпва от болка. — Обзалагам се, че казваш това на всички момчета, които те спасяват от летящи гранати.

Опитвам се да измисля някакъв остроумен отговор, но осъзнавам, че не мога да говоря. Не обичам Томи, все още не, но той е най-важният мъж в живота ми от Мат насам. Ние сме заедно.

— За Бога, Томи — прошепвам аз. Помислих си, че си м-м-мъртъв. — Имам чувството, че езикът ми е се е вледенил, а в стомаха ми прелитат пеперуди.

Томи спира с опитите си да се усмихне. Пронизва ме с очи.

— Да, но не съм. Ясно?

Нямам доверие на гласа си точно сега, затова просто кимам.

— Джеймс е добре — провиква се Кали и ме стряска, — но ще има нужда от няколко шева.

Отново се обръщам към Томи. Той се усмихва.

— Добре съм. Върви.

Стискам го за ръката за последно и ставам на крака. Благодарна съм, че не ме предават. Вратите на асансьора се отварят и от него излиза заместник-директор Джоунс с готово за употреба оръжие. Зад него има още няколко агенти.

— Какво, по дяволите, се случи? — излайва той.

— Някакъв тип се появи и хвърли две гранати в лобито — отговарям аз. — След това откри стрелба. Избяга през предния вход.

— Има ли жертви?

— Все още не знаем.

— Някаква идея кой е нарушителят?

— Не, сър.

Джоунс се обръща към един от агентите, които слязоха с него в асансьора.

— Искам агенти на предния вход. Никой да не влиза или излиза освен медицински персонал. По най-бързия начин докарайте линейка, а междувременно оценете щетите. Искам агентите, които са добри в даването на първа помощ, да се размърдат.

— Да, сър — отговоря мъжът и се заема със задачите.

Заместник-директорът наблюдава как настъпилият хаос лека-полека бива овладян благодарение на професионализма на всички.

— Добре ли си? — пита ме той и ме оглежда внимателно. — Изглеждаш малко бледа.

— От стреса е — отговарям аз. Опипвам задната част на главата си, където я ударих в мраморния под. Успокоявам се, когато напипвам само цицина без кръв. Главоболието ми намалява, така че не се притеснявам, че може да имам сътресение.

— Трябва да разбереш кой е извършителят и какво се случи току-що — промърморва Джоунс.

— Да, сър — отговарям аз.

Той въздиша разгневен.

— Видя ли го?

— Да, сър.

— От Близкия изток ли беше?

— Не, сър. От испански произход. В края на тридесетте или началото на четиридесетте си години.

Заместник-директорът изругава.

— Как, по дяволите, е минал покрай охраната?

— Не е. Влезе през главния вход, хвърли две гранати, откри огън и си тръгна.

Шефът поклаща глава.

— Как да защитя хората си от подобни заплахи?

Не отговарям. Джоунс не говори на мен.

— Какво искате да направим, сър? Аз и екипът ми?

Той прокарва ръка през косата си и оглежда наоколо.

— Нека Алън остане — решава накрая. — Вземи Кали и се заемете със заповедта.

Предвид случилото се оставам втрещена.

— Но, сър… — отново избърсвам потта от челото си. — Вижте… ако имате нужда от нас тук, ще останем.

— Не. Няма да спираме работата си заради това. Майната му. През следващия половин час ще прегледаме записите от охранителните камери. Като се има предвид колко агенти има в сградата и хората, които ще изпратят от Куантико, не мисля, че ще имам недостиг на кадри.

Не отговарям. Джоунс се намръщва насреща ми.

— Не те моля, Смоуки.

Въздишам. Прав е, той е шефът и освен това е вбесен — необоримо трио от причини.

— Да, сър.

— Залавяйте се за работа.

Отивам при Кали. Джеймс се е изправил, но погледът му е размътен. Притиснал е кърпичка върху раната на челото си. Кръвта е потекла по лицето и врата му и е изцапала ризата му.

— Приличаш на човек, в чийто череп някой е забил томахавка — казвам му.

Усмихва се наистина и в този момент разбирам, че не е на себе си.

— Просто драскотина — отвръща той, като усмивката не слиза от лицето му. Гласът му е леко отнесен. — И малко кръв.

Поглеждам Кали и вдигам вежда. Тя свива рамене.

— Казах му да стои седнал. — Поглежда го критично. — Но трябва да призная, че така го харесвам повече.

— Знаеш ли какво, Червенокоске? — започва Джеймс, като говори малко по-силно от необходимото и се навежда над нея. — Имам нужда от теб колкото… колкото от дупка в главата. — Той се засмива на собствената си шега и се поклаща на нестабилните си крака. Двете с Кали го хващаме за ръцете.

— Хей, знаете ли какво? — пита той отнесено, като този път поглежда мен.

— Какво? — питам в отговор аз.

— Не се чувствам много добре.

Краката му стават меки като спагети и двете с Кали се опитваме да го сложим в седнало положение. Този път не прави опити да се изправя. Целият е пребледнял, а лицето му е плувнало в мазна пот.

— Има нужда от лекар — казвам обезпокоена аз. — Сътресението му изглежда доста здраво.

Като че ли чули думите ми, вратите се отварят и вътре влиза лекарски екип, съпътстван от агенти с извадени оръжия.

— Поискай и ще ти бъде дадено — отбелязва Кали. Тя се навежда и потупва Джеймс по рамото. — Идват за теб, сладкишче.

Той я поглежда със замъглен поглед. В този момент изглежда по-концентриран и прилича повече на старата си същност. Преглъща и потръпва.

— Добре — е единственото, което успява да отговори и навежда глава между коленете си.

— Какъв е планът? — пита Алън, който идва при нас.

Оглеждам го от глава до пети. Изглежда невредим. По ръцете му има кръв, която стига чак до китките. Той забелязва накъде е насочен погледът ми.

— На едно от хлапетата е — обяснява с безизразен глас. — Кървеше от рана в стомаха. Опитах се да спра кървенето с ръце. Почина. — Мълчание. — Та, какъв е планът?

Успявам да намеря сили, за да му отговоря.

— Оставаш тук по искане на заместник-директора. Двете с Кали ще вземем заповедта и ще отидем да се видим с Гибс.

— Добре.

Гласът на Алън звучи някак си безразличен, но в очите му виждам, че въобще не е такъв.

— Знаеш ли — започва той, като бърше кървавите си ръце на ризата, — мога да се справя с това, което правим. Понякога е трудно, особено когато жертвите са деца, но по принцип мога да се справя. — Оглежда лобито и поклаща глава. Но не мога да се примиря с тези неочаквани нападения.

Докосвам ръката му.

— Вървете — казва ни и поглежда Джеймс. — Ще го държа под око.

Повече не иска да говори. Разбирам го.

Обръщам се и също оглеждам разрушенията в лобито. То се е превърнало в истински кошер на активността. С изненада осъзнавам, че все още стискам пистолета си. Поглеждам часовника на стената, който е леко изкривен, но продължава да работи.

Минали са девет минути, откакто излязохме от асансьора.

Прибирам оръжието си. Хвърлям последен поглед на Томи, който получава медицинска помощ.

— Да вървим казвам на Кали.

* * *

Политаме по магистралата и аз бързам да се обадя на Елейна. Наясно съм, че съвсем скоро случилото се ще бъде отразено в новините. Видях вановете и хеликоптерите на медиите да се насочват към мястото на събитията.

— Алън е добре, аз съм добре, Кали е добре и Джеймс е добре — довършвам аз. — Малко сме замаяни, но сме добре.

Елейна въздиша облекчена.

— Благодаря на Бога — отвръща тя. — Да кажа ли на Бони какво се е случило.

— Да, моля те.

Благодаря ти, че ми се обади, Смоуки. Ако бях чула за случилото се по телевизията и не бях говорила с теб преди това… е, предполагам, че ми се обаждаш точно за това.

— Знаех, че Алън няма да има време да ти звънне, а не исках да се тревожиш. Благодаря ти, че ще кажеш на Бони. А сега искам да поговоря с Кърби.

Миг по-късно наемната ми убийца се обажда.

— Какво става, шефке? — пита тя.

Обяснявам й.

— Искам да ги преместиш, Кърби. Махни ги от къщата на Елейна. Разполагаш ли с някое безопасно място, на което можете да отидете?

— Разбира се. Имам няколко местенца, които съм си запазила за дъждовните дни. Очакваме ли да вали?

— Не мисля. Просто съм предпазлива.

— Ще ти се обадя, когато стигнем.

Кърби затваря. Не ми задава въпроси, заема се веднага за работа. Томи беше прав: тя наистина се оказа добър избор.

Нямам причина да смятам, че случилото се в лобито е свързано със Сара и Странника. Но нямам и причина да не смятам така, а през последните няколко дни страхът ми ми нашепва, че това си е достатъчна причина.

Кали е мълчалива и гледа пътя с обезпокоителна концентрация. Дясната й буза е изцапана. На врата си има засъхнала кръв.

— Чувството е странно — казва тя, сякаш е усетила погледа ми. — Да се махаме, когато всички останали са там.

— Знам. Но те ще се оправят. Ние трябва да си свършим работата.

— Въпреки това се безпокоя.

— Аз също — признавам си.

* * *

Стигаме доста бързо до Морпарк и съвсем скоро след като излизаме от магистралата, се озоваваме в офиса на Гибс. Той се опулва насреща ни, а устата му зейва.

— Какво, по дяволите, се е случило с вас двете? — пита той.

— Ще видиш по новините — отвръщам и му подавам заповедта. — Ето.

Очите му не се отделят от нас нито за миг. Отваря листа и го преглежда.

— Тук се споменава само самоличността му — отбелязва адвокатът.

— Това е всичко, от което имаме нужда.

— Е, добре — отвръща той, видимо облекчен.

Отваря едно от чекмеджетата на бюрото си и изважда тънка папка. Оставя я отгоре.

— Вътре има копие на договора ни и на шофьорската му книжка. — Усмихва се. — Получили сте добър правен съвет. Щях да се опъна, ако бяхте поискали повече информация относно тръста, но не мога да го направя за самоличността му. — Свива рамене.

Усмивката ми е вяла. Придърпвам папката и я отварям. Първата страница представлява написан на машина договор. Вътре са всички подробности за хонорари, услуги, такси, отговорности. Пропускам ги и отивам в най-долната част, за да намеря онова, което ме интересува.

— Густаво Кабрера — изричам на глас.

Име, което най-накрая можем да припишем на Странника?

Може би.

Отгръщам страницата. Онова, което виждам, едновременно ме шокира и не ме шокира неприятна комбинация. По тялото ми преминават ледени пръсти.

— Смоуки?

Посочвам. Кали поглежда. Присвива очи.

Цветното копие на книжката на Кабрера е ясно и веднага го разпознаваме.

Намръщеният мъж от лобито.

— Кучи син — промърморвам аз.

Наистина ли си толкова изненадана?

Не. Не съм.

Боря се с желанието си да напусна офиса на бегом. Всичко в мен иска да се размърдам, но се сещам за разговора ни с Джеймс.

Осъзнавам, че това е най-опасната част. Ние сме тук, където той иска да бъдем. Ако направим крачките, които очаква от нас, какви ще бъдат последиците? Той вече ни даде ясно да разберем какви са намеренията му — подчерта го с куршумите и гранатите си. Желанието му е да опожарява, да създаде Армагедон.

Как можем да му попречим?

И какво е онова другото? Нещото, което се опитва да изплува в съзнанието ми и което безпокои Джеймс?

— Благодаря — казвам на Гибс. — Трябва да вървим.

— Ще ми се обадите, за да ми кажете какво се е случило, нали? — пита той. — В случай че това повлияе по някакъв начин на тръста?

— Ще го направим.

* * *

— Кой е той? — питам по телефона Бари.

— Густаво Кабрера. Тридесет и осем годишен. Идва в САЩ от Централна Америка през 1991 г. Натурализиран гражданин от 1997 г. Това е доста безинтересно. Интересното е, че си е купил огромна къща с голямо дворно пространство, а няма доказателство за стабилна работа, само слухове, че складира оръжия.

— Какво имаш предвид… като в армията ли?

— Може просто да си пада по тях. Не успяхме да докажем нищо. Информаторът ни по случая не беше особено надежден и съвсем скоро се спомина от свръхдоза. Има и още две неща. Предполага се, че трябва да са конфиденциални — лична медицинска информация, — но някой ги е установил и е направил бележка. Първо: Кабрера е ХИВ позитивен.

— Сериозно?

— Да.

— Какво е второто нещо?

— Докторът също е отбелязал, че Кабрера е бил жертва на насилие. Имал е белези от камшик в долната част на гърба и — слушай внимателно — по ходилата.

— Майка му стара. Нещо друго?

— Това е.

— Ще те държа в течение.

Затварям. Все още съм обезпокоена и разсеяна.

Нещо липсва, едно нещо, което трябва да го има.

Кабрера. Идва от правилното място, поне географски. Има белези. Той ли е Странника? Защо ми е толкова трудно да приема, че отговорът е „да“?

Дневникът на Сара? Какво е написала в него?

— Какъв е проблемът, Смоуки? — пита ме Кали с нежен глас. — Какво те тревожи?

— Прекалено е лесно — отвръщам аз. — Прекалено нагласено. Нещо не ми се връзва. Не ми се връзва самоличността му.

— Защо?

Поклащам разгневена глава.

— Не знам. Просто не мисля, че е възможно да е толкова лесно. Защо ни води право към себе си?

— Може би е луд, Смоуки.

— Не. Той знае точно какво прави. Искаше да вземем заповед и да видим точно тази папка. Разтърси ФБР с онзи негов номер ала Терминатора. Позволи ни да видим лицето му и да се изкачи до най-горните позиции на най-търсените престъпници в списъка ни, след като беше в сянка толкова дълго време. Защо?

— Ти си тази, която може да мисли като тях — побутва ме Кали. Очаква да си размърдам мозъка. Уверена е, че ще намеря отговор на въпроса си.

— Не мога да отговоря. Знам, че отговорът е там и ме чака, но не мога да го видя. Има нещо в дневника на Сара. Нещо, което липсва.

Усещам го, само на една ръка разстояние съм от него. Виждам го с периферното си зрение, но ако се обърна към него, изчезва.

Нещо, което трябва да е там, го няма.

Нещо, нещо, не…

Застивам на място, когато осъзнавам какво.

Така се случват нещата. Това е крайният резултат, който постигаш, когато изпиеш цял океан от информация, улики, предположения, заключения, възможности и предчувствия. Сякаш се опитваш да пресееш огромна планина през сито за захар, за да получиш само една малка песъчинка, но представа си нямаш колко важна може да е тя.

О, Боже мой.

Не нещо.

А някой.

— Успя да разгадаеш загадката, нали? — промърморва Кали.

Съумявам да кимна.

Не цялата — помислям си, — не успях да я разгадая цялата. Но това… да, така мисля.

Някои неща просто ми станаха по-ясни. По-ясни и по-плашещи.

51

— СИГУРНА ЛИ СИ, СМОУКИ? — пита заместник-директор Джоунс. — Да, сър.

— Това не ми харесва. Има прекалено много неизвестни. Някой може да умре.

— Ако не го направим по моя начин, сър, ще изгубим заложниците, които може все още да са живи. Не виждам алтернатива.

Дългата пауза е последвана от въздишка.

— Подготви екипа си, след което ме уведоми кога искаш да действаме.

— Благодаря ви, сър — затварям и поглеждам Кали. — Имаме зелена светлина.

— Все още не мога да повярвам.

— Знам. Хайде да намерим фактите, от които имаме нужда.

* * *

Безопасното място, на което Кърби е отвела Елейна, Бони и Сара, изглежда опасно. То представлява къща в Холивуд — стара, порутена, истинска развалина. Предполагам, че точно такава е идеята. Кърби ни отваря вратата и ни кани да влезем. На лицето й танцува усмивка, а в предната част на дънките й е препасан пистолет. Прилича на рус пират.

— Цялата банда е тук — заявява тя. Спряла е да прикрива очите си на убиец. Те оглеждат наоколо, а пръстите й са опрени в дръжката на пистолета. Затваря вратата.

— Хей, Червената Соня, здрасти — поздравява Кали тя и й се ухилва. Подава й ръка. — Ти трябва да си Кали. Аз съм Кърби, бодигардката. С какво точно се занимаваш?

Кали поема предложената й ръка и се усмихва в отговор.

— Осветявам света с присъствието си.

Кърби кима и веднага отвръща:

— Хей, и аз съм така. Готско. — Обръща се назад. — Онче-бонче, счупено пиронче. Излезте.

Сара, Бони и Елейна се появяват. Осиновената ми дъщеря идва и ме прегръща през кръста.

— Здрасти, дребосък — усмихвам й се.

Тя наблюдава двете ни с Кали. Погледът й е тревожен.

Кали разбира какво й е.

