Исабел Алиенде

Отвъд зимата

На Роджър Чукрас, за неочакваната любов

Au milieu de l’hiver, j’apprenais enfin

qu’il y avait en moi un été invincible.

Насред зимата разбрах най-сетне,

че има в мен непобедимо лято.

Албер Камю

„Завръщане в Типаса“ (1952)

Лусия

Бруклин

В края на декември 2015 година зимата още се бавеше. Дойде Коледа с камбанки навсякъде, а хората продължаваха да ходят по къси ръкави и сандали; някои — зарадвани от заблудените сезони, други, изплашени от глобалното затопляне, а в това време от прозорците надничаха изкуствени елхи, поръсени със сребрист скреж, и хвърляха в смут катеричките и птиците. Три седмици след Нова година, когато повече никой не мислеше за закъснението в календара, природата внезапно се събуди, отърсвайки се от есенната дрямка, и стовари най-страховитата снежна буря, запечатана в колективната памет.

В едно мазе на Проспект Хайтс, убежище от цимент и тухли със затрупан от снега вход, Лусия Марас проклинаше студа. Тя притежаваше стоическия характер на хората от нейната страна: беше свикнала със земетресения, наводнения, спорадични цунамита и политически катаклизми и ако за по-продължителен период от време не връхлетеше никакво бедствие, започваше да се тревожи. Все пак нищо не я беше подготвило за подобна сибирска зима, пристигнала погрешка в Бруклин. Чилийските бури се ограничават на територията на Андите и в дълбокия юг, в Огнена земя, където континентът е разронен на пробождани като с вилица от южния вятър острови, ледът чупи костите и животът е суров. Лусия беше от Сантяго, незаслужено славещ се с благ климат, защото в действителност зимата там е влажна и студена, а лятото сухо и жарко. Градът е заключен между лилави планини, които понякога осъмват заснежени; тогава най-чистата светлина на света се оглежда в ослепително белите върхове. Много рядко над града се стеле фин, тъжен и блед, подобен на пепел прашец, който не смогва да оцвети градския пейзаж в бяло, преди да се размекне в мръсна киша. Отдалече снегът е винаги блестящо чист.

В нейната стаичка в Бруклин на един метър под равнището на улицата и съвсем оскъдно отоплявана, снегът представляваше кошмар. Заскрежените стъкла не пропускаха светлината през малките прозорчета и вътре цареше полумрак, едва огряван от голите крушки, увиснали от тавана. В стаята имаше само най-необходимото — сбирщина от разнебитени мебели втора и трета ръка и няколко кухненски съдини. Хазяинът Ричард Боумастер не мислеше нито за обзавеждането, нито за удобствата.

Бурята се разрази в петък с гъст сняг и яростен вятър, който като с камшик премете опустелите улици. Дърветата се огъваха и стихията уби птичките, които, подведени от мекото време предния месец, бяха забравили да отлетят или да се скрият. Когато се заеха да поправят пораженията, боклукчийските камиони отнесоха цели чували с измръзнали врабчета. Затова пък тайнствените папагали в Бруклинското гробище оцеляха след виелицата, както стана ясно три дни по-късно, когато отново се появиха невредими и взеха да кълват между гробовете. Още от четвъртък телевизионните репортери с печален глас и погребално изражение, характерни обичайно за свързаните с тероризма в далечни страни новини, предрекоха бурята през следващия ден и бедствия в края на седмицата. В Ню Йорк бе обявено извънредно положение и деканът на факултета, в който работеше Лусия, подчинявайки се на предупреждението, нареди преподавателите да се въздържат от провеждане на занятия. Във всеки случай за нея би било истинска авантюра да се добере до Манхатън.

Тя се възползва от свободния ден и сготви една неповторима, способна да изправи на крак дори мъртвец чилийска яхния, която повдига духа в нещастие и тялото в болест. Лусия караше пети месец в Съединените щати, хранеше се в университетското кафене и не проявяваше никакво желание да готви с изключение на един или два пъти, когато го стори, подбудена от носталгия или от желание да нагости някой приятел. За въпросната автентична яхния направи силен и добре подправен бульон, запържи лук и месо, свари отделно зеленчуци, картофи и тиква и накрая добави ориз. Използва всички съдове и примитивната кухня в мазето заприлича на сполетяна от бомбардировка, но резултатът си струваше и разсея чувството на самота, което я бе обзело, когато бурята взе да бушува. Тази самота, идваща преди като нежелан гост без предизвестие, от доста време стоеше изтикана в най-отдалеченото кътче на съзнанието й.

Тази вечер, докато вятърът навън фучеше, повличайки снежни вихри и провирайки се безцеремонно през цепнатините, тя усети онзи див страх от детството си. Знаеше, че е в безопасност в убежището си; страхът й от стихията беше абсурден, нямаше причина да безпокои Ричард, освен тази, че той беше единственият човек, към когото можеше да се обърне за помощ при дадените обстоятелства, тъй като живееше на горния етаж. В девет вечерта отстъпи пред потребността да чуе човешки глас и му се обади.

— Какво правиш? — го попита, опитвайки се да скрие уплахата си.

— Свиря на пиано. Пречи ли ти шумът?

— Не чувам пианото, тук долу гърми единствено грохотът от свършека на света. Това нормално ли е за Бруклин?

— От време на време през зимата времето се разваля, Лусия.

— Страх ме е.

— От какво?

— Просто страх, нищо конкретно. Предполагам, че е глупаво да те моля да слезеш да ми правиш компания за малко. Сготвила съм една чилийска яхния.

— Вегетарианска ли е?

— Не. Нищо, няма значение, Ричард. Лека нощ.

— Лека нощ.

Пийна си глътка писко и пъхна глава под възглавницата. Спа лошо, през половин час се будеше, сънувайки един и същи накъсан сън, в който като корабокрушенец се мяташе в някакво вещество гъсто и кисело като подквасено мляко.

В събота снежната буря продължи вихрената си траектория, насочвайки се към Атлантика, но в Бруклин лошото време, студът и снегът продължиха и Лусия не пожела да излезе, защото доста улици още бяха блокирани, въпреки че работите по разчистването им бяха започнали призори. Разполагаше с много часове за четене и подготовка за лекциите си през следващата седмица. Видя в новините, че виелицата продължаваше да сее разрушение навсякъде, където минеше. Радваше я перспективата за спокойствие, за хубав роман и почивка. В някой момент щеше да намери кой да разчисти снега пред вратата й. Нямаше да е трудно, дечурлигата от квартала вече предлагаха услугите си, за да припечелят по някой долар. Беше благодарна на късмета си. Осъзна, че се чувства удобно в невзрачната дупка на Проспект Хайтс, която в крайна сметка не беше толкова зле.