— Добре сме, просто се опушихме малко. Не се е случило нищо, което малко сапун и грим да не могат да оправят.

— Томи беше уцелен в рамото от шрапнел, скъпа — съобщавам на Бони. — Но ще се оправи. Не е сериозно.

Тя търси истината на лицето ми. Опитва се да разбере как се чувствам в действителност. Дарява ме с още една прегръдка.

Елейна е обезпокоена, но виждам, че се държи, за да вдъхва кураж на момичетата. Може би те само се правят, че не забелязват притеснението й.

— Радвам се, че всички са добре — казва Елейна, а безпокойството й е очевидно от извиването на ръцете й. — Но… защо се наложи да се преместим тук?

— Предпазна мярка. Възможно бе случилото се да е случаен терористичен акт. ФБР определено има много врагове. Но също така бе напълно възможно на база профила, който сме изградили за Странника, това да е негово дело. Оказа се, че е второто.

Сара пристъпва напред. Изглежда по-спокойна, отколкото трябва да бъде.

— Кой е той?

— Казва се Густаво Кабрера. На тридесет и осем години, дошъл в САЩ от Централна Америка. Не знаем повече за него.

Сара забива поглед в пода.

— Какво ще се случи сега?

Поглеждам Кърби и Кали. Двете знаят. Елейна не.

— Сега отговарям аз — двете с теб трябва да си поговорим. Насаме.

Сара вдига рязко глава. Обезпокоена е. Въпреки това свива рамене и се опитва да си придаде безразлично изражение, но мога да усетя напрежението в нея.

— Добре — съгласява се тя.

Обръщам се към Кърби и повдигам вежди.

— Две стаи навътре — изчуруликва тя. — Ние, останалите момичета, ще си поговорим за оръжия и гримове.

Отивам при Сара и я докосвам леко по рамото. Тя ме поглежда и в тези нейни красиви очи се съживява нещо дълбоко и ужасно.

Знае ли? — питам се.

Не е сигурно. Но се страхува.

Отиваме в спалнята. Затварям вратата след нас. Сядаме на леглото. Приготвям се да й задам въпроса.

Най-трудната за намиране улика не е тази, която е там. Най-трудната е тази, която трябва да бъде там, но не е. Нещо липсваше. Тази липса глождеше първо Джеймс, а после и мен, след като прочетох дневника на Сара.

След като осъзнахме каква е липсващата брънка и я съпоставихме с онова, което знаем за Странника, всичко се изясни. Подозренията ни все още не бяха потвърдени, но бяхме уверени в себе си.

Двамата с Джеймс бяхме сигурни, че е така.

Имаше логика.

Наистина имаше логика.

Задавам й въпроса.

52

— САРА… КЪДЕ Е ТЕРЕЗА?

Промяната в нея е главоломна. Изпълва я ужас и започва да клати глава.

— Не, не, не, не, не — зашепва тя. — Моля те. Тя е… — лицето й се изкривява, цялото й лице.

Като хавлия, която е изстискана.

— …тя е всичко, което ми остана… Ако я изгубя… всичко ще свърши… свърши… свърши… свърши…

Тя се свива на леглото, прегръща коленете си и забива поглед в пода. Започва да се клати напред-назад и да поклаща глава.

— Хванал я е, нали? — питам аз.

Нещото, което глождеше мен и Джеймс, представляваше сложна амалгама от откъслечни парченца информация и липсващи песъчинки. Усещането за Странника. Любовта на Сара към Тереза. Вземането на заложница. Пътят, по който бяхме поведени.

Но най-вече пълната липса на Тереза от останалата част от историята на Сара.

На нея й беше казано да не се свързва с нея, докато е в дома за сираци. Добре.

Но какво се беше случило след това? Сара обичаше Тереза. В дневника си ясно заявяваше какво сполетява хората, които обича. Какво беше станало с нея тогава?

— Сара, кажи ми.

Тя е забила чело в коленете си, когато заговаря. Думите й направо препускат, макар че вече не ги лее на хартия. Отправяме се на поредното пътуване до извора.

ИСТИНСКИЯТ КРАЙ

ИСТОРИЯТА НА САРА

53

САРА НАВЪРШИ ЧЕТИРИНАДЕСЕТ ГОДИНИ, НО НЕ Й ПУКАШЕ. Събуди се с мисълта, че е остаряла с още една година, но и за това не й пукаше.

Напоследък за нищо не й пукаше. Пукането беше опасно. То означаваше болка, а болката не беше нещо, с което можеше да се справи.

Вървеше по тънко въже напоследък. Така беше през последните няколко години. Лошите събития в живота й бяха станали прекалено много и душата й беше достигнала лимита си на поносимост. Осъзнаваше, че е на крачка от лудостта. Трябваше й само леко побутване и щеше да падне в бездната. Щеше да падне и никога вече да не излезе от нея.

Осъзна това една сутрин в дома за сираци. Седеше навън, не гледаше нищо и не мислеше нищо. Чешеше едно място на ръката си, което я сърбеше. Премига веднъж и мина цял час. Ръката я болеше. Погледна мястото и осъзна, че го е чесала, докато не го е разкървавила.

Това я извади от вцепенението. Ужаси я. Не искаше да губи разсъдъка си.

Понякога започваше да трепери. Гледаше винаги да е сама, когато това се случеше. Не искаше другите момичета да виждат слабостите й. Предусещаше кога ще се случи — получаваше едно неприятно чувство в стомаха и зрението й биваше замъглено от черни контури. В такива моменти си лягаше в леглото или сядаше на тоалетната чиния, прегръщаше се сама и се тресеше. Времето не беше от значение, когато това се случеше.

Моментът отминаваше.

Страхуваше се и си имаше основателна причина да го прави. Запазването на разсъдъка й си беше като работа. Трябваше да я върши всеки ден, а не да я приема за даденост.

През повечето време обаче не й пукаше за нищо. Големият черен кладенец беше вътре в нея, бълбукаше и се надигаше, винаги беше гладен. Тя му хвърляше спомени, с които да го залъгва, и губеше по мъничко от себе си всяка година.

Вече беше на четиринадесет. Имаше чувството, че е живяла вечно. Чувстваше се стара.

Стана от леглото, облече се и излезе навън. Скоро не беше чувала Кати и беше готова да я хвърли в Големия черен кладенец, но прецени, че може да седне навън и да почака още малко, преди да го стори. Може би Кати щеше да се появи. Може би щеше да й донесе кексче. Кати винаги правеше всичко, на което беше способна, Сара знаеше това. Сара разбираше войната, която се водеше в сърцето на Кати, борбата с близостта. Не завиждаше на полицайката за това.

Денят беше прекрасен. Слънцето беше изгряло, но подухваше приятно, така че не беше горещо. Сара затвори очи и отпусна глава назад, за да се наслади на момента.

Изписка клаксон на кола и я извади от унеса й. Изписка отново и тя погледна към улицата намръщена. Беше седнала до оградата. Улицата беше вдясно от нея и до тротоара беше спряла някаква кола — калпав американски боклук в син цвят. Имаше някой на прозореца от страната на пътника.

Клаксонът изписка отново и Сара вече беше сигурна, че се опитваха да привлекат вниманието й. За момент се зачуди дали не беше Кати, но не… Кати караше тойота. Стана и отиде до оградата. Погледна колата и най-вече лицето зад мръсния прозорец.

Почти успя да го познае, то принадлежеше на млада жена…

Лицето беше притиснато в стъклото и Сара го видя ясно. Кръвта във вените й се превърна в тиня.

Тереза!

Сара стоеше вцепенена. Не можеше да помръдне. Вятърът развяваше косата й.

Тереза беше по-голяма…

(вече е на двадесет и една, нали знаеш)

…но си беше Тереза

(нямаше никакво съмнение, ако някой не вярваше, можеше да я снима)

и тя беше ужасена, натъжена и плачеше.

Сара можеше да различи сянката зад Тереза. Тя се размърда и момичето видя лице — лице, което изглеждаше като разтопено заради чорапогащника върху него. То се хилеше.

Сара отново се озова на ръба на пропастта и усети как ръцете й се движат, за да запази равновесие, но нещо се надигна от Големия черен кладенец, нещо, което приличаше на

(главата на Бъстър, на мъртвия Бъстър, мама гушна патлака)

и продължаваше да мята ръце, но…

(Опа…)

Сара погледна небесата и запищя, пищя, пищя.

* * *

Вероятно времето течеше.

Сара се събуди и се изуми, че не беше полудяла. Може би това не беше чак толкова хубаво. Може би здравият разум беше надценен.

Китките й бяха завързани за леглото. Както и краката й. Леглото приличаше на болнично, защото… защото болничните легла изглеждаха по този начин.

Сара се ухили.

Упоили са ме, дали са ми нещо, за да ме упоят. И то нещо добро. Чувствам се щастлива и искам да се самоубия в същото време. Да, определено са ме дрогирали.

Сара се беше събуждала само веднъж на това място, и то след един доста жив сън, който… по дяволите, просто не можеше да й излезе от главата.

Сара отново се ухили и припадна.

* * *

Сара седна на ръба на леглото и се опита да измисли как да го направи.

Преди два дена я отвързаха. Намираше се под ключ в дома за сираци, но никой не я държеше под око. Просто й даваха лекарства, които се преструваше, че пие, и я оставяха сама, за което много се радваше. Имаше достатъчно време да планира самоубийството си.

Как да сложа край на живота си? Я да видя какви са вариантите.

Така нямаше да могат да я върнат обратно.

Сара мислеше много по темата. В крайна сметка осъзна, че трябва да излезе оттук. Нямаше да позволят да умре тук. Да, беше дразнещо, но за съжаление самата истина.

Трябваше да ги убеди, че отново е възвърнала разума си и е готова да се върне в

(завъртете очи, купонджии)

здравословната среда на дома за сираци.

Нямаше да й е кой знае колко трудно. На никого не му пукаше достатъчно, че да й обърне необходимото внимание.

* * *

Сара се върна в дома след седмица. Кльощавата Джанет изглеждаше радостна да я види отново и й се усмихна. Сара си помисли как Джанет я намира обесена и й се усмихна в отговор.

Отиде в спалното помещение и намери друго момиче на леглото си. Тя обясни на натрапницата как стоят нещата. Обясни й, като й счупи показалеца, а нея изхвърли на пода заедно с нещата й. Сара не побесня, все пак момичето беше ново. Тя не знаеше правилото тук: не се ебавай със Сара.

Погледна хлапето, което се държеше за пръста и виеше на умряло, и си помисли: Вече знаеш.

Легна си на леглото и изключи момичето. Имаше много по-важни неща, за които да мисли. Като как да умре.

Няколко часа по-късно продължаваше да мисли за това, когато едно от момичетата дойде при нея. Изглеждаше притеснено и се държеше почтително.

— Какво? — попита Сара.

— Писмо — отвърна нервно то.

Сара се намръщи.

— За мен?

— Аха.

— Е, дай да го видя.

Момичето й подаде белия плик и си плю на петите.

Сара го огледа внимателно и осъзна какво е.

Писмо от него.

Обмисли дали да не го хвърли. Да не го отваря въобще.

Да бе.

Прокле се и го отвори. Вътре имаше лист бяла хартия. Писмо, написано на компютър и принтирано на мастилен принтер. То беше безлично, също като него. Заплашително, пак като него.

Честит рожден ден на патерици, Сара,

Помниш ли първия ми урок относно избора? Ако го помниш (а аз съм сигурен, че е така), то тогава ще се сетиш какво обещах на майка ти. Вече добре знаеш, че аз спазвам обещанията си. Имай го предвид, докато четеш надолу.

Тереза е добре. Не бих казал, че е в перфектно състояние — малко е неразположена, ако трябва да бъда честен, — но поне е добре. Заедно сме вече от три години.

Тя желае да те види, а на мен така ми се иска да изпълня желанието й. Само че няма как да стане, докато си на онова място.

Обади ни се, когато отидеш в приемен дом, и ще поддържаме връзка.

Нямаше подпис.

Така беше написал писмото, че ако някой друг го прочетеше, щеше да му стане интересно, но нямаше да намери никакъв смисъл. Сара разбираше значението му и той знаеше, че ще го разбере.

Тереза е жива и ще остане жива, докато правя всичко, което ми нареди. Иска отново да отида в приемен дом и да чакам.

Напоследък се съпротивляваше срещу изпращането й в приемен дом, но знаеше, че единственото, което трябваше да направи, беше да каже на Джанет, че отново е заинтересована и да се усмихва, когато се появяха евентуалните родители. Все пак беше красива, беше момиче и двойките винаги искаха да я приберат в дома си с надеждата, че по-късно ще могат да я осиновят.

Споходи я нежелана мисъл.

Какво ще се случи с тях? На тези, които ще ме вземат?

Сара усети как пред очите й става черно и стомахът й се свива. Обърна се към стената, сви се и затрепери.

Час по-късно унищожи писмото и отиде да се види с Джанет.

54

ЕДИН ДЕН ТОЙ Я ПОСЕТИ В КЪЩАТА НА КИНГСЛИ, около година по-късно, когато беше сама у дома. Семейството беше излязло някъде, а тя не се чувстваше добре (така каза, защото не беше готова да се привързва към хора, които съвсем скоро можеха да се споминат).

Майкъл вече беше започнал да спи с нея. В началото се страхуваше от реакцията си, но трябваше да остане тук заради безопасността на Тереза. Трябваше да чака. Но какво щеше да стане, ако я докоснеше и тя просто… полудееше?

Не беше чак толкова зле. Мразеше Майкъл, така беше, но все пак той не беше възрастен. Имаше разлика. Не знаеше защо, но така беше. Също така беше почти сигурно, че Странника щеше да го убие. Това я накара да се усмихне. Веднъж, след като бяха правили секс, тя се усмихна и Майкъл забеляза това.

— Какво ти е толкова забавно?

Просто си мисля как умираш — помисли си.

— Нищо — отговори на глас.

Не желаеше същото на Дийн и Лоръл. Лоръл не беше перфектната майка, не беше като Дезире, но не беше и лоша. На моменти се държеше много добре и Сара усещаше как все повече се сближаваше с нея. Затова се опитваше да страни колкото се може повече.

Сара беше в стаята си, седнала зад компютъра, когато се появи. Беше ранен следобед. На главата си беше сложил добре познатия чорапогащник. Усмихваше се. Винаги се усмихваше.

— Здравей, Малка Скръб.

Сара не отговори нищо. Просто зачака. Точно това правеше в последно време. Почти не говореше, стремеше се да не изпитва нищо и чакаше.

Той се приближи и седна на леглото.

— Получила си писмото ми и си му повярвала. Много добре, Сара, защото аз винаги казвам истината. Тереза е жива и ти й помогна да остане такава.

Сара съумя да отговори:

— Нарани ли я?

— Да. Когато приключим тук, ще се върна у дома и отново ще я нараня. Но докато правиш каквото ти кажа, няма да я убия.

Сара усети как нещо в нея се надига. Необходимо й беше малко време, за да разбере какво.

Омраза. Чувстваше омраза.

— Мразя те — каза на Странника тя. Гласът й не беше гневен. Беше напълно нормален. Като на човек, който казваше истината.

— Знам — отвърна той. — А сега ме слушай. Ще ти кажа какво трябва да направиш. Когато приключа, ще ми дадеш своя отговор.

55

САРА Е ОТЛЕПИЛА ОЧИ ОТ ПОДА И СЕ Е ОБЪРНАЛА КЪМ МЕН. Виждам изтощението й и то ме ужасява. Тя е човек, който вече се е предал.

— Какво ти каза той? — питам аз. Внимавам гласът ми да е лишен от всякакви емоции — от всякакви, — за да не си помисли, че я осъждам.

Сара извръща поглед от мен.

— Каза ми, че се нуждае от паролата на компютъра на Майкъл. Каза ми, че ще отведе ченгетата до грешния човек и аз ще му помогна за това. Като напиша дневник. Като те потърся.

— Искал е да потърсиш точно мен?

Гласът й е безизразен:

— Да.

— Какво е имал предвид с „грешния човек“?

— Каза ми, че работата му не е приключила. Не знам какво е имал предвид. Каза ми, че в един момент е обмислял да се предаде, но после е променил решението си.

Осмислям всичко това. Две неща възникват в главата ми:

Първата: Джеймс беше прав за него.

Втората: Не е Кабрера.

Следва въпрос:

Защо Кабрера е намесен?

— Той каза ли ти нещо друго?

Сара ме поглежда замислена, погледът й ме преценява. Прилича на човек, който знае някаква голяма тайна, но претегля рисковете от споделянето й.

— Сара, осъзнавам какво е направил. Направил е същото, което е сторил на майка ти, Кати Джоунс и всички останали. Избрал е човек, когото обичаш, и го е използвал, за да те накара да правиш разни неща. — Срещам погледа й. — Вината не е твоя. Не те виня. Трябва да ме погледнеш, да ме чуеш и да ми повярваш.