Следобед, малко отегчена от пленничеството, сподели яхнията си с Марсело — малкия чиуауа — и после заедно се излегнаха на една пружина върху сплъстен дюшек под купчина одеяла да гледат няколко епизода от сериал с убийства. Помещението беше леденостудено и Лусия трябваше да си нахлузи вълнена шапка и ръкавици.

През първите седмици, когато й тежеше това, че бе решила да напусне Чили, където поне можеше да се смее на испански, тя се утешаваше с увереността, че всичко се променя. Всяко днешно нещастие се превръща в минала история утре. Всъщност колебанията й продължиха кратко — беше заета с работа, имаше Марсело, намери нови приятели в университета и в квартала, хората бяха любезни навсякъде и беше достатъчно три пъти да идеш в някое кафене, за да започнат да те посрещат като член на семейството. Чилийската представа, че янките са студени хора, беше мит. Единственият относително студен човек, на когото бе попаднала, беше Ричард Боумастер, хазяинът. Какво пък толкова, да върви по дяволите.

Ричард се беше сдобил на безценица с тази огромна къща от кафяви тухли в Бруклин, еднаква със стотици други в района, тъй като я беше купил от най-добрия си приятел аржентинец, който неочаквано получил голямо наследство и си заминал, за да го управлява. Няколко години по-късно същата къща, само че още една степен по-порутена, струваше над три милиона долара. Аржентинецът я бе придобил мъничко преди младите чиновници от Манхатън да се впуснат масово да купуват и ремонтират великолепните сгради, вдигайки цените до главозамайващи висини. Преди тези места били територия на престъпници, наркотици и банди, никой не се осмелявал да се мярка по улиците нощем, но във времето, когато Ричард се появи тук, вече се бяха превърнали в един от най-търсените райони в страната независимо от боклукчийските кофи, рахитичните дървета и разровени дворове. Лусия на шега беше посъветвала Ричард да продаде тази реликва със стенещи стълби и разхлопани врати и да иде на някой остров в Карибите да си живее като цар чак до старини, но Ричард беше човек с мрачен характер, чийто вроден песимизъм се подхранваше от строгата обстановка и неудобства на една къща, съставена от пет обширни празни стаи, три неизползвани бани, една запечатана мансарда и първи етаж с толкова високи тавани, че беше нужна телескопична стълба, за да се сменят електрическите крушки.

Ричард Боумастер беше началник на Лусия в Нюйоркския университет, където тя работеше с шестмесечен договор като гост-преподавател. След края на семестъра нямаше никаква яснота за живота си — щяха да й трябват друга работа и друго жилище, където да се настани, докато вземе дългосрочно решение за бъдещето си. Рано или късно щеше да се върне да свърши дните си в Чили, но имаше доста време дотогава и откакто дъщеря й Даниела се настани в Маями, където се занимаваше с морска биология, вероятно влюбена и с планове да остане там, нищо не я призоваваше в родната й страна. Възнамеряваше да използва пълноценно годините в добро здраве, които й оставаха, преди старостта да я повали. Искаше да живее в чужбина, където ежедневните предизвикателства поддържаха ума й във форма, а сърцето й в относителен покой, тъй като в Чили я смазваха тежестта на познатото, на рутината и ограниченията. Там се чувстваше осъдена да живее като самотна старица, преследвана от безполезни лоши спомени, докато навън можеше да очаква изненади и възможности.

Прие да работи в Центъра за латиноамерикански и карибски изследвания, за да се отдалечи за известно време от страната си и да е по-близо до Даниела. Освен това — не можеше да не признае, — защото Ричард я интригуваше. Наскоро беше преживяла любовно разочарование и си помисли, че Ричард би могъл да подейства като лекарство, начин да забрави окончателно Хулиан — нейната последна любов, единствена, оставила известна следа в нея след развода й през 2010 година. През годините, изминали оттогава, Лусия беше разбрала колко оскъдни биха могли да бъдат любовниците за жена на нейната възраст. Беше преживяла няколко авантюри, които не заслужаваха дори да бъдат споменати, докато не се бе появил Ричард — познаваше го от повече от десет години, когато все още беше омъжена, и той още тогава я привлече, въпреки че не би могла да определи с какво. Характерът му беше пълна противоположност на нейния и извън академичните въпроси имаха много малко общо помежду си. Бяха се срещали от време на време на конференции, бяха прекарвали часове, разговаряйки за работата, и поддържаха редовна кореспонденция, без какъвто и да е сантиментален интерес от негова страна. Веднъж Лусия му беше показала, че не е безразлична, нещо необичайно за нея, тъй като не притежаваше дързостта на кокетна жена. Вглъбеността и стеснителността на Ричард бяха мощна стръв, за да реши да иде в Ню Йорк. Представяше си, че мъж като него сигурно е задълбочен и сериозен, с благороден дух — истинска награда за този, който успее да преодолее препятствията, които той сееше по пътя към всяка форма на интимност.

На шейсет и две години Лусия още хранеше момичешки фантазии, неизбежно беше. Шията й беше набръчкана, кожата съсухрена, а ръцете отпуснати, коленете й тежаха и се бе примирила с все по-изчезващата си талия, тъй като й липсваше дисциплина, за да се бори срещу старостта във фитнес салона. Гърдите й бяха все още млади, ала не бяха нейните. Избягваше да се гледа гола, защото облечена се чувстваше много по-добре, знаеше кои цветове и кройки й стоят най-хубаво и се придържаше строго към тях; беше способна да си накупи тоалети за двайсет минути, без да погледне встрани дори от чисто любопитство. Огледалото, както и снимките, бяха безмилостен враг, тъй като я показваха неподвижна с неприкрито изложените й на показ недостатъци. Смяташе, че нейната привлекателност — ако имаше такава — беше в движението. Беше гъвкава и притежаваше известна незаслужена грация, тъй като изобщо не я бе култивирала, беше лакома и мързелива като одалиска и ако съществуваше справедливост на този свят, би трябвало да е с наднормено тегло. Предците й, бедни хърватски селяни, хора, свикнали на усилен труд и вероятно на глад, й бяха завещали добър метаболизъм. Лицето й на паспортната снимка — сериозно и с поглед, вперен напред, беше като на съветска затворничка, според шеговитото определение на дъщеря й Даниела, но никой не я възприемаше като такава: то беше изразително и умело гримирано.

С две думи, беше доволна от вида си и примирена с неизбежните поражения на годините. Тялото й старееше, но в себе си тя съхраняваше непокътната предишната девойка. Не можеше да си се представи като старица. Жаждата й да се наслаждава на живота нарастваше, колкото повече се свиваше нейното бъдеще, и част от този възторг беше неясният копнеж по любим, който обаче се сблъскваше с действителността и с отсъствието на възможности. Липсваха й сексът, романтиката и любовта. Първото си го доставяше от време на време, второто беше въпрос на късмет, а третото представляваше печалба от небесната лотария, която нямаше начин да й се падне, както неведнъж беше обяснявала на дъщеря си.

Лусия съжаляваше, че бе прекратила любовните си отношения с Хулиан, но нито веднъж не изпита разкаяние. Тя имаше нужда от стабилност, докато той, независимо че вече беше седемдесетгодишен мъж, още скачаше като пеперудка от една връзка на друга. Въпреки съветите на дъщеря си, която възхваляваше предимствата на свободната любов, за нея беше невъзможна близост с някой, който проявяваше интерес и към други жени. „Ама какво искаш ти, мамо? Да не си тръгнала да се омъжваш?“, й се беше подиграла Даниела, когато разбра, че бе скъсала с Хулиан. Не, но искаше да се люби с любов, за наслада на тялото и мир на духа. Искаше да се люби с някого, който усещаше нещата като нея. Искаше да бъде приета, без да крие каквото и да е или да се преструва, да опознае дълбоко човека до себе си и да го приеме и тя по същия начин. Искаше някого, с когото да прекарва неделя сутрин в леглото, четейки вестници, някой, чиято ръка да държи в киното, с когото да се смее на глупости и да обсъжда идеи. Беше надживяла ентусиазма от мимолетните приключения.

Беше свикнала със собственото си пространство, със собственото си мълчание и със своята самота; беше стигнала до извода, че би й било трудно да споделя леглото си, банята си и гардероба си и че нито един мъж не би могъл да удовлетвори всичките й потребности. На младини вярваше, че без любовта на партньор тя самата е незавършена, че й липсва нещо същностно. Сега, в зрелостта беше благодарна за истинския рог на изобилие в своето съществуване. Въпреки това, просто от любопитство й беше хрумнало веднъж да прибегне до запознанство в интернет. Веднага се отказа, защото Даниела щеше да я залови от Маями. А и не се сещаше как точно да се опише, за да изглежда горе-долу привлекателна, но същевременно без да лъже. Предположи, че и другите се изправяха пред същия проблем и всички мамеха.

Мъжете, които й подхождаха на възраст, търсеха жени по-млади с двайсет или трийсет години от нея. Разбираемо беше, тя самата не би искала да се хване с някой досаден старик, предпочиташе по-млад тип. Според Даниела беше наистина жалко, че е хетеросексуална, защото изобилстваха великолепни самотни жени с богат вътрешен живот, в добра физическа и емоционална форма, много по-интересни от повечето овдовели или разведени шейсет-седемдесет годишни мъже, които бяха свободни. Лусия признаваше това ограничение, ала й се струваше, че е късно да се променя. След развода си бе имала кратки интимни срещи с някой приятел след поредица питиета в дискотека, или с непознати по време на пътуване или парти — нищо, заслужаващо да бъде разказано, но те все пак й бяха помогнали да преодолее свенливостта при разсъбличане пред свидетел от мъжки пол. Белезите около гърдите бяха видими и девическата й гръд като на булка от Намибия изглеждаше несъвместима с останалите части от нейното тяло, направо подигравка с цялата нейна анатомия.

Прищявката й да прелъсти Ричард, толкова възбуждаща, когато получи предложението му за работа в университета, се изпари само седмица, след като се настани в сутерена. Вместо да ги сближи, това почти съжителство, което ги принуждаваше непрекъснато да се засичат в работата, на улицата, в метрото и на прага на къщата, ги беше отдалечило. Другарските отношения от международните сбирки и електронната комуникация, толкова сърдечни преди, се бяха вледенили, подложени на изпитанието на близостта. Не, категорично нямаше да се състои любовна връзка с Ричард Боумастер; жалко, защото беше типът спокоен и вдъхващ доверие мъж, с когото не би имала нищо против да скучае. Лусия беше само с година и осем месеца по-възрастна от него, пренебрежима разлика, както тя казваше при повод, но тайничко признаваше, че това бе недостатък за нея. Чувстваше се натежала и се смаляваше поради свиване на гръбначния стълб, а и защото не можеше повече да носи прекалено високи токове, без да се стовари по очи; така всички около нея растяха ли, растяха. Студентите й изглеждаха все по-високи, стройни и безразлични като жирафи. Омръзнало й беше да съзерцава изотдолу космите в носовете на останалите човешки екземпляри. В замяна на това Ричард носеше годините си с размъкнатия чар на вглъбен в научни щения професор.

Според описанието, което Лусия му направи пред Даниела, Ричард Боумастер беше среден на ръст, с достатъчно количество коса, здрави зъби и сиво-зелени очи, в зависимост от отражението на светлината в очилата му и състоянието на неговата язва. Рядко се усмихваше без основателна причина, но вродените му трапчинки и разрошена коса му придаваха младежки вид, въпреки че пристъпваше, забил поглед в земята, натоварен с книги и превит под тежестта на своите грижи; Лусия се чудеше какви ли са те, тъй като имаше вид на здрав, беше достигнал върха на академичната си кариера и когато се пенсионираше, щеше да разполага с достатъчно средства за добре подсигурена старост. Единственият му финансов товар беше неговият баща Джоузеф Боумастер, който живееше в старчески дом на петнайсет минути път и на когото Ричард се обаждаше всеки ден по телефона и посещаваше два пъти седмично. Възрастният човек беше навършил деветдесет и шест години и беше в инвалидна количка, ала имаше повече плам в сърцето и бистрота в ума, отколкото мнозина; прекарваше времето си в писане на изпълнени със съвети писма до Барак Обама.

Лусия подозираше, че мълчаливият вид на Ричард криеше голям запас от великодушие и прикрито желание да помага без много шум по различни начини — като се започне от дискретно служене в благотворителна кухня и се стигне до доброволна грижа за папагалчетата в гробищата. Със сигурност Ричард дължеше този аспект на характера си на твърдия пример на своя баща — Джоузеф не би позволил на сина си да премине през живота, без да прегърне някоя справедлива кауза. Отначало Лусия изследваше Ричард, търсейки пролуки, за да се добере до приятелството му, но понеже нямаше склонност към кухненска благотворителност, нито към каквито и да е папагали, те споделяха единствено работата и тя не успя да открие как да се вмъкне в живота на този мъж. Равнодушието на Ричард не я обиждаше, тъй като той игнорираше също вниманието, което му засвидетелстваха останалите колежки и ордите девойки в университета. Отшелническият му живот беше загадка — какви ли тайни криеше и как ли бе успял да живее шест десетилетия без забележителни предизвикателства, защитен в черупката си на броненосец.