Лицето й започва да почервенява. Дали от тъга или гняв, не мога да преценя.

— Но… но аз знаех! Знаех, че ще дойде и ще стори някои неща на Дийн, Лоръл и Майкъл. И… — тя си поема дълбоко въздух и изхълцва —…когато ме накара да прережа гърлото на Майкъл, единственото, за което можех да мисля, беше как се усмихвах, когато си мислех за с-с-с-с-смъртта му и после ти, после те излъгах и… и… и онзи човек взриви сградата ви днес, нарани много хора, дори някои умряха и… — лицето й пребледнява —…можех да го доведа тук. Можеше да нарани Бони и Елейна. Знаех това.

— Той е искал да знаеш, Сара — казвам й.

Тя става и започва да ходи напред-назад, напред-назад, а по лицето й се стичат сълзи.

— Има още, Смоуки. Той ми каза, че ако правя каквото ми каже, ще ги пусне.

— Кого ще пусне?

— Тереза и още едно момиче на име Джесика.

Едновременно се натъжавам и разгневявам. Накарал е Сара да носи отговорност за много чужди животи, като й е дал непосилно бреме и поредица от невъзможни избори.

Сещам се за отпечатъците от крака, които намерихме в къщата на Кингсли, и за по-ранния си въпрос относно Кабрера. Вероятно е замесен, защото и той има тези белези. Може би той също има сметки за уреждане?

— Другият мъж там ли беше, Сара? В къщата на Дийн и Лоръл?

— Поне не го видях.

Може би Кабрера е бил там, но ти не си го видяла. Може би е имал една-единствена задача — да ходи бос по плочките.

— Има ли нещо друго, което искаш да ми кажеш, Сара? Нещо, което смяташ, че трябва да знам?

Тя отново ме поглежда преценяващо.

— Искаше да направя още нещо, след като убиете грешния човек. Едно последно нещо, след което щеше да я пусне.

— Какво?

— Искаше да се чукам с него.

Опулвам се насреща й. Неспособна съм да отговоря известно време. Ето я и нея. Черешката на върха на неговата болката-е-удоволствие мелба.

На това младо, но предварително остаряло лице се появява ново изражение. Изражение на решителност, примесена със студенина, която веднага разпознавам къде съм виждала.

В Кърби.

Така изглежда тя, когато не крие истинската си същност.

— Каза, че онова, което трябва да се случи, ще се случи до седмица. Щях да направя каквото иска, да се уверя, че Тереза е в безопасност, след което щях да го убия и да се самоубия.

Сара изрича всичко това с такава увереност, че въобще не се съмнявам в думите й.

— Тереза трябва да живее, Смоуки. — Тя отново сяда на леглото и допира чело в коленете си. — Съжалявам. За всичко, което направих. Вината за смъртта на Дийн, Лоръл и Майкъл е моя. Вината за твоята сграда също е моя. Аз съм лош човек. Много лош човек.

Сара започва да се клати напред-назад, напред-назад. Вратата се отваря. На прага й е Елейна.

— Подслушвах ви — казва тя, без да се извинява, и идва при Сара, която се опитва да се отдалечи от нея. Елейна я сграбчва и я прегръща с всичка сила, докато момичето се възпротивява. — Чуй ме — започва тя с настоятелен глас. — Не си лоша. Не си зла. Каквото и да се случи… каквото и да било… имаш мен. Разбираш ли? Имаш мен.

Елейна не й казва, че стореното от нея не е лошо. Просто иска да й обясни, че не е сама.

Сара не отвръща на прегръдката й, но поне спира да се съпротивлява, навежда глава и започва да се тресе цялата, докато Елейна я гали по главата.

* * *

Седнала съм на старата кухненска маса заедно с Кърби и Кали. Разговарям със заместник-директор Джоунс и Алън по мобилния си, който съм пуснала на високоговорител. Запознах ги с всичко, което научих от разговора ми със Сара.

— Имаме сериозен проблем, сър — казвам аз. — Е, всъщност са няколко, но един е изключително сериозен. Дори да измислим начин да заловим Кабрера, без да го убиваме… нямаме никакви доказателства срещу Странника. Не знаем кой е. Никога не е показвал лицето си на Сара. Предполагам, че отпечатъците от крака в къщата на Кингсли са на Кабрера, а не негови.

— Може би Кабрера знае кой е — отбелязва Алън.

— Така е — съгласявам се. — Но ако не знае, то здравата сме я загазили.

— Да разгледаме това, с което разполагаш — отвръща заместник-директорът.

— Да, сър.

— Какво излиза? Кабрера не е истинският, а е фалшив, така ли?

— Не е просто фалшив. Той е мъртвата изкупителна жертва. Напълно съм сигурна, че ще извърши самоубийство, когато се опитаме да го заловим. Вероятно в къщата си. След това ще намерим най-различни улики, които да докажат, че той е нашият извършител.

— А кукувицата ще остане на свобода — изчуруликва Кърби.

Настава телефонно мълчание, докато Джоунс осмисля чутото.

— В такъв случай какъв е планът?

Казвам му. Той ми задава редица въпроси, осмисля още малко положението и ми задава още въпроси.

— Одобрявам — казва най-накрая. — Но бъдете внимателни. И, Смоуки? Той уби трима агенти. Безопасността на агентите ми е на първо място, след това е неговата. Разбираш какво имам предвид, нали?

— Да, сър.

Разбира се, че го разбирам. Казва ми да убия Кабрера, ако така ще спася живота на наши служители.

— Ще се обадя на SWAT. Домъкни си задника тук и да се захващаме с тази операция.

— Нямате нищо против Кърби да е с нас, нали, сър?

— Не съм сигурен дали „нищо против“ е правилното определение, но съм съгласен с плана.

Кърби е достатъчно умна, за да си държи езика зад зъбите, но ме дарява с огромна усмивка и вдига палци. Радва се като дете, което е получило за рождения ден подаръка, който е искало.

— Ще се видим след малко. — Затварям.

— Тъй като се налага да остана тук като бодигард — казва Кали със сух глас, — имам само един въпрос.

— Какъв е той, Кал? — пита Кърби.

— Къде е кафеварката?

Кърби свива рамене.

— Лоши новини, Кал. Тук няма кафе. Освен това не е полезно. В него има всякакви химикали. Отврат.

Кали я поглежда невярващо.

— Как смееш да критикуваш религиозните ми вярвания?

Шегува се, както винаги, но усещам изнервеността в гласа й. Поглеждам я, наистина я поглеждам, и виждам, че малко е пребледняла. За първи път осъзнавам колко тежка е битката, която води. Болката не спира нито за миг. Тя се бори с нея, но също така дава жертви.

Странно е как след всички скорошни жестокости, на които станах свидетел, това направо ме отнася — идеята, че Кали може да бъде повалена от нещо.

* * *

Влизам в спалнята. Сара е спряла да се тресе, но изглежда ужасно. Каквото и да е използвала, за да издържи през всичките тези години, него вече го няма. Тя се разпада. Елейна я гали по главата, а Бони държи ръката й.

Разказвам им какво ще правим. Очите на Сара се оживяват.

Е, поне малко.

— Ще сработи ли? — пита тя.

— Така мисля.

Тя ме поглежда, наистина ме поглежда.

— Смоуки… — гласът й се изгубва за момент. — Каквото и да се случи, не му позволявай да нарани теб или някой друг. Дори това да означава… — гласът й пресилва —…че нещата няма да се случат както искам. Не мога повече да съм отговорна за това. Не мога. Не мога.

— Не си отговорна за нищо, Сара. Разбери го. Сега всичко зависи от нас.

Тя извръща поглед и разбирам, че повече няма да продума. Бони среща погледа ми и ми изпраща мълчаливо предупреждение.

Внимавай.

Усмихвам се.

— Винаги го правя.

Елейна ми кима — тази прекрасна жена без коса — и насочва вътрешната си красота отново към Сара. Ако някой може да съживи душата на това момиче, то определено е тя.

Кърби се появява на прага на вратата.

— Готови ли сте да избухнем? — пита наперено тя.

Не съм убедена — мисля си аз. — Но да го направим.

56

ВСЕКИ МЕСТЕН ОФИС НА ФБР РАЗПОЛАГА СЪС SWAT ОТРЯД. Също като полицейския SWAT членовете му прекарват всяка минута в тренировки, освен ако не работят над реална ситуация. Поддържат се в перфектна форма и това си личи.

Командирът на отряда е агент на име Брейди. Не знам как е малкото му име. Познавам го само като Брейди. Той е в средата на четиридесетте си години. Тъмната му коса е късо подстригана по военен стил. Човекът е висок, много висок, около метър и деветдесет и пет, с излъчване, което не е нито дружелюбно, нито недружелюбно. Ръкуването с него е като ръкуване с камък.

— Това е твоето шоу, агент Барет — казва той. — Просто ни кажи от какво имате нужда.

Намираме се в конферентната зала под офиса ни. Всички са налице и изглеждат заплашително. Освен Кърби. Тя гледа шестимата от SWAT отряда с гладен поглед, сякаш са някакви сладкиши, изключително вкусни мелби.

— Густаво Кабрера — започвам и оставям снимката му на масата. — Тридесет и осем годишен. Живее в къща в Холивуд. Голяма, стара къща, разположена върху четири акра площ.

Един от членовете на SWAT отряда подсвирва.

— Явно доста се е изръсил.

— Разполагаме с карти на местоположението, както и с плановете на къщата. — Оставям ги на масата. — Има уловка. Трябва ни жив, но сме убедени, че му е наредено да се самоубие. Вероятно разполага с доста оръжия и ще се постарае самоубийството му да изглежда автентично.

— Чудничко — отвръща Брейди със сух глас.

— Хубавата част е, че ние също се нуждаем всичко да изглежда автентично. Не искаме да убиваме Кабрера. Но искаме Странника да смята, че сме го направили.

— Как точно ще се случи това? Без да ни застреля, докато се опитваме, имам предвид?

— Диверсия, момчета — казва Кърби и пристъпва напред. — Диверсия.

— Коя, по дяволите, си ти? — пита командирът на SWAT отряда.

— Просто блондинка с патлак — провлачва думите си тя в добра имитация на самия него.

— Не се обиждайте, госпожо — намесва се един от по-младите членове на специалния отряд, — но ми изглеждате опасна, колкото пуделът на приятелката ми.

Кърби се ухилва на младия мъж и му намига.

— Наистина?

Отива при него. На табелката му пише Буун. Той е едър, мускулест и много сигурен в себе си. Класически мъжкар.

— Провери ме, Буун — казва му тя.

Всичко се случва като в мъгла. Кърби забива юмрук в слънчевия му сплит. Очите му се ококорват, когато пада на колене и се опитва да си поеме въздух. Другите членове на отряда се осъзнават и се опитват да реагират, но тя изважда пистолета си и го насочва към тях.

— Бам, бам, бам, бам…

— Бам — казва заедно с нея Брейди. Той също е извадил пистолета си и го е насочил към главата й, преди тя да насочи своя към него.

Кърби застива за момент и обмисля положението си. След което се ухилва и прибира оръжието в кобура. Не обръща внимание на Буун, който се опитва да възстанови дишането си и поема големи глътки въздух.

— Браво на теб, старче — казва на Брейди. — Предполагам, че затова ти си шефът, а? Готско.

Брейди й се ухилва. Имам чувството, че гледам два вълка, които се опознават.

— Ставай, Буун — излайва командирът му. — И млъквай.

Младият мъж се изправя и стрелва Кърби с мрачен поглед.

Тя му размахва среден пръст.

— Приключихте ли с меренето на пишките? — пита заместник-директорът. — В мъжките и женските им варианти?

— Той започна — оплаква се Кърби, — Ако беше по-мил, щях да го пипна някъде другаде.

Всички се засмиват. Дори Буун го прави, против волята си. Виждам, че Брейди я преценява и разбира същото, което и аз. Кърби не е просто добра в действието. Тя има подход към хората. По своя си странен начин успя да изпусне напрежението в залата, да оправи настроението на всички и да накара момчетата да я харесат и да започнат да я уважават. Доста впечатляващо.

— Как се казваш? — пита Брейди.

— Кърби. Но ти можеш да ме наричаш Килър[18], ако желаеш. — Дарява го с усмивка. — Всичките ми приятели го правят.

— Много такива ли имаш?

— Не.

Брейди кима.

— Аз също. Обясни какво имаш предвид под диверсия.

— Добре. Ти и твоят отряд от мачовци ще ударите отпред, както е по книга. Ще вдигнете олелия, „Горе ръцете! Предайте се!“ и такива работи. Докато вие действате и вниманието му е заето, двете със Смоуки ще влезем отзад.

— Ще се промъкнете, имаш предвид?

— Ще се плъзнем като по вътрешността на бедрата ми, които са много глааааадки, господин Брейди, сър.

— Аха. Не смятате ли, че нашият човек ще държи под око задния вход?

— Може би. Но затова ще се наложи да взривите нещо.

Брейди повдига вежда.

— Я пак?

— Ще взривите нещо. Сещаш се — „Буум“.

— Как предлагаш да го направим?

— Не можете ли да хвърлите граната в градината му или нещо такова?

Брейди гледа Кърби и мисли. Накрая просто кима.

— Добре, младши. Концепцията ни е ясна. Но мисля, че можем да опростим нещата, без да има нужда да „взривим нещо“.

Кърби свива рамене.

— За мен няма значение. Смятах, че обичате да взривявате разни неща.

— О, разбира се, че обичаме — уверява я той. — Само че се опитваме да го избегнем, ако е възможно. Защото съседите стават нервни. — Брейди се навежда над масата и разпъва картата на имота. — Ето какво предлагам аз. Бездруго ще имаме проблем, ако се опитаме да влезем пешком. Ще ни види от километри. По дяволите, възможно е дори да е минирал земята си. Вместо това ще се изсипем от въздуха.

— С хеликоптер? — пита Алън.

— Да. — Брейди сочи едно място пред къщата. — Ще се приземим под ъгъл, за да му е по-трудно да стреля по нас. Ще се молим да няма базука или нещо също толкова мощно. Ще стоварим цялата си огнева мощ. Която не е никак малка — мисля, че можем да се докопаме до две-три картечници и няколко гранати. Ще привлечем вниманието му. Ще има чувството, че е започнала Трета световна война.

— Готско — казва Кърби.

— Да. Докато всичко това се случва, вие двете ще се придвижите към задния вход, след което по ваш сигнал ще хвърлим сълзотворен газ. Прониквате и… — Брейди разперва ръце.

— И се надяваме, че няма да се наложи да убием бедния човечец — довършва Кърби вместо него.

Брейди ме поглежда.

— Как ти звучи това?

— Като много лоша идея — отвръщам аз, — но определено е най-добрата предвид обстоятелствата. — Поглеждам колко е часът. — Сега е четири. Колко време ви трябва, за да се подготвите?

Можем да излетим след половин час. А вие? Ще ви трябват жилетки и противогази.

— Аз не искам жилетка — изчуруликва Кърби. — Само ме забавя. Но противогаза няма да го откажа.

— Погребението си е твое — свива рамене Брейди.

Тя удря ръката му.

— Представа си нямаш колко пъти съм чувала това.

Точно както Алън преди ден, така и Брейди потърква удареното място на ръката си изненадан.

— Ох.

— Така казват всички — отвръща Кърби. — Е, вече може ли да отидем да застреляме нещо? — Хваща се за оръжието, което беше извадила по-рано. — Патлакът ми е нов — обяснява тя. — Трябва да го изпробвам.

57

ЗА РАЗЛИКА ОТ КЪРБИ АЗ ИСКАМ ЖИЛЕТКА. Разбирам я защо не ги харесва, но на мен ми липсва хищническата й нагласа. Кърби е родена за всичко това, да разбива врати и да влиза в къщи, които са обгазени и в които куршумите летят като вихрушка. Кърби си няма Бони, която я чака вкъщи. Аз си имам.

— Този гаден противогаз ще ми развали прическата — отбелязва тя, докато го оглежда.

Прикрили сме се зад една стена в задната част на имението. Тя е висока около метър и осемдесет и има за цел да държи любопитните погледи настрана. Няма драма тук. Разполагаме с две стълби по метър и двадесет.

Предложиха ни автомати МР5, но и двете отказахме. Придържай се към познатите неща е старо правило, което трябва да се следва в подобни тактически ситуации. Познавам до болка пистолета си, лъскавата ми, черна берета, както познавам цвета на очите си. Кърби изстреля остроумна забележка, че автоматът не се връзва добре с тоалета й, но знам, че причината за отказа й беше същата като моята — ползвай собственото си оръжие. И нейното беше пистолет.

— Готови сме да ритаме задници, край — изрича тихичко Кърби на микрофона на яката си.

— Разбрано — отвръща след малко Брейди. — Армагедонът ще настъпи до две минути, по мой сигнал. Едно, две, три — сигнал.