За разлика от него, тя се гордееше с драмите от своето минало и желаеше вълнуващ живот в бъдеще. По принцип не вярваше особено в щастието, което считаше донякъде за кич; стигаше й да е що-годе удовлетворена. Ричард бе живял дълго време в Бразилия, женен за млада и сексапилна жена, ако се съди по нейна снимка, която Лусия бе видяла, но очевидно не бе поел нищо от пищното изобилие на тази страна и въпросната жена. Въпреки странностите си обаче Ричард винаги се харесваше. В описанието пред дъщеря си Лусия го характеризира като „човек с лека кръв“, както казват в Чили за някого, който печели обичта на хората, без да си го поставя за цел и без видима причина. „Той е особен тип, Даниела, живее сам с четири котки. Още не знае, но когато си тръгна, ще трябва да поеме грижата и за Марсело“, добави. Беше го премислила добре. Сърцето й щеше да се скъса от мъка, но тя не можеше да разнася едно старо чиуауа със себе си по света.

Ричард

Бруклин

Когато се прибереше вечер вкъщи — с велосипед, ако времето позволяваше, или с метро, ако не, Ричард Боумастер са заемаше първо с грижата за четирите котки, не особено обичливи животни, които бе осиновил от Дружеството за защита на животните, за да го спасяват от плъховете. Беше предприел тази стъпка воден от логиката и без следа от сантименталност, но с времето котките се бяха превърнали в негови неизбежни приятели. Връчиха му ги кастрирани, ваксинирани и с чип под кожата, за да ги идентифицира, ако се загубят, както и с имена, но за по-лесно той ги обозначи с цифри на португалски: Ум, Дойс, Трес и Куатро. Ричард ги хранеше и почистваше кашона с пясък, после слушаше новините, докато си приготвяше вечеря в обширното многофункционално кухненско помещение в огромната къща. След като се нахранеше, свиреше малко на пиано, понякога за удоволствие, а друг път от дисциплина.

На теория в дома му имаше определено място за всяка вещ и всеки предмет си беше на мястото, но на практика книжата, списанията и книгите се възпроизвеждаха като земеморки[1] в кошмар. Сутрин осъмваха повече, отколкото предната вечер, а понякога се появяваха публикации или отделни страници, които той никога не беше виждал, нито можеше да отгатне как са се озовали в дома му. След вечеря четеше, подготвяше лекциите си, поправяше контролни и пишеше есета на политически теми. Дължеше академичната си кариера на постоянството, с което изследваше и публикуваше, а не толкова на призванието си на преподавател; затова привързаността, която му засвидетелстваха неговите студенти дори и след като се дипломираха, беше необяснима за него. Държеше компютъра си в кухнята, а принтера в неизползвана стая на третия етаж, където единствената мебел беше маса за същия този принтер. За щастие, живееше сам и не се налагаше да обяснява любопитното разпределение на офис техниката, тъй като малцина биха разбрали неговата решимост да спортува, изкачвайки се и слизайки по стръмните стълби. Освен това по този начин премисляше два пъти, преди да разпечата някоя глупост, и проявяваше уважение към пожертваните за производството на хартия дървета.

Понякога в нощи на безсъние, когато не успяваше да приласкае пианото и клавишите свиреха каквото им скимне, той се поддаваше на тайния порок на наизустяване и композиране на стихове. За тази цел изразходваше много малко хартия — пишеше на ръка в карирани ученически тетрадки. Беше произвел няколко такива тетрадки, запълнени с незавършени стихотворения, и две луксозни с кожени корици, където преписваше най-добрите си творения с мисълта да ги изглади в бъдеще, но това бъдеще никога не настъпваше; самата мисъл да ги препрочете, свиваше в спазми стомаха му. Беше учил японски, за да се наслаждава на хайку в оригинал, можеше да чете и разбираше този език, но би било самонадеяно да се опитва да го говори. Ласкаеше се да мисли за себе си като за полиглот. Като дете бе научил португалски покрай семейството на майка си и го бе усъвършенствал с Анита. Понаучи малко френски по романтични причини и също толкова испански от професионална потребност. Първото му страстно влюбване на осемнайсет години бе във французойка осем години по-възрастна от него, с която се запозна в нюйоркски бар и която последва в Париж. Страстта се охлади много бързо, но за удобство продължиха да живеят на един таван в Латинския квартал достатъчно дълго, за да усвои той основите на плътското познание и на знанието на езика, който говореше с ужасен акцент. Испанският му беше едновременно уличен и книжен — навсякъде в Ню Йорк се срещаха латинос, но тези имигранти рядко разбираха дикцията на Института „Берлиц“, която бе изучавал. Той също не ги разбираше повече от нужното му, за да може да си поръча храна в ресторант. Струваше му се, че почти всички сервитьори в страната са испаноговорещи.

На разсъмване в събота бурята утихна и остави Бруклин полузатрупан от сняг. Ричард се събуди с неприятното усещане, че предния ден е обидил Лусия, когато хладно отхвърли нейните страхове. Щеше да му е приятно да е с нея, докато навън вятърът и снегът се стоварваха върху къщата. Защо я сряза така? Страхуваше се да не попадне в капана и да се влюби, бе избягвал този капан вече двайсет и пет години. Не си задаваше въпроса защо бяга от любовта, тъй като отговорът му се струваше очевиден — това беше неизбежното му покаяние. С времето беше свикнал с монашеските си навици и с онази вътрешна тишина на хората, живеещи и спящи в самота. След като затвори телефона, изпита поривисто желание да се появи на вратата на мазето с термос с чай, за да прави компания на Лусия. Непонятен му беше детинският страх у жена, която бе преживяла достатъчно драми в живота си и изглеждаше неуязвима. Би искал да изследва тази пролука в силата на Лусия, но го възпря предчувствие за опасност, сякаш ако се поддадеше на този импулс, щеше да стъпи върху движещи се пясъци. Усещането за опасност продължаваше и сега. Нищо ново. От време на време го връхлиташе неоправдана тревожност, но на помощ идваха зелените хапчета. В такива моменти усещаше как пропада безвъзвратно в ледения мрак на дъното на морето, а наблизо няма никой, за да му подаде ръка и да го изтегли на повърхността. Тези фаталистични предчувствия бяха започнали в Бразилия под влиянието на Анита, която живееше нащрек за знаци от отвъдното. Преди го връхлитаха често, но се беше научил да ги овладява, защото много рядко се сбъдваха.

Указанията, които излъчваха по радиото и телевизията, гласяха хората да не излизат от домовете си, докато улиците не бъдат разчистени. Манхатън все още беше почти напълно парализиран, магазините затворени, но метрото и автобусите вече тръгваха. Други щати бяха в още по-лошо състояние от Ню Йорк — с разрушени жилища, изтръгнати дървета, отцепени квартали, а на места дори без газ и електричество. Някои от техните съграждани за няколко часа се бяха върнали два века назад. В сравнение с тях в Бруклин имаха късмет.

Ричард излезе да почисти снега от колата си, паркирана пред къщата, преди да се е превърнал в лед и да се наложи да го изстъргва. След това даде храна на котките и закуси, както обикновено, мляко с овесени ядки, бадеми и плодове и седна да работи по статията си за икономическата и политическа криза в Бразилия, която предстоящите Олимпийски игри бяха извадили на показ в резултат на международните проверки. Трябваше да прегледа дипломната работа на един студент, но остави това за по-късно. Целият ден беше пред него.

В около три следобед Ричард забеляза, че една от котките я няма. Когато той си беше вкъщи, животните гледаха да се въртят край него. Взаимоотношенията му с тях бяха белязани с взаимно безразличие с изключение на Дойс, единствената женска, която се възползваше от най-малката възможност, за да скочи в скута му и да се нагласи така, че той да я погали. Трите мъжки бяха независими и от самото начало бяха разбрали, че не са домашни любимци, а че имат задължението да ловят мишки. Той видя, че Ум и Куатро се разхождат неспокойни в кухнята и че няма следа от Трес. Дойс се беше излегнала на едно от любимите си места — на масата до компютъра.

Тръгна да търси липсващата котка из къщата, помагайки си с познатото за животните изсвирване. Откри я на втория етаж да лежи на пода с розова пяна на муцунката. „Хайде, Трес, ставай. Какво те прихваща, момчето ми?“ Успя да я изправи на крака и котката направи няколко крачки, клатушкайки се като пияна, преди да се строполи отново. Навсякъде имаше следи от повръщано, но това се случваше, защото понякога не успяваха да храносмелят добре костиците на гризачите. Отнесе я на ръце до кухнята и напразно се помъчи да й даде вода. В този момент четирите лапички на Трес се изпружиха и тялото й се разтресе в конвулсии; Ричард разбра, че това са признаци на натравяне. Прегледа набързо грижливо съхраняваните токсични вещества в дома си. След няколко минути откри причината под съдомиялната в кухнята. Антифризът се беше разсипал и явно Трес го беше близала, защото по пода там имаше следи от лапи. Сигурен беше, че бе затворил добре кутията и вратата на килера, не разбираше как се бе случило нещастието, но за това щеше да мисли по-късно. За момента най-спешно бе да се погрижи за котката — антифризът беше смъртоносен.

Движението беше ограничено с изключение на спешните случаи, а неговият беше точно такъв. Потърси в интернет адреса на най-близката отворена ветеринарна клиника, която се оказа, че му е вече известна, уви животното в одеяло и го занесе до колата. Поздрави се, че бе почистил снега сутринта, в противен случай би бил заклещен; благодари също, че нещастието не се беше случило предния ден в стихията, защото нямаше да може да мръдне от къщи. Бруклин беше заприличал на северен град, всичко и навсякъде беше побеляло, ъглите се бяха заоблили от снега, улиците бяха пусти, цареше някакво странно спокойствие, сякаш природата се прозяваше. „Не си и помисляй да умираш, Трес, моля те. Ти си котка пролетарий, имаш стоманени черва, малко антифриз е нищо работа, кураж“, повдигаше й духа Ричард, докато едва напредваше в снега, мислейки си, че всяка загубена минута по пътя означаваше една минута по-малко живот за животинчето. „Спокойно, приятелю, дръж се. Не мога да бързам, защото, ако поднесем, свършено е с нас, доникъде няма да стигнем. Не мога да карам по-бързо, извинявай…“

Разстоянието, което при нормални обстоятелства би изминал за двайсет минути, му отне двойно повече време и когато най-сетне пристигна в клиниката, отново беше завалял сняг, а Трес се тресеше в нови конвулсии и от муцунката й се стичаше още розова пяна. Посрещна ги опитна лекарка, пестелива на жестове и думи, която не прояви оптимизъм по отношение на котката, нито симпатия към стопанина, чиято небрежност бе причинила злополуката, както обясни на асистента си тихичко, но не чак толкова, че Ричард да не я чуе. В друг момент той би реагирал на подобен злостен коментар, но мощна вълна от лоши спомени го заля. Застина онемял, унизен. Не за пръв път небрежността му се оказваше фатална. От онзи случай той толкова внимаваше и вземаше толкова много предпазни мерки, че често по отношение на всяко нещо в живота си се чувстваше, сякаш ходи върху яйца. Ветеринарната лекарка му обясни, че не може да направи кой знае какво. Изследванията на кръвта и урината щяха да покажат дали пораженията върху бъбреците бяха необратими; в такъв случай животното щеше да страда и беше по-добре да му се осигури достоен край. Трябваше да го задържат; след два дни щяха да поставят окончателната диагноза, но беше добре Ричард да се подготви за най-лошото. Той кимна, готов да се разплаче. Сбогува се с Трес със свито сърце, в тила си усещаше безмилостния поглед на лекарката — обвиняващ и осъдителен.

Младата жена на регистратурата — имаше коса с морковен цвят и халка на носа — се смили над него, като видя как трепери, докато й подаваше кредитната си карта, за да плати аванса. Увери го, че за животинчето му щяха да се грижат много добре и му посочи кафе-машината. При този жест на минимална любезност Ричард бе разтърсен от непропорционално голямо чувство на благодарност и от него се изтръгна ридание, надигнало се от дълбините на душата му. Ако го попитаха какво изпитва към четирите си животинки, би отговорил, че изпълнява задължението да ги храни и да почиства кашона им с пясък; отношенията му с котките се свеждаха до обикновена вежливост, с изключение на Дойс, която изискваше ласки. Това беше всичко. Никога не би предположил, че можеше да изпитва към тези неприятни котараци чувство като към членове на семейство, каквото нямаше. Седна на стол в чакалнята под разбиращия поглед на регистраторката, за да изпие с рядкото и горчиво кафе две от зелените си хапчета за нерви и едно розово срещу киселини, докато успее да се овладее. Трябваше да се прибере у дома.

Фаровете на колата осветяваха тъжен пейзаж с безжизнени улици. Ричард се движеше бавно, взирайки се с усилие през чистия от скреж полукръг на стъклото.