— Оффф, пак си сверяват часовниците — прошепва спътницата ми.

— Отброяването вече започна, Кърби — казва Брейди. — Разбра ли?

— Да, шефе. — Поглежда ме и се ухилва. — Хей, Буун. Все още ли смяташ, че не съм опасна?

— Хич не смятам така, ПЗ — разнася се веселият глас на младия мъж. ПЗ означава „плажно зайче“. — Ти си голяма беля в красива опаковка, спор няма.

Кърби проверява оръжието си, докато се шегува с момчетата. Нямам желание да се присъединя към тях. Стомахът ми е свит и съм толкова пренавита, че имам чувството, че ще започна да бълвам искри.

Поне ръцете ти са сухи — мисля си.

Такива си бяха. Независимо от положението ми, независимо в какви опасности попадах, ръцете ми никога не се потяха по време на престрелка и никога не трепереха.

— Четиридесет и пет секунди, докато стане грозно — съобщава отегчен Брейди.

Мисля си за Густаво Кабрера. Чудя се дали е стиснал някакво оръжие, докато наблюдава през прозореца. Дали ръцете му треперят, или са стабилни? За какво си мисли?

— Тридесет секунди — обявява Брейди.

— Как е положението при теб? — пита ме Кърби. Гласът й е оживен, но очите й ме преценяват. Претеглят ме. Полза или тежест? — питат те.

Показвам й ръката си. Готовността й да действа.

Тя кима.

— Готско.

— Петнадесет секунди до Деня на страшния съд.

Кърби проверява пистолета си, като през цялото време си тананика. В първия момент не мога да разпозная мелодията, но после го правя. Тя е от филма „Янки Дудъл Денди“. Спътницата ми ме хваща, че съм я зяпнала.

— Обичам класики — свива рамене.

— Десет секунди. Бъдете готови.

Стъпваме върху стълбите си.

Ендорфиновите ми приятели са се завърнали и са довели другарчетата си.

(Страх и еуфория, еуфория и страх)

— Пет секунди. Пригответе се да отворите вратите на ада.

— Само кажи думата, татенце — казва Кърби, изпълнена от добро настроение, дори когато погледът й на убиец се е завърнал.

Картечницата изревава толкова силно, че ревът й се носи надалеч.

— Наш ред е! — провиква се Кърби.

Покатерваме се по стълбите, стигаме върха на стената и се набираме върху нея. Обръщаме се и увисваме като жени, които правят набирания, преди да скочим от другата страна. В истинския свят няма подскоци и търкулвания, прекалено е лесно да си изкривим глезените.

Стрелбата продължава. Виждам проблясъци над къщата. Чувам грохота на хеликоптера и поредица от гръмки звуци, които според мен са зашеметяващи гранати. Докато бягам, чувам нещо друго. Не мога да го разпозная веднага. Ответен огън, произведен от автоматично оръжие.

Двете с Кърби побягваме към задната част на къщата. Тя се движи по-бързо от мен, защото не носи жилетка и няколко години отгоре.

Къщата е по-малка, отколкото очаквах за постройка на такъв огромен парцел. Според плановете е под триста квадрата, разположени само на един етаж. Има черна врата, зад която се намира малък коридор, водещ към кухнята. Стигаме до нея. Задъхана съм. Кърби няма подобни проблеми.

— На позиция сме, господин шефе, сър — съобщава на Брейди тя.

— Разбрано. Започваме да косим.

Това означава, че ще се развихрят с картечницата така, сякаш утре няма да има нов ден, и ще започнат да хвърлят зашеметяващи гранати и сълзотворен газ през прозорците.

— Време е да си оправим прическите — казва Кърби и ми намига.

Слагаме си противогазите. Те са изработка на SWAT и позволяват добра видимост и периферно зрение, но все пак са си противогази. По челото ми веднага избива пот.

— Започваме — съобщава Брейди.

Смятах, че преди е било шумно. Не беше нищо в сравнение със звуковата атака, която потвърди, че SWAT отрядът наистина е започнал да „коси“.

Звукът от две петдесеткалиброви картечници изпълва въздуха с гръмотевици. Съвсем скоро затрещяват и зашеметяващите гранати — една след друга, без никаква почивка. Стъклата се пръскат ли, пръскат.

Кърби изритва вратата и влизаме вътре. Не подушвам нищо друго освен гумата на противогаза, но къщата е пълна с пушек и влага. Кабрера стреля с някакво автоматично оръжие и грохотът му е значителен. Няма начин да чуе каквото и да било.

Кърби се промъква бързо с изваден пистолет. Следвам я, готова за действие. Движим се към звука от автоматичното оръжие. Зашеметяващите гранати продължават да експлодират. Минаваме през кухнята и стигаме до вратата, която води до дневната и предната част на къщата. Заставаме от двете й страни и се оглеждаме.

Виждаш ли какво става тук? Истинска касапница е.

Кабрера е окъпан в светлина. Той е залегнал и стреля под ъгъл — към хеликоптера. Обърнат е с гръб към нас и тялото му се разтриса след всеки произведен от него изстрел. Виждам, че оръжието му е M16. Заобиколен е от счупените стъкла на прозорците.

Планът ни беше изключително груб, но прост. Както беше казала Кърби: „Хайде просто да пречукаме тъпака“.

Поглеждам я и тя ме поглежда. Присвива очи в усмивка и аз й кимам.

Не разполагаме с много време. Съвсем скоро Кабрера ще си зададе въпроса защо хората на Брейди са толкова лоши стрелци. Ще надуши капана.

Кърби се втурва като светкавица към мишената ни. Поемам си дълбоко въздух и тръгвам след нея.

Инстинктите на Кабрера са си на мястото и той се обръща с автомата. Очите му са ококорени, а устата изкривена. Кърби не забавя, а продължава устрема си към него. Въобще не й хрумва дори да се прикрие. Тя хваща оръжието на мъжа и го насочва към тавана, който поема няколко куршума. Спряла съм на място и се опитвам да насоча пистолета си към Кабрера, докато двамата се боричкат.

— Мамка му, Кърби — изкрещявам аз, — махни ми се от пътя!

Гласът ми е приглушен от противогаза и от ада наоколо.

Кърби насочва пистолета, който е в другата й ръка. Кабрера зарязва автомата, удря с една ръка китката й, а с другата посяга към гърлото й. Тя блокира заплахата за гърлото си, но изтърва оръжието си. Очите на Кабрера са зачервени от сълзотворния газ и кашля, но продължава да се бори.

— Мамка му — мърморя си, след което изкрещявам: — Мамка му! — Сърцето ми тупти, главата ми тупти, всичко ми тупти, но ръцете ми продължават да са сухи.

Кърби се опитва да го изрита в слабините, но Кабрера се извива и ударът е поет от бедрото му. Той успява да я удари по бузата с долната част на дланта си. Тя залита назад зашеметена.

Времето застива.

Най-накрая!

Залитането на Кърби ми осигурява добра видимост и веднага прострелвам Кабрера в рамото.

Той простенва и пада на коляно. Кърби го връхлита като хала и го удря с юмрук в лицето веднъж, два пъти, три, след което се озовава зад гърба му — мъжът се опитва да остане на крака — и го задушава с увита около врата му ръка.

Кабрера се мъчи да се освободи, но е прекалено късно. Пребелва очи. Кърби го освобождава от хватката си и го бута напред, за да падне по корем. Изважда няколко миши опашки и обезопасява китките му.

И просто ей така всичко приключва.

— Прекратете огъня, момчета — казва Кърби. Противогазът кара гласа й да ехти. — Справихме се с него.

Ръцете ми започват да се потят.

58

ГУСТАВО КАБРЕРА СЕДИ НА СТОЛ И НИ ГЛЕДА. Рамото му е превързано. Ръцете му са обезопасени с белезници в скута му, а не зад гърба му. Трябва да е по-притеснен. Вместо това изглежда напълно спокоен. Очите му не се отделят от Алън. Преценяват го.

Алън няма нищо против това. Той е изключително спокоен, но това е заблуда, защото, що се отнася до разпитите, е истинска акула. Като лъв, който си е хванал агънце. Килва глава и също преценява Кабрера. Изчаква го.

— Ще призная — казва задържаният. — Ще ви кажа всичко. Ще ви дам местоположението, на което се намират заложниците.

Гласът му е мек, мелодичен и някак си благоговеен.

Алън почуква с пръст устните си. Замислен е. Става изведнъж. Навежда се над Кабрера и навира големия си пръст в лицето му. Заговаря му със силен, гръмък и обвинителен тон:

— Господин Кабрера, наясно сме, че вие не сте човекът, когото търсим!

Радостта в очите на мъжа е заменена от притеснение. Устата му зейва в изумление, затваря се, отново зейва. Необходимо му е известно време, за да се вземе в ръце. Стиска здраво устни. Очите му стават тъжни. Въпреки всичко това продължава да е много спокоен.

— Съжалявам. Нямам представа за какво говорите.

Алън избухва в лаещ смях. Звучи малко ненормален и много заплашителен. Плашещ. Щях да се притесня, ако не знаех, че всичко това е представление. Алън сяда също толкова внезапно, колкото и стана, и се навежда напред. По-спокоен е, те са просто две момчета, които си говорят. Усмихва се и размахва пръст към Кабрера в добре познатия жест „ах ти, старо куче“. Иска да му каже да не се опитва да продава краставици на краставичар.

— Вижте, сър, разполагаме със свидетел. Знаем, че не сте вие. Няма съмнение в това. Единственият въпрос, който ни интересува, е защо работите с този мъж? — Гласът на Алън е тих, спокоен и сладък като сироп върху палачинки. Следва рязка промяна: — Хей! На теб говоря! — изкрещява отново, силно и гръмко.

Кабрера се стряска. Извръща поглед. Непостоянството в поведението на Алън го притеснява. Бузата му потреперва в нервен тик.

— Този човек е бил жертва на насилие — обясни ми Алън преди разпита. — Мъченията се основават предимно на награда, наказание и установяване на интимност. Мъчителят ще ти крещи, ще те нарича с отвратителни имена и ще те гори с цигара, след което лично ще нанесе мехлема върху изгарянията и ще бъде загрижен и добър. Накрая жертвата ще иска едното повече от другото.

— Ще иска човека с мехлема и приятния глас.

— Точно така. Няма да горим Кабрера с цигари, но смяната между ярост и доброта ще го разтърси доста сериозно.

Разбрано — помислям си. Задържаният започва да се поти.

— Господин Кабрера. Наясно сме, че е трябвало да умрете тук. Как ще реагирате, ако ви кажа, че сме съгласни да инсценираме смъртта ви? Ще накараме всички да смятат, че сте били застрелян, докато сме се опитвали да ви заловим? — Алън говори с нормалния си глас. Той е успял да внуши страх в задържания и да доминира над него.

Кабрера го поглежда, изпълнен с надежда, колебание и недоверие.

— Ако ни помогнете — продължава Алън, — ще ви изведем оттук в чувал за трупове. — Обляга се назад. — Ако не ни сътрудничите и не ни позволите да ви помогнем, ще ви изведа под съпровода на безброй камери и той ще разбере, че сте останали жив.

Задържаният не отговаря нищо, но виждам ясно конфликта в него.

Той гледа Алън известно време, преценява дали казва истината. Забива поглед в пода. Цялото му тяло се свлича. Треперенето в бузата му изчезва.

— Не ми пука за мен. Не можете ли да го разберете?

Гласът му е смирен, спокоен. Трудно ми е да повярвам, че тази благост принадлежи на човека, нахлул в лобито на ФБР и оставил само разруха след себе си. Кое е истинското му лице?

Вероятно и двете.

— Разбирам го като концепция — отвръща Алън. — Не разбирам обаче защо трябва да е така при вас. Просветлете ме.

Кабрера го дарява с поредния преценяващ поглед, този път го задържа за по-дълго.

— Така или иначе ще умра. Вината е моя и ничия друга. Имам слабост към жените, а не съм особено прилежен в използването на предпазни средства. — Свива рамене. — Получих каквото си заслужих ХИВ. Понякога си казвам, че не съм виновен. Бях… наранен като малко момче.

— Как сте били наранен, сър?

— За кратко време, което беше истински ад, станах притежание на много зли мъже. Те… — Кабрера извръща очи. — Те намериха начин да ме подчинят. Когато бях на осем. Тези мъже ме отвлякоха, докато носех вода за къщата ни. Отвлякоха ме и още първия ден ме изнасилиха и пребиха. Шибаха краката ми, докато кръвта не потече като реки от тях.

Гласът му е тих, почти замечтан.

— Докато ме биеха, настояваха за нещо. Искаха да изричам следните думи: „Ти си Богът. Аз благодаря на Бога“. Колкото повече плачехме, толкова повече ни биеха. Винаги по краката. Бях отведен с други деца — момичета и момчета — в Мексико Сити. Пътуването беше дълго, но чрез заплахи ни накараха да мълчим през цялото време. — Погледът му отново се насочва към мен и имам чувството, че от очите му са потекли кървави сълзи. — Понякога се молех да умра. Болеше ме, не само тялото. — Почуква главата си. — Но и тук. — Потупва гърдите си. — И тук.

— Разбирам — отвръща Алън.

— Може би е така. Може би наистина разбирате. Но това беше един специален ад — продължава Кабрера. — В Мексико Сити чухме разговорите между пазачите и от думите им разбрахме, че в следващите месеци ще бъдем отведени в Америка. Дотогава щяхме да бъдем тренирани и след това продадени на много лоши мъже за огромни суми.

Трафикантският пръстен — мисля си аз. — Кръгът се затваря.

— Бяхме на някакво затънтено място без светлина. Семейството ми беше много религиозно, нали разбирате. Учеха ме да вярвам в Бог, Исус Христос и Дева Мария. Молех се много, но въпреки това тези мъже дойдоха и ме нараниха. — Потръпва. — Тогава не разбирах. Целостта на плана на Господ. На това мрачно място, погълнат от най-огромното отчаяние на света, Той ми изпрати ангел.

Кабрера се усмихва, докато изрича тези думи, и очите му проблясват. Гласът му се надига като вълна, която винаги приижда, но никога не стига до брега.

— Той беше специален, това момче. Трябваше да бъде. Беше по-млад и по-малък от мен, но някак си не погуби душата си. — Продължава да ме гледа настоятелно. — Позволете ми да ви обясня важността на това. Момчето беше само на шест години, много красиво. Толкова красиво, че мъжете използваха най-много него. Всеки ден, а понякога по два пъти на ден. Също така много ги гневеше. Защото не плачеше. Искаха да видят сълзите му, но то отказваше да им угоди. Биеха го, за да го накарат да се разплаче. — Кабрера поклаща тъжно глава. — Разбира се, винаги се разплакваше по някое време. Въпреки това… не погуби душата си. Само един ангел можеше да устои на всичко това.

Густаво затваря очи, отваря ги.

— Аз не бях ангел. Аз губех душата си и изпадах все по-надълбоко в отчаянието. Извръщах се от Бог. Обмислях да се самоубия. Мисля, че той го усети. Започна да идва вечер при мен и да ми шепти в ухото, докато ръцете му докосваха лицето ми. Моят красив бял ангел. „Бог ще ни спаси — казваше ми той. — Трябва да вярваш в Него. Трябва да продължиш да вярваш.“ Тогава беше на шест, най-много на седем, но говореше мъдро и точно неговите думи ме спасиха. Научих историята му, как е бил призован от Бог, когато е бил само на четири години, и е искал да влезе в семинарията в най-ранната възможна възраст, за да отдаде живота си на Светата Троица. Но тогава една нощ дошли мъжете и го откраднали от семейството му. „Въпреки това — казваше ми той — не можеш да изгубиш вяра. Бог ни изпитва.“ Усмихваше ми се с неговата нечовешки чиста усмивка, която ми носеше блаженство и надежда, че ще ме измъкне от отчаянието, което заплашваше да ме удави.

Очите на Кабрера са затворени, мъжът благоговее.

— Цяла година беше така. Страдаше всеки ден, всички страдахме. Вечер ни говореше и ни караше да се молим, за да не мислим за смъртта. — Мъжът млъква и се отнася нанякъде. — Един ден, блажен ден, той спаси тялото и душата ми. Бяхме само двамата. Единият от пазачите ни транспортираше до дома на много богат човек, за когото едно момче не беше достатъчно. Тресях се от страх, но момчето, ангелът, както винаги, остана спокойно. Докосна ръката ми, усмихна ми се и се помоли, но след като видя, че молитвите не стигат до сърцето ми, се обезпокои. Този път много се страхувах въпреки утешителните му думи. Страхът ми продължаваше да расте, докато не започнах да се треса неконтролируемо. Пристигнахме в къщата и без да ме предупреди, хвана лицето ми в ръце. Целуна ме по челото и ми каза да съм готов. „Не се страхувай, но вярвай в Бог“, бяха думите му. Слязохме от колата, а пазачът вървеше след нас. Момчето се обърна в един момент и срита мъжа в слабините. Пазачите бяха свикнали да им се подчиняваме и не внимаваха особено. Този се сви от болката и закрещя гневно. „Бягай!“, нареди ми момчето, а аз просто стоях на място и се тресях. Не бях сигурен какво да направя. Бях жертва и щях да си остана такава. „Бягай!“, провикна се отново то, само че този път сякаш гръм удари, сякаш гласът не беше на човек, а на ангел. Момчето се нахвърли на пазача и започна да го рита. Думите му достигнаха до мен. Побягнах.

Кабрера почесва предмишницата си. За момент успявам да го видя там в миналото, но то се размива с настоящето. Страхът от нерешителността, радостта да избягаш от ада. Вината да получиш нещо, което момчето ти е предложило, и да го зарежеш.

— Не е нужно да ви разказвам историята час по час или месец по месец след това. Успях да избягам от онзи ад на земята. Върнах се у дома при семейството си. Много години след това бях проблемно момче, а по-късно и проблемен мъж. Не бях светец, по-скоро бях грешник, но — и това е най-важното нещо от всичко — оцелях. Не извърших самоубийство. Не проклех безсмъртната си душа. Разбирате ли ме? Той ме спаси от най-ужасната участ. Заради онова, което направи за мен, няма да ми бъде отказано да отида в рая.

Не споделям схващанията на Кабрера, но усещам колко е силна вярата му и какво му дава тя и това ме изумява в добрия смисъл на думата.

— Дойдох в Америка — продължава той. — Вярвах в Бог, но бях проблемен тип. Срамувам се да си призная, че вземах наркотици. Срещах се с проститутки. Хванах вируса. — Поклаща глава. — Отново ме налегна отчаяние. Отново започнах да мисля, че смъртта е по-добра от живота. В онзи момент осъзнах, че вирусът е послание от Бог. Той ми беше изпратил ангел веднъж, ангел, който ме беше спасил. Трябваше да бъда благодарен. Вместо това прекарах дълги години затънал в собствените си тъга и гняв. Послушах предупрежденията на Бог. Промених се, обрекох се на безбрачие. Отдадох Му се. И тогава, един ден преди единадесет години, ангелът се завърна.

Очите на Кабрера се натъжават.

— Все още беше ангел, но вече не на светлината. Беше се превърнал в ангел на мрака. Ангел на отмъщението.

Татуировката — сещам се.

— Каза ми, че е преживял ужасни — наистина ужасни неща, след като ми е помогнал да избягам. Не мога да ви опиша злините, които му бяха сторили. Сподели ми, че в определени моменти се усъмнил в Божията любов. Но след това си ме спомнял, започвал да се моли и отново се убеждавал в нея. Бог го изпитвал. Бог щял да го спаси от онова място. — Кабрера се намръщва. — Един ден Бог наистина го направил. Един ден вярата на момчето, всичките му молитви и жертвата му за мен били възнаградени. Той и другите деца, които вече били в Америка, били спасени от полицията и от вашето ФБР. Описа ми го като величествен момент. Имал чувството, че Бог го целунал. Вярата и страданията му били оправдани.

Кабрера млъква. Дълго време не продумва нищо. Едно много лошо чувство започва да се надига в мен. Чувство, което ме кара да си мисля, че знам какво следва.

— Една нощ, каза ми той, Бог ги върнал в ада. Лошите мъже дошли на мястото, където били изпратени, и убили полицаите, които ги пазели. Мъжете дошли и отново ги отвели в робство. Било ужасно — прошепва Кабрера. — Можете ли да си представите? Да бъдеш в безопасност и изведнъж отново да ти отнемат надеждата? Това било най-лошото за него. Те знаели, че е помогнал на полицията и е казал името на пазача. Не го убили, но го наказали по начини, които превърнали досегашните му преживявания в ада като рай.

Вътрешно вече знаех това, но ми трябваше потвърждение.

Премествам се и заставам до Алън.

— Името на момчето е било Хуан, нали? — питам Кабрера.

Той кима.

— Да. Ангел на име Хуан.

Нямам представа дали описанието му на младия Хуан като светец е истина, или това са прекалено идеализираните спомени на едно ужасено и изтормозено дете, което е намерило много добър приятел в най-дълбока нужда. Онова, което знам, е, че това е история, която съм чувала и преди. Това е история, в която никой не побеждава, дори и ние.

Убийците са си убийци и онова, което правят, е непростимо, но има трагедия в тези, които са превърнати в такива. Забелязва се в яростта им. Действията им не са за да се наслаждават, а за да изпуснат насъбралите се в тях писъци. Писък към бащата, който ги е изнасилвал, към майката, която ги е била, към брата, който ги е горил с цигара. Тяхната безпомощност ги е довела до причиняването на смърт. Ние ги залавяме и ги затваряме, защото така трябва, но няма победител в цялата тази работа.

— Моля, продължавайте — настоява Алън е нежен глас.

— Каза ми, че е осъзнал, че Бог има други планове за него. Че е сгрешил, като си е помислил, че е светец и че е сравнявал страданията си с тези на Христос. Сега неговият дълг бил не да лекува, а да отмъщава. — Кабрера се помества в стола си, видимо му е неудобно. — Докато изричаше тези думи, очите му бяха страшни. Имаше толкова много гняв и ужас в тях. Не приличаха на очи, които принадлежат на някой, докоснат от Бог. Но кой бях аз, че да съдя? — Въздиша. — Той беше избягал от мъчителите си. Разказа ми как се е върнал при тях в късни доби, за да въздаде правосъдие и да отмъсти на онези, които са го измъчвали. Така разбрал, че мъжете, които предали него и другите деца, били двама — агент на ФБР и полицай. Тези мъже, каза ми той, били най-зли от всички — те се криели зад маски и символи. Имал план, който подготвял отдавна, и ме помоли за помощ. Не искал да бъде заловен, след като всичко приключело, защото Бог му разкрил, че работата му трябвало да продължи след отмъщението за собствените му мъчения. Бил съм му необходим, за да се превърна в него във вашите очи. Съгласих се.

— Сър — прекъсва го Алън. — Знаете ли къде можем да открием Хуан?

Кабрера кима.

— Разбира се. Но няма да ви кажа.

— Защо? — пита Алън. — Трябва да сте наясно, че той не се подчинява на Божията воля, Густаво. Знаете това. Той убива невинни хора. Опропасти живота на едно младо момиче. — Среща погледа на задържания, — Не убивай[19], Густаво. Вие сте убивали за него. В лобито на ФБР умряха невинни млади мъже. Добри мъже, които никога не са наранявали дете и не са правили нищо друго, освен да си вършат работата.

На лицето на Кабрера се появява болезнено изражение.

— Знам. Наистина. И ще се моля на Бог да ми прости. Но трябва да разберете… трябва! Той ме спаси. Не мога да го предам. Не мога. Не правя това за онзи, в който се е превърнал сега. Правя го за онзи, който беше.

Всичко това е много мелодраматично, но искреността му е направо агонизираща.

Алън го натиска отново и кара тика на бузата му да се завърне заедно с потта по челото му, но не постига нищо.

Кабрера е бил спасен от по-ужасна от смъртта съдба. Хуан му беше помогнал да избяга не само от истинския затвор, но и от отчаянието. Собственият му живот е бил опропастен от причиненото му зло, но вярата му обещаваше изкупление — врата, която Хуан беше оставил отворена за него.

Що се отнасяше до Хуан… Това беше история на ужасите, която не исках дори да си представям. Най-ужасното нещо беше, че ние бяхме помогнали за създаването на това чудовище. Двама корумпирани служители на реда го бяха продали като стока и бяха опропастили едно нежно и изключително набожно момче. Хуан беше паднал ангел, но това се беше случило с помощта на хора, в които трябваше да има доверие.

Тук ставаше въпрос за добри и лоши човешки същества и просто не виждах как Кабрера ще се пречупи.

— Мога да направя едно добро нещо — казва той.

— Какво?

Той кима към лявата част на къщата.

— В кабинета ми има компютър. Ще намерите местоположението на момичетата. Дженифър и Тереза. Живи са. — Кабрера въздиша отново, този път още по-тъжно. — Един ангел ги прати в ада. Преживяха доста лоши моменти.

* * *

— Къде са? — питам Алън, който вече ми е казал, но не съм го чула.

— Северна Дакота — отвръща той. — В стар ракетен силоз. Хиляда квадратни метра под земята — земя, която е в средата на нищото. През годините правителството разчисти доста силози и подземни бази. След това ги продаде, най-вече на агенции за недвижими имоти, които ги ремонтираха и препродадоха.

— Това законно ли е? — питам изумена.

Алън свива рамене.

— Разбира се.

Както беше казал Кабрера, открихме местоположението на Тереза и Дженифър на личния компютър в кабинета му заедно със зърнести снимки, вероятно на момичетата. Те са голи, измъчени и нещастни, но иначе са невредими.

— Свържи се е офиса ни там. Да измъкнат момичетата и да ги доведат тук. Знаем ли как да влезем?

— Има електронна ключалка е тридесетцифрен код. Ще им го изпратя.

Алън тръгва към предната врата на къщата. Навън се чуват хеликоптерите на новинарските емисии. Засега са само те — това е хубавото да се намираш в къща, скрита зад врати и стени. Брейди е разположил хората си пред тях, докато не дойдат местните ченгета да поемат случая. Никой не може да влиза, точка. Буун и още един член на SWAT са в колата на съдебния лекар, който ескортира „трупа“ на Кабрера привидно към моргата. В интерес на истината той няма да стигне дотам. Ще бъде под охрана в секретна квартира.

Оглеждам наоколо.

Идвал е тук, но не е живял тук.

Набирам един номер и слагам телефона на ухото си.

— Какво? — пита Джеймс, любезен както винаги.

— Къде си?

— Изписвам се сам от болницата. Тези тъпаци искат да ме оставят тук. Прибирам се у нас.

— Не така, Джеймс. Тези „тъпаци“ бяха хората, които те закърпиха.

— Тази част не е тъпа. Задържането ми тук обаче е.

Предавам се.

— Имам нужда от гледната ти точка.

— Слушам те — отвръща веднага, без колебание.

Точно заради подобни моменти все още не сме го удушили. Винаги е готов за работа. Винаги.

Запознавам го с новите неща около случая.

— Кабрера казва, че знае самоличността на Странника. Но няма да ни я разкрие.

Джеймс млъква за малко, за да помисли.

— Нищо не ми идва наум.

— На мен също. Слушай… знам, че каза, че се прибираш у вас, но искам да погледнеш отново компютъра на Майкъл Кингсли. Едва ли го е направил непробиваем. Все пак е искал да влезем в него.

* * *

— От Дакота са се заели — съобщава Алън и ме изважда от мислите ми. — Изпращат агенти и екип на SWAT. Както и местните бомбаджии, в случай че Странника реши да се прави на интересен.

— Къде е Кърби?

— Няма я. Каза, че ще се върне в секретната квартира.

— Имаме проблем, Алън. Нямаме доказателства. Не разполагаме с нито една улика, която може да ни послужи. Дори да знаехме кой е той, всичко е косвено. И то в най-добрия случай.

Той разперва ръце.

— Тогава ни остава само едно.

— Какво?

— Да разгледаме отново местопрестъплението. Обади се на Кали и Джийн да дойдат тук. И двамата имаме опит с това. Понякога трябва да свършим мръсната полицейска работа.

— Наясно съм с това. Проблемът при мен е концептуален. Когато погледна този случай, знаеш ли какво виждам? Никое от доказателствата не е намерено от криминолозите. Всички са смятали, че го разбират. Че знаят как мисли. Според тях не е оставил нищо след себе си.

— Но той е оставил. Както с Тереза. Не е можел да контролира всичко и не е знаел, че Сара ще я пропусне в дневника си. — Алън свива рамене. — Той е умен, но не е суперчовек.

Знам, че е прав. Знам го от дъното на душата си. Въпреки това не мога да се побера в кожата си. Толкова сме близо и в същото време въобще не сме.

— Добре — предавам се пред истината аз. — Да докараме Кали и Джийн тук.

— Смятай го за свършено.

Лутам се в кабинета му и се опитвам да разкарам раздразнението си, докато Алън запознава Кали с настоящата й задача. Както останалата част от къщата кабинетът е в тъмно дърво, тъмен килим и кафяви стени. Всичко е старомодно и някак си разточително, но на мен въобще не ми харесва.

Бюрото, забелязвам след малко, е огромно и подредено. Прекалено подредено. Приближавам се и осъзнавам, че съм права. Кабрера има обсесивно-компулсивно разстройство. От лявата страна са наредени три писалки. Всяка от тях е перфектно разположена спрямо останалите и спрямо правите ъгли на бюрото. В дясната страна има още три писалки и един бърз поглед веднага потвърждава, че са подредени не само една с друга, но и с тези вляво. В горната част на бюрото е разположен хоризонтално нож за отваряне на писма, близо е до компютърния монитор. Стои на равни разстояния между химикалите. Любопитството ми ме кара да отворя средното чекмедже. Виждам същата подредба на габърчета, кламери и ластици. Нямам намерение да ги броя, но съм сигурна, че количеството на всяко от тези неща отговаря на количеството на другите.

Всичко това е много интересно, но не ми помага по никакъв начин. Намръщвам се. Все още съм ядосана.

Заглеждам се в компютърния екран. Една от иконите привлича вниманието ми: Адресна книга.

Навеждам се и с помощта на мишката кликвам два пъти върху нея. Отваря се списък с номера и адреси. Не са много, но са смесица от лични и бизнес контакти. Разглеждам ги.

Нещо ми хрумва. Отново се намръщвам.

Отново преглеждам имената. Още едно хрумване.

Липси…

Нещо липсва. Какво?

Преглеждам списъка пет пъти, преди да го видя.

— Копеле! — изправям се шокирана. Покривам очи с ръка, ядосана на собствената си глупост. — Тъпачка — скастрям се аз.

Не някакво доказателство сочи към нашия човек, а липсата

— Алън! — излайвам аз.

Той идва при мен, веждата му е повдигната в недоумение.

— Знам кой е Странника.

59

— НАМЕРИЛИ СА МОМИЧЕТАТА — съобщава ми Алън веднага след като приключва разговора си по мобилния. — Джесика и Тереза. Физически са здрави, но не можем да кажем нищо повече. — Намръщва се. — Джесика е прекарала повече от десет години на това място. Тереза е там от пет. Осигурил им е хиляда квадратни метра пространство, хранил ги е… по дяволите, дори са имали телевизор и музика. Но не ги е пускал навън. И не са носили никакви дрехи. Казал им е… — Алън млъква за миг и въздиша. — Казал им е, че ако се опитат да направят нещо глупаво — като да избягат или да се самоубият, — ще убие някой, когото обичат. Двете са доста затворени в себе си и некомуникативни. Вероятно ги е биел.

— Сигурно го е правел — съгласявам се. Радвам се, че момичетата са живи, но нещата, които са преживели и които са се превърнали в нещо характерно за този случай, ме изморяват и разгневяват.

Бяхме в колата и чакахме Кали, когато дойде обаждането.

Хрумва ми една мисъл.

— Обади им се отново — нареждам на Алън. — Накарай агента, който отговаря за тях, да ги пита дали са виждали лицето му.

Той набира и изчаква.

— Джонсън? Алън Уошингтън се обажда. Искам да попиташ момичетата нещо.

Изчакваме.

— Да? — Алън поклаща глава към мен. — Не са виждали лицето му.

Проклятие.

Алън се намръщва.

— Съжалявам… може ли да повториш? — Изведнъж става изключително сериозен. — Кажи й, че Сара е добре. И, Джонсън? Искам да съобщиш нещо на Джесика Никълсън. — След малко затваря. — Тереза пита за Сара.

Не отговарям. Какво трябва да кажа?

Кали и Джийн пристигат. Кали се шмугва на задната седалка, сякаш ще обяздва кон. Усмивката не слиза от лицето й. Отново е чиста и изглежда перфектно, няма как да е другояче. Кима към къщата — към счупените прозорци и обгорената, окастрена градина.

— Харесва ми как сме декорирали мястото.

— Здрасти, Смоуки — поздравява ме Джийн. Той не изглежда перфектно като Кали. Изморен е.

— Здрасти, Джийн.

Тъкмо съм на път да им разкажа новините, но виждам, че някаква кола се приближава към къщата. Брейди се появява отникъде, за да я посрещне.

— Това е заместник-директор Джоунс — казва той.

— Слава, слава, цялата банда се събра — мърмори Кали. — Между другото, Смоуки, Кърби изглежда разочарована, че не е застреляла някого.

— Тази жена се справи добре — казва Брейди и оглежда от глава до пети Кали.

Тя му връща услугата и разпознавам сластната искра в очите й. Протяга ръка.

— Не мисля, че се познаваме — замърква престорено.

— Брейди — представя се командирът на SWAT отряда и се ръкува с нея. — А вие сте?