Тези улици принадлежаха на един непознат град и за момент той се почувства изгубен, въпреки че преди малко беше изминал същия път в същото застинало време с бръмчащо отопление и забързано тиктакане на чистачките; имаше чувството, че колата плава в някакъв памук; беше объркан, защото имаше усещането, че е единственото живо същество в някакъв запуснат свят. Говореше си сам, с глава, изпълнена с шум и зловещи мисли за неизбежните ужаси в света като цяло и в неговия собствен живот в частност. Колко ли още му остава да живее и при какви ли условия? Ако човек живее достатъчно, се разболява от рак на простатата. Ако животът му продължи още повече, мозъкът му започва да се разпада. Достигнал беше възрастта на страховете, пътешествията вече не го привличаха, беше привързан към удобствата у дома, не желаеше непредвидени неща, изпитваше страх да не се загуби или да не се разболее и умре и да открият трупа му две седмици по-късно, когато котките вече са погълнали значителна част от останките му. Възможността да бъде намерен насред локва от гниещи карантии го ужасяваше до такава степен, че се беше уговорил със съседката, възрастна вдовица с железен характер и сантиментално сърце, да й изпраща всяка вечер есемес. Ако пропуснеше два дена, тя трябваше да дойде да погледне — за тази цел й беше дал ключ от къщата. Текстът се състоеше само от две думи: „Жив съм“. Тя не беше длъжна да отговаря, но страдаше от същите страхове като него и винаги отвръщаше със следните четири думи: „Мамка му, аз също“. Най-страшното в представата за смъртта беше мисълта за вечност. Мъртъв завинаги, какъв ужас.

Ричард се изплаши, че може да се надвеси мрачният облак на тревожност, който го обгръщаше понякога. В такива моменти мереше пулса си и или не го напипваше, или усещаше, че препуска. В миналото беше имал няколко пристъпа на паника до такава степен подобни на сърдечен инфаркт, че го взимаха в болница, но в последните години не се бяха повтаряли благодарение на зелените хапчета и защото се научи да овладява кризите. Съсредоточаваше се и си представяше черната маса над главата си, разкъсана от мощни лъчи светлина като в изображенията на светците. С този образ и дихателни упражнения успяваше да разпръсне облака; но сега не се наложи да прибегне до споменатата хитрост, защото скоро се предаде пред нова ситуация. Видя се отстрани като на филм, в който не беше главният герой, а зрител.

От много години живееше в напълно контролирана среда, без изненади и сътресения, но не беше забравил очарованието на малобройните приключения в живота си, едно от които лудата любов по Анита. Усмихна се на въображението си, защото да караш няколко преки в лошо време в Бруклин не можеше да се нарече авантюра. В този миг ясно осъзна колко дребно и ограничено съществуване водеше и тогава изпита истински страх, страх, че е загубил толкова години затворен в себе си, страх от бързината, с която летеше времето и го връхлитаха старостта и смъртта. Очилата му се замъглиха от пот или от сълзи; свали ги с рязко движение и се опита да ги изтрие с ръкав. Мръкваше и почти нямаше видимост. Сграбчил волана с лявата ръка, той опита да си постави очилата с дясната, но ръкавиците му пречеха и очилата паднаха и се удариха в педалите. Цветиста ругатня излезе от устата му.

В този момент, докато за кратко вниманието му бе отвлечено да търси по пода очилата си, една бяла кола пред него, заблудила се в снега, удари спирачка на кръстовището. Ричард се блъсна в нея отзад. Ударът беше толкова неочакван и разтърсващ, че за част от секундата той загуби съзнание. Веднага дойде на себе си с предишното усещане, че е извън тялото си, с галопиращо сърце, облян в пот, с пламнала кожа и залепнала за гърба риза. Регистрираше неприятните физически усещания, но умът му бе в друга плоскост, отделен от действителността. Мъжът от филма продължаваше да сипе неприлични слова в колата, а той, като зрител от друго измерение, преценяваше хладнокръвно и с безразличие случилото се. Ударът беше незначителен, сигурен беше в това. И двете коли се движеха много бавно. Трябваше да намери очилата, да слезе и да се разбере цивилизовано с другия шофьор. Нали за това имаше застраховки.

Когато слезе от колата, се подхлъзна на заледения паваж и щеше да падне по гръб, ако не се бе хванал за вратата. Осъзна, че дори да беше ударил спирачка, пак би се блъснал в другата кола, защото би се пързалял два или три метра, преди да спре. Другата кола, Лексус SC, бе ударена изотзад и силата на удара я бе бутнала напред. Като влачеше крака срещу вятъра, Ричард извървя краткото разстояние, отделящо го от другия шофьор, който също беше слязъл от колата. Първото му впечатление бе, че той е много млад, за да има шофьорска книжка, но като приближи повече, видя, че пред него стоеше дребна девойка. Беше облечена в панталони, черни гумени ботуши и яке с прекалено голям за нея размер. Качулка скриваше напълно главата й.

— Вината е моя. Извинете, не ви видях. Застраховката ми ще изплати щетите — й каза.

Момичето хвърли бърз поглед на счупения фар и на изкривения и открехнат капак. Опита безуспешно да го затвори, докато Ричард повтаряше за застраховката.

— Ако желаете ще повикаме полиция, но не е необходимо. Ето визитката ми, лесно ще ме намерите.

Тя сякаш не го чуваше. Видимо притеснена, продължи да удря капака с юмруци, докато накрая се примири, че няма да успее да го затвори, и се запъти към седалката толкова бързо, колкото й позволяваха поривите на вятъра, а Ричард я последва, настоявайки да й даде данните си. Тя седна в лексуса, без дори да го погледне, но той хвърли визитката си в скута й точно когато тя натискаше газта, без да успее да затвори вратата, която удари Ричард и го запрати седнал на улицата. Колата зави на ъгъла и се загуби. Ричард с усилие се изправи, търкайки затиснатата си от колата ръка. Заключи, че това бе един ужасен ден и че сега оставаше само и котката да умре.

Лусия, Ричард, Евелин

Бруклин

В този вечерен час Ричард Боумастер, който обикновено ставаше в пет сутринта, за да иде на фитнес, би лежал в леглото си, броейки овце с излегнала се до него и мъркаща Дойс, но злощастните събития през деня бяха помрачили до такава степен настроението му, че той се подготви за мъките на безсънието, като седна да гледа някаква глупост по телевизията. Това щеше да поразведри ума му. Гледаше задължителната сексуална сцена, наблюдавайки как режисьорът се бори със сценария толкова отчаяно, колкото и актьорите в леглото, мъчещи се да въодушевят публиката със сладникава еротика, която само прекъсваше динамиката на действието. „Хайде, продължавайте с историята, дявол ви взел“, изкрещя към екрана, изпълнен с носталгия по времето, когато киното намекваше за сексуалния акт с дискретно затваряща се врата, угасваща лампа или догаряща в забравен пепелник цигара. Точно в този момент го стресна звънецът. Ричард погледна часовника, беше десет без двайсет вечерта; дори Свидетелите на Йехова, които от няколко седмици обикаляха квартала в търсене на последователи, не се осмеляваха да проповядват толкова късно. Озадачен, се запъти към вратата, без да пали лампата на входа, и се взря през стъклото, ала различи само някаква неопределена фигура в мрака. Канеше се да се върне при телевизора, когато звънецът отново го разтърси. В някакъв порив запали лампата и отвори вратата.

В рамката на слабата светлина на вратата и на фона на черната нощ зад гърба й, стоеше момичето с анорак. Ричард веднага я позна. Свита, с глава, сгушена между раменете и скрито в качулката лице, тя изглеждаше още по-малка, отколкото преди няколко часа на улицата. Ричард промърмори някакво въпросително „Да?“ и в отговор тя му подаде картичката, която й бе подхвърлил в колата с неговото име, длъжност в университета и домашен и служебен адрес. Той застина за една проточила се цяла вечност минута с картичката в ръка, не знаейки какво да прави. Накрая, усетил вятърът и снегът да нахлуват през вратата, реагира и се дръпна настрани, като покани с жест момичето да влезе. Затвори вратата след нея и отново замръзна, загледан в гостенката.

— Нямаше защо да идвате тук, госпожице. Трябва да се обадите направо на полицията… — изломоти.

Момичето не отговори. Закована до вратата, без да се обръща с лице към него, тя приличаше на неумолим посетител от отвъдното. Ричард отново повтори за застраховката, но тя не реагира.

— Говорите ли английски? — я попита накрая.

Още няколко секунди мълчание. Ричард повтори въпроса и на испански, защото ръстът на гостенката му подсказа, че вероятно беше от Централна Америка, при все че можеше и да е от Югоизточна Азия. Тя отговори с неразбираем шепот, който прозвуча като монотонен капчук. Като видя, че ситуацията се проточва прекалено дълго, Ричард реши да я покани в кухнята, където беше по-светло и може би щяха да успеят да осъществят някаква комуникация. Тя го последва, като гледаше в пода и стъпваше точно в неговите стъпки, все едно вървеше по хлабаво въже. В кухнята Ричард отмести на една страна всички книжа на масата и й предложи табуретка.

— Много съжалявам, че блъснах колата ви. Надявам се да не сте се наранили — каза.

След като не последва реакция, той преведе думите си на своя развален испански. Тя поклати отрицателно глава. Ричард продължи безрезултатното си усилие да установят контакт и да разбере защо е дошла в дома му по това време. Тъй като леката катастрофа не оправдаваше ужаса у момичето, той си каза, че тя може би бягаше от някого или от нещо.

— Как се казвате? — попита.

С мъка, запъвайки се на всяка сричка, тя успя да му каже името си — Евелин Ортега. Ричард усети, че не издържа повече; нуждаеше се спешно от помощ, за да се отърве от тази досадна посетителка. Няколко часа по-късно, когато можа да анализира случилото се, щеше да се изненада от факта, че единственото, което му хрумна в онзи момент, бе да повика чилийката от мазето. За времето, в което се познаваха, тази жена се бе доказала като способен професионалист, но нямаше никакво основание да смята, че е подготвена да се справи с толкова необичайно затруднение.

В десет вечерта телефонът стресна Лусия Марас. В този час можеше да е само дъщеря й Даниела, ала беше Ричард, който я молеше спешно да се качи в дома му. Най-сетне, след като прекара деня, зъзнейки от студ, Лусия се беше стоплила в леглото и не възнамеряваше да напусне гнезденцето си, за да се отзове на припряното повикване от страна на мъжа, който я бе осъдил да живее в иглу, а предната нощ с презрение бе пренебрегнал потребността й от компания. Нямаше пряк достъп от сутерена до останалата част на къщата, трябваше да се облече, да си проправи път в снега и да се изкачи по дванайсет хлъзгави стъпала до горе; Ричард не заслужаваше подобно усилие.

Преди една седмица се беше спречкала с него, защото водата в паничката на кучето сутрин замръзваше, но дори това неоспоримо доказателство не беше успяло да го убеди да повиши температурата. Ричард се задоволи да й даде електрическо одеяло, неизползвано от десетилетия, и затова, когато го включи, то само запуши и предизвика късо съединение. Студът беше най-скорошното оплакване на Лусия. Преди това имаше други. Нощем звучеше хор от мишки между стените, но според хазяина й това било невъзможно, защото неговите котки виждали сметката на всички мишки. Шумовете сигурно идвали от ръждясалите тръби и сухи дървета.

— Извини ме за безпокойството толкова късно вечерта, Лусия, но имам нужда да дойдеш, изправен съм пред сериозен проблем — съобщи й по телефона Ричард.

— Какъв проблем? Освен ако кръвта ти не е на път да изтече, ще трябва да изчакаш до утре — отвърна тя.

— Някаква истеричка от Латинска Америка се е настанила в дома ми и не знам какво да я правя. Може би ти би й помогнала. Не й разбирам почти нищо.

— Добре, вземи лопата и ела да ме изровиш от снега — отстъпи тя, завладяна от любопитство.

Малко по-късно, навлечен като ескимос, Ричард измъкна наемателката си и я заведе с Марсело в дома си, почти толкова студен, колкото и мазето. Мърморейки през зъби по адрес на скъперническото му отношение към отоплението, Лусия го последва в кухнята, където няколко пъти беше влизала за малко. Наскоро след пристигането си в Бруклин го посети, под претекст да сготви вегетарианска вечеря и така да задълбочи взаимоотношенията им, но Ричард се оказа голям кокал за нейната уста. Тя смяташе вегетарианството за ексцентричност на хора, които не познават глада, но със старание сготви за него. Ричард изяде две чинии без коментар, благодари й, без да се превъзнася, и така не й се реваншира за любезността. Тогава Лусия успя да види колко аскетичен живот водеше нейният хазяин. Насред няколко съвсем обикновени мебели в съмнително състояние се открояваше внушителен и лъскав роял. Всяка сряда и събота вечер до сутерена на Лусия достигаха акордите от концертите на Ричард и още трима музиканти, които се събираха за удоволствието да свирят заедно. Според нея се справяха много добре, но тя имаше ужасен слух и музикалната й култура бе незначителна. Няколко месеца чака Ричард да я покани в някоя от въпросните вечери да послуша квартета, но подобна покана така и не дойде.

Ричард заемаше най-малката спалня в къщата — четири стени с прозорче като на затворник — и салона на първия етаж, превърнат в склад за печатни книжа и листове. Кухнята, която също беше претъпкана с купчини книги, се разпознаваше по мивката и една своенравна газова печка, която се включваше без човешка намеса, но не подлежеше на поправка, тъй като вече не съществуваха подходящи резервни части за нея. Особата, заради която Ричард я бе повикал, се оказа джудже. Седеше до огромната маса от необработено дърво, която служеше както за бюро, така и за хранене, и краката й висяха от табуретката; беше пъхната в гневно жълт анорак, качулката бе смъкната върху лицето й и носеше пожарникарски ботуши. Не проявяваше признаци на истерия, напротив, изглеждаше стресната. Не обърна внимание на присъствието на Лусия, но последната пристъпи и й протегна ръка, без да пуска Марсело, нито да изпуска от поглед котките, които го наблюдаваха от неголямо разстояние наежили гърбове.