— Кали Торн. Но ти можеш да ме наричаш „Красавице“.

— Няма да ми е никак трудно.

Кали ми се ухилва.

— Харесвам го.

Колата спира точно до нашата и прекъсва разговора ни. Заместник-директорът излиза от нея. Той ми напомня на Кали и Брейди, неуморен и пълен с енергия е, костюмът му не е измачкан, а косата му е сресана и няма нито един косъм, който да стърчи от нея.

— Запознайте ме с новините — нарежда той без никакви встъпителни думи.

Разказвам му за атаката и последващия разпит на Кабрера. Не пропускам Тереза и Джесика в Северна Дакота.

— Разбра ли нещо друго за тези момичета? — пита Алън той.

— Не, сър, но скоро ще имаме повече информация.

Разказвам му за Хуан. Очите му се ококорват, а после стават някак си тъжни. Посърва. Поглежда настрани. Устата му започва да се движи.

— Господи — промърморва той. — Ние сме сторили това.

Изчаквам го да се вземе в ръце.

— Та — продължава, — вече знаем кой е бил в миналото. Знаем ли кой е сега? Разполагаме ли с име?

Казвам му го. Алън вече знае. Кали чува това за първи път и изненадата й не отстъпва от тази на Джоунс.

— Гибс? — изумява се заместник-директорът. — Адвокатът? Да не се ебавате с мен?

— Ще ми се, сър. Има логика, а и трябваше да обмислим тази вероятност по-рано. Това е голям пропуск от моя страна. Той е бил точно тук. Просто не го видях, преди да прегледам адресната книга на компютъра на Кабрера. Не ме наведе на тази мисъл онова, което беше там, а онова, което липсваше.

Джоунс се намръщва насреща ми, но лицето му бързо се отпуска, когато осъзнава какво имам предвид.

— Гибс не е бил в адресната му книга. Господи.

— Точно така. Едно бързо претърсване на офиса не доведе до намирането на нищо свързано с Гибс или тръста. Нищо. А Кабрера не е просто педант, той има обсесивно-компулсивно разстройство. Адресната му книга не беше голяма, но за сметка на това беше подредена и подробна. Вътре бяха номерата на хора от фризьорката му до компанията, която изхвърля боклука. Домашни телефони, мобилни, имейл адреси, факсове, други номера — но не и този на адвоката му? Няма начин да го е пропуснал случайно. Това плюс още нещо, което Кабрера спомена по време на разпита. — Присвивам очи. — Хуан е бил със светла кожа, нали?

— Да. Почти приличаше на бял. Трябваше да ви го спомена по-рано. Просто не ми хрумна.

— Гибс е бял. Кабрера нарече Хуан „бял ангел“. В началото си помислих, че е просто израз, но когато добавих към него липсващия контакт в адресната книга, разбрах, че означава, че кожата му е била бяла.

— Не е на сто процента сигурно, че сме прави — намесва се Алън, — но има логика в заключението ти. Крил се е пред очите ни. Всичко е просто, умно и се вписва в начина му на действие.

Заместник-директорът поклаща глава — жест, в който се съдържат раздразнение и гняв. Много добре знам как се чувства.

— Какъв е проблемът тогава? — пита той.

— Освен малкия шанс да греша ли? Нямаме никакви доказателства, сър — отвръщам аз. — Никой друг освен Кабрера не е виждал лицето му. Не намерихме нищо на местопрестъпленията, което да е съществено и да ни послужи. Ако не си признае, не разполагаме с нищо, с което да го закопаем. — Соча Кали и Джийн. — Ще ги накарам да излижат това място от начало до край и се надявам да намерят нещо.

Заместник-директорът поклаща раздразнен глава.

— По дяволите. — Сочи ме с пръст. — Намерете нещо, Смоуки. Стига толкова. Искам да сложите край на този случай.

Обръща се и се връща в колата си, оставя ме напълно втрещена от този му изблик. След миг се насочва към портата и нарастващата тълпа от репортери.

— Е — казва Кали на Брейди, — предполагам, че ще трябва да продължим този разговор по-късно. Ще има по-късно, нали?

Командирът докосва ръба на въображаема шапка.

— Потвърждавам.

Той направо отлита, а Кали изпива с поглед задните му части.

— Ах, каква сласт — въздиша тя, обръща се към къщата и ми намига. Кали си е Кали — винаги се опитва да разведри и най-мрачната обстановка, като момента с музикалната система и слънчевата светлина в спалнята преди цял един живот. — Готов ли си да се захващаме за работа, Джийн?

Двамата тръгват и ме оставят сама, но докато се отдалечават, Кали бърка в джоба си и вади викодин.

Съчувствам й. Точно сега единственото, което желая, е чаша текила.

Само една.

* * *

Чакането. Побърква ме.

Всичко, което зависи от мен, е направено. Гибс е под наблюдение. Кабрера е в ареста. Тереза и Джесика са в болницата, за да бъдат прегледани. Бони, Елейна и Сара са в безопасност. Алън говори по телефона със съпругата си и й предава новините за Тереза, за да може тя да ги предаде на Сара. Кали и Джийн са в къщата и се опитват да балансират между скорост и прилежност. Прилежността печели.

Единственото, което мога да направя в момента, е да чакам.

Алън идва при мен.

— Елейна ще разкаже на Сара какво се е случило. Поне това й дължим.

— Какво мислиш, Алън? Дори да хванем Хуан, краят щастлив ли ще бъде? Или той ще получи всичко, което е желал през цялото време?

Не знам защо му задавам тези въпроси. Може би защото ми е приятел. Може би защото от всички хора в екипа ми той е този, на когото истински се възхищавам, независимо дали ми е подчинен или не.

Алън мълчи известно време.

— Мисля, че когато го заловим, ще си свършим работата. Ще му попречим да стори още злини. Ще дадем шанс за нормален живот на Сара. Това е всичко. Може би не е най-добрият отговор, но е единственият, с който разполагаме. — Той ме поглежда и ме дарява с мила усмивка. — Отговорностите ни са дотук, Смоуки. Искаш да знаеш дали Сара вече е мъртва отвътре, дали е убил духа й. Истината е, че не знам. Още по-голямата истина е, че Сара също не знае. Последната истина е, че й даваме шанс да разбере. Може би това не е много, може би не е достатъчно, но все пак е нещо.

— Какво ще кажеш за него? За Хуан?

Алън става много сериозен.

— Той се е превърнал в „извършител“. Дните му на жертва отдавна са отминали.

Обмислям думите му, които ме успокояват и не ме успокояват, успокояват ме и не ме успокояват. Духът ми се хвърля и обръща, опитва се да спи в легло, което е меко само на определени места. Това не е някакво ново усещане, затова му позволявам да ме облее цялата.

Справедливост за мъртвите. Това не е нищо. Даже е много далеч от нищото. Но не е и възкресение. Мъртвите си остават мъртви дори след като убийците им бъдат заловени. Тази тъжна истина не прави работата ни безсмислена.

Просто трябва да я приемем и да се примирим. Да я приемем и да се примирим. Две вълни ме побутват нежно — едната следва другата в сърцето ми.

Чакам.

* * *

По време на чакането ми се обажда Томи. Чувствам се виновна и въодушевена, две нови вълни. Виновна, че не му се обадих да видя как е. Въодушевена от това, че чувам гласа му и че е жив.

— Как си? — питам го.

— Добре съм. Нямам сериозни наранявания по мускулите. Счупил съм си ключицата и ме боли адски много, но няма да свърша като инвалид. Всичко е наред.

— Съжалявам, че не ти се обадих.

— А аз не. Трябва да си свършиш работата. Ще имаме достатъчно време да си говорим след това. Природата на звяра. Ако постоянно се сърдим за нещо, ще приключим, преди да сме започнали.

Думите му ме загряват вътрешно.

— Къде си сега?

— У нас. Исках да те чуя, преди да си изпия болкоуспокоителните. Може да оглупея малко от тях.

— Наистина? Май трябва да дойда и да се възползвам от теб, докато си в това състояние.

— Сестра Смоуки ще ме изкъпе във ваната? Трябва да ме гърмят по-често.

Напрежението в мен ме кара да се изкикотя. Слагам ръка на устата си.

— Както и да е — продължава Томи. — Да се върнем на темата. Ще поговорим утре.

— Чао. — Затварям.

Алън ми хвърля поглед.

— Да не би да се разкикоти?

Намръщвам се.

— Естествено, че не. Аз не се кикотя.

— Ах.

Зачакваме.

* * *

Кали и Джийн са приключили с половината къща. Свалили са отпечатъците на Кабрера, за да ги изключат от онези, които намерят вътре. Засега няма нищо.

Часът е три сутринта. Репортерите и хеликоптерите са си отишли, разпръснати от талантливия заместник-директор Джоунс. Той се беше обявил като човека с информацията и всички го последваха като шайка гладни вампири. Представям си как историята, която искахме да разкажем, се върти по телевизиите и интернет сайтовете, а утре ще се появи и във вестниците. Кабрера е намерен. Заподозреният е мъртъв. Случаят е закрит.

Зачакваме.

* * *

Телефонът ми иззвънява в 4:30 часа.

— Кърби е.

Простият факт, че гласът й е сериозен, а не остроумен както винаги, ме обезпокоява.

— Какво става? — питам аз.

— Сара изчезна.

60

РАЗВИКВАМ СЕ НА КЪРБИ. Гневът ми е подсилен от страха.

— Какво искаш да кажеш? Как така е изчезнала? Трябваше да я пазиш.

Гласът на Кърби е спокоен, без да е отбранителен.

— Знам. Следях за хора, които се опитваха да влязат отвън, а не очаквах тя да се опита да излезе навън. Не е отвлечена, Смоуки. Сама си тръгна. Отидох до тоалетната и в това време е излязла през вратата. Оставила е бележка: „Има нещо, което трябва да направя“.

Отдръпвам телефона от ухото си.

— По дяволите! — провиквам се към небесата. Алън е вътре в къщата, но идва на бегом.

— Имаш ли представа накъде се е насочила? — пита Кърби.

Млъквам, чувствам се като отсечена.

Имам ли?

Гласът в главата ми нарежда обвинително.

Разбира се, че имаш. Ако слушаше внимателно, щеше да си готова за това. Но беше прекалено заета със себе си, нали?

Истината, която се опитвам да разкрия, се появява от нищото.

Сара го е запомнила. Начина, по който говори. Тя каза, че никога няма да забрави гласа му.

Сара получи обаждане от него онзи ден, за да „потвърди“, че няма нищо против да влезем в къщата й.

Хващам слепоочията си с една ръка. Главата ми се върти, а сърцето ми препуска.

Наскоро е говорил с нея, в деня, когато е убил семейство Кингсли. След това говори с нея по телефона — докато беше в болницата — и се представи за Гибс. Познала го е в момента, в който е чула гласа му. Вероятно е искал да го познае.

— Мисля, че имам — отговарям на Кърби. — Остани при Бони и Елейна. Ще поддържаме връзка.

Затварям, преди да й дам възможност да отговори.

Знаела е и в момента, в който е разбрала, че Тереза е в безопасност, е тръгнала да направи единственото, което желае повече от всичко на света.

Да го убие.

Да прекрати безкрайния цикъл.

— Какво има? — пита Алън.

Забелязвам страха в очите му. Не го виня. Последния път, в който бяхме в края на случай и получих обаждане, което ме накара да реагирам по този начин, животът на съпругата му беше застрашен.

— Елейна и Бони са добре. Сара е избягала.

Алън обмисля думите ми, умът му препуска, докато не осъзнава ситуацията.

— Гибс. Тя ще се опита да го убие.

— Да — отвръщам аз.

Страхът не напуска очите му. Не е Елейна, не е Бони, нито съм аз. Не е Кали, не е и Джеймс.

Сара е.

Чувам гласа на Джеймс в главата си: Всяка жертва.

— Ако й позволим да го убие, никога няма да може да се завърне — измърморва Алън.

Излизам от вцепенението си и се размърдвам.

— Изпрати екип. Намери адреса му. Ако я забележат, веднага да я арестуват. Ако не се появи, да чакат, докато отидем там. Ще се обадя на Кали, че тръгваме.

Хуквам към къщата. Намирам я в една от стаите.

Разказвам й какво се е случило. Отново виждам същия страх, който се прокрадна в очите на Алън. Странно е да видя Кали обезпокоена. Историята на Сара е оставила следа във всички ни.

— Върви — казва ми мрачно тя. — Аз ще се оправя тук.

61

ОКАЗВА СЕ, ЧЕ ГИБС — ИЛИ ХУАН — НЕ ЖИВЕЕ МНОГО ДАЛЕЧ, поне по мащабите на Лос Анджелис. В ранните часове на сутринта, без трафик, който да ни забавя, трябва да отидем за двадесет минути в къщата му в долината Сан Фернандо.

По пътя телефонът ми иззвънява отново.

— Смоуки Барет ли е? — пита един дълбок глас.

— Кой се обажда?

— Казвам се Ленц. Аз съм един от агентите, назначен да наблюдава Гибс. Имаме проблем.

Сърцето ми забива още по-силно, ако въобще е възможно това.

— Какъв?

— Двамата с партньора ми си вършехме работата, наблюдавахме къщата. Доста тихо място. Преди пет минути някой стреля по нас. Е, по-точно по колата. Уцели багажника и едно от стъклата. Залегнахме, извадихме оръжията си и когато се изправихме отново, видяхме едно младо момиче да бяга към предната врата.

— Проклятие! — изругавам аз. — Успя ли да влезе в къщата?

Агентът отговаря с жалък глас:

— Да. Преди около три минути.

— Съвсем скоро ще дойда. Бъдете нащрек, но стойте настрана.

* * *

Къщата е малка. Скромна. Два етажа, построени в едни по-стари и по-добри времена. Предният двор е малък, няма дървета, нито ограда. Алеята води от улицата до гараж за една кола. Улицата е тиха. Слънцето се опитва да се изкачи на хоризонта, виждаме как първите му лъчи обливат покривите на къщите.

Един агент, когото не познавам, ни чака. Идва при нас, когато излизаме от колата.

— Ленц — представя се той. Изглежда на четиридесет, малко е грозничък. Кльощав е и има нездравия вид на заклет пушач. — Наистина съжалявам за това.

— Ти оставаш тук — нареждам му. — Кажи на партньора си да наблюдава отзад. Ние минаваме през предната врата.

— Разбрано.

Двамата агенти заемат позиции. Ние с Алън също се захващаме за работа. Не сме извадили оръжията си, но ръцете ни са върху тях. Стигаме до предната врата и чуваме Сара. Тя пищи.

— Заслужаваш да умреш! Ще те убия! Чуваш ли ме!

Един глас й отговаря. Прекалено е тих, за да различа думите.

— Готов ли си? — питам Алън.

— Да — отвръща този мой приятел, на който тайничко се възхищавам. Не ми задава никакви въпроси.

Намираме се на финалната права. Сара също го осъзнава. Няма време за финес, а само за действие.

Заставаме до предната врата. Проверявам дръжката. Тя потъва в ръката ми. Отварям широко. Влизам първа с извадено оръжие. Алън върви след мен.

— Сара? — провиквам се. — Тук ли си?

— Махайте се! Махайте се, махайте се, махайте се!

Гласът й идва от кухнята, която е в задната част на къщата. Не е далеч, правя няколко бързи крачки и стигам до нея. Поглеждам вътре и спирам.

Помещението е малко, старомодно и удобно. Масата за хранене е близо до фурната, чиста е, но остаряла, а около нея има четири стари стола. Всичко е грубо. Но функционално.

Хуан седи на един от столовете и се усмихва. Сара е права и стои на малко повече от метър от него. Насочила е револвер в главата му. Прилича ми на 38-и калибър. Изглежда отвратително в ръката й. Той е нещо, което не принадлежи на това място.

Почти не разпознавам Гибс. Брадата и мустака му ги няма.

Били са фалшиви, глупачке.

Той се обръща, вижда ме и се усмихва.

Очите му също не са сини. Кафяви са. Носил е контактни лещи.

— Здравей, агент Барет. — Гласът му е смирен, но очите му сияят. Претенциите му вече ги няма, останала е само лудостта му, която блести с пълна сила. — Ти ли си добрата страна на онова, в което се превърнах?

— Млъквай! — изпищява Сара. Револверът потреперва в ръката й.

Обръщам се към Алън и поклащам глава. Казвам му да почака. Свалям пистолета, но не го прибирам.

Сара беше започнала да се пречупва по-рано. Вече се погуби. Поглеждам лицето й и най-накрая разбирам към какво се е стремял Хуан като Странника.

Лицето й прилича на ангел, чиито крила са били отрязани, когато Бог я е изгубил от полезрението си. Надеждата й е изгубена завинаги.

Разрушен живот.

Поглеждам Хуан и виждам, че е попил ужаса от всичко това, ужас, който се беше превърнал в екстаз за него. Някога си беше казал, че прави това в името на справедливостта и може би в началото наистина е било така. Но той се беше променил по най-лошия и фундаментален начин, докато не беше започнал да прави всичко поради една-единствена причина: насладата от страданието.

Той беше започнал с намерението да накаже няколко зли мъже, но по пътя се беше превърнал в такъв.

— Това не е краят, който планирах — казва Странника, като за момента не ми обръща внимание, — но Божията воля е всичко и разбирам, наистина разбирам какво прави тя тук благодарение на безкрайната Му мъдрост, да се слави името Му. Той ми даде заповед да те направя по свой образ и подобие, а това може да бъде завършено, разбирам, разбирам, едва когато ме убиеш по собствено желание, да се слави името Му. — Млъква и килва глава на една страна. — Няма да ме убиеш, за да спасиш Тереза. Тя е свободна и непокътната. Ще ме убиеш, защото жадуваш да пролееш кръвта ми — нуждата ти е толкова остра, огромна и ужасна, че изгаря кожата ти като син пламък. Откъде се появи тази нужда, откъде се появи този пламък? — Кима и се усмихва с отворена уста. — Това Божият пламък ли е, Малка Скръб? Не разбираш ли? Аз бях ангел на отмъщението, изпратен от Създателя, за да унищожа мъжете, които се крият зад символи, демоните, които сеят лудост в света, облечени в техните изгладени костюми, и огласяват колко са добри, докато в същото време изяждат душите на невинните. Бях изпратен от Бог да посичам, да лея кръв и да давя в нея жертви и тирани, невинни и виновни. Няколко убити, които не е трябвало да умрат, са ниска цена за общото благо, нали? Аз бях пожертван, за да се превърна в Божие оръжие. Пожертвах и теб, разбирам, разбирам, за да се превърнеш в мен и да заемеш мястото ми, да се слави името Му. — Хуан се навежда напред и затваря очи, на лицето му е изписано блаженство. — Готов съм да се срещна с Бог. Слава на Мария, изпълнена с благодат.

Влизам в кухнята, като не обръщам внимание на Хуан — то е насочено към Сара. Отивам при нея. Тя не реагира по никакъв начин. Не може да откъсне очи от него.

Осъзнавам, че тя разбира. Както разбирам аз. Както разбира Джеймс. Както онзи беден агент от ФБР си пръсна главата. Сара разбира Хуан.

Нейната агония е оргазъм за него. Но причините зад всичко това са трагични и умопомрачителни.

Усещам нуждата й, тя я изгаря. Пръстът й потреперва на спусъка и тя се изпъва като струна, слива се с момента. Иска да го убие, но се страхува. Страхува се, че няма да й е достатъчно. Страхува се, че няма да продължи достатъчно дълго. Страхува се, че ще приключи прекалено бързо и че няма да успее да запълни празнината.

Права е. Може да го убива цяла вечност, но накрая просто ще изгуби себе си.

Какво да й кажа? Ще се опитам да направя нещо. Може би две неща.

Хуан продължава да се моли ревностно, разпалено, гордо.

Той е луд. Започнал е като организиран убиец, но доктор Чайлд се оказа прав. Лудостта е била там и е чакала като вирус.

Изключвам гласа му и насочвам вниманието си към Сара.

Тя пропада, но още не е стигнала дъното.

Тереза, Бъстър, Дезире. Обичани и обичали я. Доброта и усмивки… няма ги. Какво е разковничето? Какво би я накарало да отстъпи от пропастта, в която има намерение да скочи?

Хрумва ми постепенно, а не ме озарява като светкавица. Прилича на призрачна целувка.

Навеждам се над нея и допирам устни до ухото й. Зашепвам й с цялата сила на моето същество, която успявам да вложа в гласа си, с цялата болка, която съм изпитала сама. Двете с нея сме ангели без криле, белязани отвътре и отвън, които кървят от рани, които не искат да се затварят. Решението не е свързано с добро и зло, с щастие и тъга, с надежда и отчаяние. Решението е много просто: да живея или да умра. Да рискуваме ли да продължим напред с надеждата, че страданието ще намалее и нещо по-добро ще се появи на негово място.

Влагам Мат и Алекса в гласа си и се надявам двамата да отнесат думите ми право в сърцето й.

— Майка ти те гледа от облаците, скъпа. Винаги ще е там и определено не иска това. Единственото място, на което живее тя, е вътре в теб, Сара. Там е последното останало от нея. Ако го убиеш, тя също ще умре. — Изправям се и се отдръпвам от нея. — Това е всичко, което мога да ти кажа, скъпа. Изборът е твой. Ти решаваш какво да направиш.

Хуан ме поглежда с присвити очи. След това внимателно оглежда Сара. Усмихва се като змия, която току-що е изпила купичка сладко мляко.

— Вече избра, Малка Скръб. Имаш ли нужда от помощта ми? Искаш ли да ти напомня, да разпаля пламъка в теб, за да можеш да изпълниш волята Му? — Облизва устни. — Докосвах тялото на майка ти, след като умря. Докосвах интимните й места. Докосвах я вътре.

Сара застива. Аз също. Чакам всеки момент да го застреля. Онази тъмна част от мен, в която държа убиеца, забравя за целта ми и също желае Сара да го убие. Вместо това тя започва да се тресе.

В началото просто потреперва, като трусовете, които предшестват земетресение. Тръгва от дланите, ръцете, раменете й. След това се разнася по гърдите, краката. Треперенето е ужасно, в един момент имам чувството, че ще се разпадне на части. И изведнъж… просто застива.

Сара извива назад глава и започва да вие.

Отвратително е.

Това е воят на майка, която се е събудила и е осъзнала, че е легнала върху бебето си и го е задушила. Той пронизва сърцето ми.

Докато Сара вие, забелязвам Хуан и екстаза, в който е изпаднал. Той потреперва, разтриса се, навежда тяло напред, стиска юмруци и свива ръце. Чувам го как стене. Стонът му е протяжен, тих, изпълнен с хлъзгави създания и с воняща, лепкава смърт. Той е в хармония с воя на Сара чрез своята дисхармония и демоничност. Падението на Хуан е пълно. Той вече не е по-различен от мъжете, които са го създали.

Сара пада на пода и се свива — все повече и повече. Продължава да вие.

— Не мърдай — нареждам на Хуан.

Той не ми обръща внимание. Не може да откъсне очи от агонията на Сара.

Когато заговаря, гласът му потреперва от наслада:

— Това съм аз.

В КРАЯ СА НЕЩАТА, КОИТО БЛЕСТЯТ

62

— СИГУРНА ЛИ СИ, ЧЕ ГО ИСКАШ, СКЪПА?

Бони ми се усмихва.

На път сме да влезем в стаята за разпити. Хуан е там. Бони поиска да го види, но не иска да ми каже защо. В началото отказах. Дори се ядосах — досега не й се бях ядосвала.

Но тя не отстъпи.

— Защо? — попитах я. — Поне не може ли да ми кажеш защо?

Тя се престори, че подава нещо на някой.

— Имаш нещо за даване? Имаш подарък?

Тя кима. Поколебава се. Престорва се, че дава нещо на мен, а после нещо на… посочва към името на листа, Хуан.

— Имаш подарък за мен и за Хуан?

Усмивка. Кимане.

Бони няма да ми каже нищо повече. Отстъпих. Надявах се Хуан да ми спести неприятностите, като откаже да се види с нея. За моя изненада и съжаление той се съгласи. Така че ето ни тук.

Бони носи тетрадка под мишницата си. В ръката си държи маркер. Не биха й позволили да вкара химикал — прекалено е остър. Трябваше да ги уговарям да се съгласят дори на маркера.

Влизаме в стаята за разпити. Хуан вече е там, с белезници на ръцете и краката, които са хванати за пода. Той се усмихва, когато ни вижда. Усмивката му е широка и мързелива, като куче, излегнало се на слънце. Сега е грешникът, а не светецът.

Казаха ми, че постоянно сменя тези две роли. Един следобед прекарал в параклиса на затвора — паднал на колене, с ръце, разперени към Бог. Същата вечер изнасилил съкилийника си и се хилел през цялото време, докато младият мъж пищял. Хуан вече се моли в изолатора.

— Агент Барет. И малката Бони. Как сте?

— Добре, благодаря — отвръщам, като се опитвам гласът ми да звучи безстрастно.

След като осъзна, че ще живее, Хуан си призна всичко. Разбира се, гордееше се с постъпките си. Смяташе се за праведен и сега имаше публика, пред която да се изповяда. Изслушахме всяка негова дума и го оставихме сам да се погуби.

Необходимо му било известно време, за да установи със сигурност кои от членовете на двете служби в онзи специален отряд го бяха предали.

Прекарал години наред в следене и документиране на паричния поток от първоизточника. Първо успял да събере доказателства за Тобаяс Уокър — това било преди повече от десет години. Участието на ФБР било по-трудно за разнищване. Джейкъб Стърн бил умен. Хуан установил, че Стърн се прехвърлил във ФБР от лосанджелиската полиция и беше работил в същия участък като този на Уокър. Това привлякло вниманието му. Безпощадността и настоятелността му помогнали да получи информацията, от която се нуждаел.

Уокър постоянно работел с подземния свят, бил истински Юда. Впоследствие се свързал със Стърн, защото имал нужда да прикрие следата на парите, и така включил агента в схемата. Хуан имаше доказателства за съучастието на Стърн и за греховете на Уокър. Те се намираха на компютъра на Майкъл Кингсли.

— Имах намерение да ви дам паролата, за да екстрадирате Стърн. След като бъдеше доведен тук… — Хуан се ухили и показа голяма част от зъбите си —…щях да получа своето отмъщение. Щеше да изглежда като злополука, разбира се, тъй като щяхте да ме смятате за „мъртъв“, но щях да го преживея някак си. Най-важното беше, че светът щеше да узнае, щеше да разбере, че символите не означават нищо, а душата е всичко.

Поне в това смятам, че успя. Стърн е в процес на екстрадиране. Надявам се да го застигне жестока смърт в затвора. Държа него и Уокър отговорни за всичко, което се случи. Те направиха това чудовище и ако Хуан се беше ограничил в посещенията си само до тези двамата, щях да сметна, че е възтържествувало правосъдието. Вместо това той се беше развихрил и беше разрушил много животи през годините. Убиваше невинни, за което не мога да му простя.

Попитахме Хуан какво е смятал да прави с Джоунс. Отговорът му беше изпълнен с изненадващ прагматизъм.

— Прекалено рисковано беше да убия един заместник-директор на ФБР. Бях го оставил за накрая.

Всичко това обясняваше защо се беше разкрил. Това беше част от плана му, който да ни отведе до Кабрера и Стърн. След като Стърн се върнеше тук…

Побиват ме тръпки, като си помисля колко близо беше до изпълнението му.

Хуан винеше всички в онзи специален отряд, че не бяха „видели“ истинските същности на Уокър и Стърн. Според него те трябвало да го защитят. Но се бяха провалили. Затова заслужаваха да умрат.

Отнасяше се по-милостиво към жените, защото те не бяха част от първоначалното предателство.

— Те бяха блудници, слепи за недостатъците в душите на съпрузите си — отбеляза Хуан спокойно.

Те се бяха провалили. И също заслужаваха да умрат.

Всичко опираше до провал, осъзнах аз. Хуан постоянно се беше сблъсквал с провала, вероятно още от детството си, затова се беше превърнал в убиец, който не толерираше провалите.

Когато говореше за Уокър, от него лъхаше най-чистата омраза, която бях виждала някога. Лицето му оставаше спокойно, но очите му святкаха, а гласът му вибрираше от отрова и смърт.

— Той се измъкна, но не и децата му и техните деца — отбеляза доволен и изпълнен с омраза Хуан. — Унищожих цялото семейство Лангстром. Трябваше да видите болката им. Беше великолепна! И тяхната смърт беше моето правосъдие. Знаете ли защо? Защото се уверих, че ще отидат в ада! — Очите му като че ли бяха само бяло и черно. — Разбирате ли? Те извършиха самоубийство. Каквото и да се случи с мен, те ще горят в ада за цяла вечност!

Хуан се смееше ли, смееше. Истинска лудост.

Любопитно ми беше защо беше сменил начина си на работа. Беше застрелял Халибъртън, след като го беше принудил да напише поема, и беше измъчвал и кастрирал Гонзалес.

— Не ставаше въпрос за някакъв ритуал — обясни ми той. — Трябваше да страдат. Исках смъртта им да бъде агонизираща. Физическата болка беше важна, но духовната им беше по-важна, да се слави името Божие.

Сара беше, разбира се, него... но само за него. Той беше сторил всичко, за да направи живота й истински ад, да я накара да вкуси кошмара, който беше преживял той, и накрая да я превърне в себе си. Хуан вярваше, че точно това се е случило.

Аз знам, че не е така. Сара не е добре, но тя не е Хуан. Хуан е зъл. Сара е добра. Рядко определям нещата в подобни черно-бели нюанси в работата си, но тук е наложително. Душата на Сара е белязана, но не е гангренясала.

Господин Знаеш Кой от видеото на Варгас не беше сред живите. Хуан отдавна се беше погрижил за това. Той беше избягал от мъчителите си, когато бил на петнадесет. Четири години по-късно започнал да ги преследва един по един и да ги убива по най-различни ужасни начини. Видеозаписът беше за заблуда — той трябваше да ни обърка и да ни отвлече вниманието. Хуан беше платил на Варгас, за да го направи.

— Беше толкова надрусан — каза Хуан, — че дори не се замисли защо ми беше това видео или пък кой бях аз. Можете ли да повярвате? Наркоманите са лишени от Божията любов.

А сега сме тук и аз се чудя защо. Не искам да съм тук. Хуан е изгубена кауза и заслужава моите съжаление и гняв.

Той поглежда Бони с блестящите си очи.

— Защо си искала да ме видиш, малката?

Бони е изключително спокойна. Изглежда, Хуан не й влияе — нито това, което е, нито присъствието му. Тя отваря тетрадката на масата и започва да пише. Гледам я като хипнотизирана.

Приключва и ми я подава. Прави ми знак, че иска да прочета написаното.

— Иска да знае дали си запознат с историята й.

Хуан кима, интересът му е привлечен.

— Разбира се. Стореното е вдъхновяващ акт на болка. Накарал те е да гледаш, докато е изнасилвал и убивал майка ти. Завързал те е за трупа й. Майсторска работа на един истински творец на страдание.

— Шибаняк — изричам аз, цялата се треса от гняв.

Бони слага ръка на моята. Взема си обратно тетрадката. Гледам намръщена Хуан, а тя пише още нещо в нея. Той ми се усмихва. Бони пак ми дава тетрадката. Прочитам написаното и сърцето ми прескача.

— Тя… — прочиствам гърлото си. — Тя иска да знае дали те интересува защо не говори. Каква е истинската причина. Смята, че ще ти е интересно да я научиш.

Обръщам се към Бони.

— Мисля, че трябва да си вървим. Това не ми харесва.

Тя отново ме потупва по ръката. Спокойно, спокойно.

Довери ми се — казват ми очите й.

Хуан облизва устни. Ъгълчето на устата му потрепва.

— Мисля… че много ще ми хареса да науча — отвръща той.

Бони му се усмихва, взема обратно тетрадката, навежда се над нея и започва да пише. Подава ми я, но преди да успея да прочета написаното, среща погледа ми. Забелязвам безпокойството в очите й. Както и малко мъдрост. Мъдрост, която е прекалено много за момиче на нейната възраст. Също така виждам още от това безкрайно спокойствие.

Подготви се за това, което ще последва, но не се страхувай — сякаш ми казва.

Прочитам написаното и веднага разбирам защо. Очите ми се опулват. Спирам да дишам. Миг по-късно по бузата ми потича една сълза против волята ми. Имам чувството, че пропадам.

Болката ми е като кръв във водата за Хуан. Ноздрите му като че ли бълват огън.

— Кажи ми — подканя ме той.

Поглеждам Бони стъписана. Усещам надигащото се в мен отчаяние.

Подарък за Хуан? Наистина беше такъв. Това щеше много да му хареса, на него и на злата му същност. Защо й беше да му дарява това толкова ужасно нещо?

Бони протяга ръка и избърсва сълзата от бузата ми.

Давай — казва ми усмивката й. — Довери ми се.

Поемам си дълбоко въздух.

— Тя казва… — млъквам. — Тя казва, че щом майка й не може да говори, и тя няма да го прави.

Хуан е повлиян от това също като мен, но поради много по-различна причина. Отваря уста и се обляга на стола си. Започва да премига по-бързо. Дишането му е накъсано.

Радостта от страданието.

Поглеждам Бони.

— Вече може ли да си ходим? — питам я. Чувствам се празна. Искам да се прибера у дома, да се свия под завивките и да заплача.

Тя вдига пръст.

Още нещо — казва ми.

Обръща се към Хуан и му се усмихва с прекрасната си, красива, спокойна усмивка. Тя е коренно различна от лицето на Сара в онази кухня и това кара мъжът да се намръщи. Кара го да се чувства неудобно.

— Промених си решението — казва Бони с ясен и мелодичен глас. — Реших, че е време да проговоря отново.

Ставам толкова бързо от стола си, че той се обръща зад мен.

— Бони! — името излиза от устата ми като писък.

Тя също става. Прибира тетрадката под мишница и ме хваща за ръката.

— Здрасти, Смоуки.

Сега аз съм тази, която онемява.

— Да се прибираме вкъщи — казва ми тя, след което се обръща към Странника. Вече не е толкова спокойна. — Гори в ада, господин Хуан.

Той я поглежда разгневен и замислен.

Разбира ли? — питам се.

В този момент по някакъв начин Бони се превърна в ангела, който Хуан някога е бил. Добра и чиста, тя не изпитва съжаление към него, не се интересува какъв е бил, а само в какво се е превърнал.

Тя му даде дара на отчаянието и му го отне, като ми дари победата.

Изпитвах много повече щастие да стоя в стаята за разпити с този зъл, повреден човек, отколкото бях изпитала от много дълго време насам. Това беше нейното послание към мен, към нас, към всички:

Колкото и лоши неща да се случват, лошите хора могат да победят само ако им позволим.

В този момент също така осъзнах, че няма да приема предложението да отида в Куантико. Приключих с бягането. Животът отново започна да блести.

Винаги ще блести. Просто човек трябва да му позволи да го прави.

63

СЯДАМ НА СТОЛА ПРЕД КОМПЮТЪРА НА МАТ и се вторачвам в монитора. В ръката си държа чаша с текила, която е готова да ми помогне. Да ми влее течен кураж.

Поглеждам чашата и се намръщвам.

Бони спи. Мисля си за нейната сила и за своята слабост и се засрамвам.

Оставям чашата. Отново връщам вниманието си върху монитора.

1затеб2замен.

Пет дни. Точно толкова изминаха между първата ми среща със Сара и залавянето на Хуан. Оттогава минаха още, но петте дни ми се сториха като години.

Нося нов белег, този на Сара. Той не се вижда, но най-дълбоките рани са онези, които са невидими, те са онези, които са вътре. Тялото остарява, повяхва и умира. Душата също може да старее. А едно шестгодишно момиче може да се превърне в шестдесетгодишно за нула време.

За разлика от тялото душата може да обърне този процес и отново да стане — не млада, но поне жизнена. Жива.

Преживяното от Сара ме докосна. Собствените ми преживявания ме състариха много бързо. Но белезите са нещо повече от спомени за стари рани. Те са доказателство, че си се излекувал.

Приела съм факта, че винаги ще ме боли, когато се сетя за Мат и Алекса. Няма проблем. Единственият начин да се освободя от тях завинаги е, като ги забравя, но не бих направила това за нищо на света.

Приела съм факта, че ще има моменти, в които много ще ме е страх за Бони, моменти, които може никога да не си отидат. Всички родители се страхуват за децата си, а аз имам причина да се страхувам повече от другите.

Повредена съм, миналото ме е пропукало, но съм жива и сигурна, че хубавите моменти ще са повече от лошите. Знам, че ще има мигове, в които животът ми ще продължи да блести.

Не мога да искам повече от това. Мога да се надявам, но не и да искам.

Приключихме с почистването на къщата. Бяхме само аз и Бони. Превърнахме стаята на Алекса в студио.

Но остана още нещо.

1затеб2замен.

Осъзнах, че се страхувам от това не заради онова, което мога да намеря.

Обичаме даден човек, живеем с него, омъжваме се за него. Прекарваме целия си живот в опознаването му. Научавах по нещо ново за Мат всеки ден, всеки месец, всяка година. След това той умря и спрях да научавам каквото и да било.

Досега.

Ако въведа 1затеб2замен и вляза в папката „Лично“, мога да науча нещо добро или лошо, но каквото и да е то, ще е последното, което ще науча за съпруга си.

Страхувам се от този край.

Може би трябва да си го спестя. Да го спестя за някой ден, в който ще съм остаряла, посивяла и ще ми липсва.

Зарязвам текилата, навеждам се напред и кликвам върху папката. Въвеждам паролата и влизам в нея.

Виждам икони, които показват, че файловете са снимки. Всичките са номерирани. Насочвам стрелката върху една от тях и застивам.

Какво ще видя, ако отворя тази?

За момент, само за един момент, обмислям да изтрия всичко. Просто да го премахна, за да не отворя никога тази врата.

Кликвам върху първата снимка и тя се отваря. Челюстта ми увисва.

Това е моя снимка. Тук сме двамата с Мат. Правим секс.

Присвивам очи, поглеждам по-отблизо, спомням си. Снимката е направена отстрани, затова телата ни са в профил. Главата ми е отпусната назад, а очите ми са затворени в екстаз. Мат гледа надолу към мен, устата му е леко отворена.

Сцената не е като отрязана от някой филм, но има нещо повече от анатомично удоволствие. Прилича на аматьорска снимка. Каквато е в действителност.

Двамата с Мат преминавахме през период, който по-късно разбрах, че е характерен за повечето двойки. Период, в който сексът се превръща в основна тема и обект на изследване. Започнахме да опитваме разни неща, да си правим експерименти и да се отдалечаваме от зоната си на комфорт. В един момент открихме златната среда, мястото, на което се намираше балансът на нещата, които ни възбуждаха, без да ни унижават. Беше неумело време, изпълнено с грешки. Изискваше много доверие. Опитите невинаги бяха грациозни. Понякога бяха унизителни.

Двамата с Мат се снимахме, докато бяхме голи или правехме секс. В началото това ни възбуждаше, но бързо ни омръзна. Не че се срамувахме, просто не беше кой знае колко интересно. В началото ни харесваше, правехме го, но бързо го зарязахме.

Преглеждам снимките, отварям всяка една от тях и си спомням всеки един момент. На някои от тях съм сама и се опитвам да бъда дръзка (но изглеждам глупаво). Намирам една снимка на Мат, на която е легнал на леглото и се е ухилил. Затварям очи. Снимката не ми е необходима. Виждам ухилената му физиономия, разрошената коса, блясъка в очите му. Виждам члена му и си спомням как веднъж си мислех, че го познавам по-добре от всяка жена — бил е в мен, до мен и срещу мен. Докосвала съм го и съм се кикотила, също така съм се ядосвала, когато е бил прекалено настоятелен. Изгубих девствеността си с него.

Очите ми започват да парят. Това са моменти, които никога вече няма да се завърнат. Не знам какво ми е приготвило бъдещето, що се отнася до любовта и партньорите. Знам обаче, че няма да бъда отново толкова млада и няма да изпитам нуждата да изследвам точно тези неща.

Двамата с Мат свършихме това. Чукахме се, карахме се, смяхме се, плакахме и се учехме и с това любопитството беше задоволено и ни напусна.

Това си беше негово, само негово.

— 1затеб2замен, скъпи — усмихвам се, а сълзите потичат по бузите ми.

Мат не ми отговаря. Само ми се усмихва. Чака.

Кажи го — приканва ме тази усмивка.

Подчинявам се.

— Сбогом, Мат.

Затварям папката.

64

— ГОТОВА ЛИ СИ ДА ТРЪГВАМЕ? — пита Томи.

— Закопчай ме и тогава ще ти отговоря е „да“ — отвръщам аз.

Той изпълнява нареждането ми и ме придърпва към себе си със здравата си ръка. Целува врата ми. Чувството е познато и приятно.

Чувам стъпки. Прекрасната ми дъщеря се появява на прага. Тя завърта очи и прави отвратена физиономия.

— Господи, дайте си малко почивка. Искам да отида при Сара.

— Да, да, дребосък — усмихвам й се и се отскубвам от Томи. — Готови сме.

* * *

Мина цял месец. Сара се затвори в себе си за цяла седмица. След още една седмица заговори отново. Тереза, Бони и Елейна прекарваха часове наред до леглото й в болницата и се опитваха да я извадят от отчаянието.

Накрая Кати Джоунс успя да достигне до нея. Кали доведе полицайката в болницата. Сара я видя и веднага се разплака. Кати отиде при нея, сграбчи я в прегръдката си, а ние ги оставихме сами.

Тереза беше прекрасна и силна, точно както я описваше Сара. Тя нямаше нужда от успокоение и добри думи. Единственото, което искаше, беше да види Сара. Тереза беше силна и добра, качества, които Хуан не беше успял да й отнеме, и това ми вдъхна надежда за Сара.

* * *

Миналата седмица ми се обадиха, за да ми съобщят, че Сара се прибира у дома. Наистина се прибираше в дома, който беше принудена да напусне преди толкова много години. Иронията, че този подарък й беше направен точно от Хуан, не убегна на никого от нас. Но не ни пукаше.

Кати се премести при тях по молба на Тереза. Тя беше почистила цялото място и беше махнала всички завеси, за да пусне светлината отново вътре. Окачи картината на стената, точно срещу леглото на Сара.

Дойде ми една идея, която исках да превърна в реалност. С помощта на Тереза я проверих и се оказа, че съм права. Имахме подарък за „добре дошла“, който бяхме сигурни, че Сара ще оцени.

— Стигнахме ли вече? — пита Бони.

— Много сме близо — отговаря Томи. — Просто трябва да си спомня къде да завия. Улиците на Малибу са много гадни.

— Вляво — отвръща Бони нетърпеливо. — Запомних картата.

Отпуснала съм се на седалката и се наслаждавам на гласа на дъщеря си. Той е вълшебен за мен. Истинска музика.

— Стигнахме.

Отбиваме. Елейна, Тереза и Кали излизат, за да ни посрещнат, последвани от изненадващ гост — Кърби.

— Тя тук ли е? — пита Бони, докато бяга към тях.

— Да — усмихва се Елейна. — Вътре е и си почива.

Бони се втурва презглава към вратата.

— Сега разбирам в какво сме се превърнали — казва Кали. — Ние сме безинтересни, сладкишче, безинтересни и стари.

— Говори за себе си, Червенокоске — изчуруликва Кърби. — Аз ще съм вечно млада.

— Защото ще умреш, преди да остарееш — обажда се Брейди, който се появява от къщата.

Двамата с Кали излизат. Спомням си, че ми сподели за проблемите си с връзките и онези думи, че „песента й е изпята“, и се питам дали това се е променило. Надявам се. Ръката й продължава да посяга към джоба на сакото й за викодин, което никак не ми харесва. Какво ще се случи, не е ясно, но има различни видове болка и мъка от самотата… за която няма хапчета.

Всички сме белязани от нещо — добро или лошо, няма значение. Алън е преследван от крясъците на майката, изяла бебето си. Кали е перфектна отвън и осакатена отвътре. Аз имам моите белези. Осъзнавам, че балансираме между удоволствията и болката, вървим напред и назад и ядем поничките си, докато търсим блясъка край извора.

Но няма проблем. Такъв е животът. Все пак е по-добра алтернатива от смъртта.

— Е — казва Тереза развълнувана, — няма ли да я доведете?

Ухилвам се.

— Веднага. Ще се видим вътре.

Всички влизат в къщата. Съвсем скоро към тях ще се присъединят и други. Дъщерята на Кали и внукът й. Бари Франклин. Хора, които са били „докоснати“ от Хуан или просто са искали да вдъхнат надежда на Сара. Хора, които са искали всичко да приключи с Хуан или за да се уверят, че Сара в действителност не е „Разрушен живот“.

Отивам до съседната къща и почуквам на вратата. Миг по-късно тя се отваря. Джейми Овърман ме кани вътре. Съпругът й застава до нея.

— Благодаря ви, че правите това — казвам им. — И не само за него. Благодаря ви за всичко.

Джон е срамежлив човек. Усмихва се, но не казва нищо. Джейми само кима.

— Удоволствието е наше. Сам и Линда бяха добри съседи и добри хора. Ей сега ще я доведа.

Джейми ни оставя и след малко се връща с онова, което желая. Нещо от миналото, което вярвам, че ще донесе надежда на Сара.

Поглеждам надолу към Надеждата, към това живо същество от отдавна мъртвото минало. Сега е по-стара, по-бавна и посивяла. Но виждам искрата глуповата любов и очакване в очите й, които ме карат да се усмихна.

— Здрасти, Дорийн — поздравявам я и клякам, за да сме очи в очи. Тя маха опашка и облизва лицето ми.

Здрасти и на теб, обичам те, какво смяташ да правим?

— Да вървим, захарче. Искам да те заведа при някого. Тя има нужда от теб.

БЛАГОДАРНОСТИ

Искам да благодаря на Лиза и Хейвис Доусън за постоянната им подкрепа, добрите съвети, насърчаването и честта да са мои агенти. На Даниел Перес и Ник Сейърс — редакторите ми в „Бантам“ и „Ходър“, тази книга беше много трудна и те не ми позволиха да я завърша, докато не решиха, че наистина е завършена. На Чандлър Кроуфърд за чудесната работа, която върши като мой агент в чужбина. Най-накрая на семейството и приятелите ми за това, че ме изтраяха, докато пишех тази книга. Не знам как е при другите писатели, но с този тук е доста трудно да се живее, когато писането не му върви.

БЕЛЕЖКИ ПОД ЛИНИЯ

1

Ани Оукли — легендарен стрелец и участничка в шоуто на Бъфало Бил. — Б.р.

2

Репродукция на чуждо произведение, което преди това е разглобено на съставните си части. Тук се има предвид да се тръгне отзад напред и да се стигне до извършителя на престъплението. — Бел. прев.

3

Международна неправителствена и независима организация за защита на човешките права. — Бел. прев.

4

Тиодор Робърт „Тед“ Бънди (1946–1989) — американски сериен убиец, изнасилвач, некрофил, убил и изнасилил много млади жени и момичета през 70-те години. — Бел. прев.

5

Джефри Лайнъл Дамър, известен още като Канибала от Милуоки (1960–1994) — американски сериен убиец и изнасилвач. Убил и разчленил седемнадесет мъже и момчета в периода 1978–1991 г. Дейвид Ричард Бърковиц, известен още като Сина на Сам (р. 1953) — един от най-известните убийци в САЩ, а също така и изявен подпалвач. — Бел. прев.

6

Библейски персонаж, съпруга на цар Ахав. Името й се е превърнало в синоним на прелъстителка. — Бел. прев.

7

Препратка към романа на Робърт Блох — „Психо“ (1959 г.). — Бел. прев.

8

Химически или биологичен агент, състояние на околната среда, външен стимул или събитие, което причинява стрес на организма. — Бел. прев.

9

Д. X. Лорънс (1885–1930) — британския писател, поет, есеист и художник. — Бел. прев.

10

Сленг за проститутка, мръсница сред испаноговорящите. — Бел. прев.

11

Преработване на един видеоформат в друг за пестене на място или по друга причина. — Бел. прев.

12

VICAP — Програма за оценяване на криминалните случаи с повишено ниво на насилие — основна база с данни в САЩ. — Бел. прев.

13

Филип Калвин Макгроу (р. 1950) — американски автор, психолог и телевизионен водещ на шоуто „Доктор Фил“, което е излъчено за пръв път през 2002 г. Един от най-богатите духовни водачи. — Бел. прев.

14

Джон Уейн Гейси (1942–1994) — известен американски убиец и изнасилвач. Той нападнал, изнасилил, измъчвал и убил поне 33 момчета и млади мъже в периода от 1972 до 1978 г. Убивал жертвите си, като ги душал с въже. — Бел. прев.

15

Послесмъртните петна, известни още като трупни или следсмъртни, са един от признаците на смъртта. Те представляват виолетово-червени оцветявания по нисколежащите части на трупа. — Бел. прев.

16

От англ. — „тиква“. — Бел. прев.

17

Цитат на генерал Джордж Смит Патън — американски военен от Първата и Втората световна война. — Бел. прев.

18

От англ. — „убийца“. — Бел. прев.

19

Шестата Божа заповед. — Бел. прев.

Content

Коуди Макфейдън
Лицето на смъртта
Смоуки Барет #2

ПЪРВА КНИГА

КРАЙ ИЗВОРА (от който пият мрачните създания)

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

ПЪРВА ЧАСТ

18

19

20

21

22

23

ВТОРА ЧАСТ

24

25

26

27

28

29

ВТОРА КНИГА

ХОРА, КОИТО ЯДАТ ДЕЦА

30

31

32

33

34

ТРЕТА ЧАСТ

35

36

37

38

39

40

41

42

ЧЕТВЪРТА ЧАСТ

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

ИСТИНСКИЯТ КРАЙ

53

54

55

56

57

58

59

60

61

В КРАЯ СА НЕЩАТА, КОИТО БЛЕСТЯТ

62

63

64

БЛАГОДАРНОСТИ

БЕЛЕЖКИ ПОД ЛИНИЯ