— Лусия Марас, чилийка, наемателка на мазето — представи се тя.

От жълтия анорак се подаде разтреперана бебешка ръчица и леко стисна ръката на Лусия.

— Казва се Евелин Ортега — намеси се Ричард, тъй като гореспоменатата продължаваше да мълчи.

— Приятно ми е — каза Лусия.

Последваха няколко секунди тишина, докато Ричард отново не се намеси, нервно прочиствайки гласа си.

— Ударих задницата на колата й, когато се връщах от ветеринаря. Една от котките ми се отрови с антифриз. Струва ми се, че е много уплашена. Може ли да й поговориш? Със сигурност ще се разбереш с нея.

— Защо?

— Ами ти си жена, нали така? И говориш нейния език по-добре от мен.

Лусия се обърна към посетителката на испански, за да разбере откъде е и какво се е случило. Момичето излезе от кататонията, в която като че ли бе изпаднала, и си смъкна качулката, но продължи да гледа втренчено в пода. Не беше джудже, а много нисичка и слаба девойка с лице дребно като ръцете й, с кожа в светъл дървесен цвят и черна коса, прибрана на тила. Лусия предположи, че е с индиански произход, вероятно мая, при все че у нея не бяха особено изявени характерните за тази етническа група черти: орлов нос, четвъртити скули и дръпнати очи. Ричард оповести на висок глас на девойката, че може да има доверие в Лусия, изхождайки от предположението, че чужденците разбират английски, ако човек им вика. В конкретния случай това проработи, защото момичето извади някакъв глас като на канарче и обясни, че е от Гватемала. Пелтечеше с такава мъка, че беше трудно човек да следи думите й; когато стигнеше до края на изречението, никой вече не помнеше началото.

Лусия успя да заключи, че Евелин бе взела колата на господарката си, някаква Шерил Лерой, без нейно знание, защото било времето за сиеста и тя спяла. Добави, запъвайки се отново, че след като Ричард я блъснал, тя не можела да се прибере у дома, тъй като нямало как да не обясни какво бе направила. Не се страхувала от госпожата, а от господин Франк Лерой, господаря, който бил избухлив и опасен. Момичето се лутало напосоки и се опитвало да намери решение в бушуващите като вихрушка мисли, тълпящи се в нейния ум. Нагънатият капак на багажника не прилепвал и няколко пъти се отворил, та тя трябвало да спре и импровизирано да го върже с колана на анорака си. Прекарала остатъка от следобеда и част от вечерта паркирана на различни места в града, но всеки път за кратко от страх да не привлече вниманието или снегът да не я засипе. При едно от спиранията си забелязала визитката, която Ричард й дал, след като се блъснал с колата си в нейната, и с мисълта за последна отчаяна възможност за спасение дошла в дома му.

Докато Евелин седеше на табуретката в кухнята, Ричард дръпна Лусия настрана и й пошушна, че гостенката има или умствени проблеми, или е дрогирана.

— Защо мислиш така? — го попита Лусия, също шепнешком.

— Не може дори да говори, Лусия.

— Ама не виждаш ли, че заеква?

— Сигурна ли си?

— Разбира се, човече! Освен това е изплашена до смърт, клетото момиче.

— Как можем да й помогнем? — попита Ричард.

— Много е късно, нищо не може да се направи сега. Какво ще кажеш да остане тук и утре да я придружим до господарите й и да обясним за катастрофата? Твоята застраховка ще заплати щетите. Нямат никакво основание да се оплакват.

— С изключение на това, че е взела колата без позволение. Със сигурност ще я изхвърлят.

— Утре ще видим. Засега трябва да я успокоим — отсече Лусия.

Разпитът, на който подложи момичето, изясни някои аспекти от съжителството й с нейните работодатели, семейство Лерой. Евелин нямала фиксирано работно време в дома им, на теория трябвало да работи от девет до пет, но на практика прекарвала целия ден с детето, за което се грижела и при което спяла, за да го обслужва при необходимост. С една дума, работела три пълни смени. Плащали й в брой — много по-малко от дължимото, според изчисленията на Лусия и Ричард; на практика това изглеждало като принудителен труд или незаконна форма на робство, но за Евелин било без значение. Нали имала покрив над главата си и сигурност, това било най-важното, им каза. Госпожа Лерой се отнасяла добре с нея, а господин Лерой само понякога й давал нареждания; през останалото време не й обръщал никакво внимание. Господин Лерой проявявал същото презрение към съпругата и сина си. Бил жесток мъж и всички в дома, най-вече жена му, треперели пред него. Ако научел, че е взела колата му…

— Успокой се, момиче, нищо лошо няма да те сполети — й каза Лусия.

— Можеш да останеш да спиш тук. Положението не е толкова страшно, колкото си мислиш. Ще ти помогнем — добави Ричард.

— За момента имаме нужда да пийнем. Имаш ли нещо подходящо, Ричард! Бира, например? — го попита Лусия.

— Знаеш, че не пия.

— Предполагам, че имаш трева. Ще ни помогне. Евелин е капнала от умора, а аз умирам от студ.

Ричард реши, че не е време да се прави на светец, и извади от хладилника кутия с шоколадови бисквити. Заради язвата и главоболието от две години бе получил рецепта, с която можеше да си купува марихуана за терапевтични нужди. Разделиха една бисквита на три — две парчета за тях и едно, за да повдигнат духа на Евелин Ортега. Лусия прецени, че би било разумно да обясни на момичето свойствата на бисквитата, но то я изяде доверчиво, без да задава въпроси.

— Сигурно си гладна, Евелин. Покрай цялата бъркотия вероятно не си вечеряла. Трябва ни нещо топло — постанови Лусия и отвори хладилника. — Тук няма нищо, Ричард!

— В събота обикновено пазарувам за през седмицата, но днес не успях заради снега и котката.

Тя се сети за яхнията, от която беше останало малко в жилището й, но не събра смелост да излезе отново, да се спусне в катакомбите и да се върне, балансирайки по хлъзгавите стълби с тенджерата. С малкото неща, които намери в кухнята на Ричард, приготви препечени филии от безглутенов хляб и ги поднесе заедно с големи чаши кафе с мляко без лактоза, а в това време той се разхождаше напред-назад, мърморейки, а Евелин галеше гърба на Марсело със страстна отдаденост.

Три четвърти час по-късно тримата си почиваха, зареяни в блажена мъгла до запалената печка. Ричард се беше настанил на пода с гръб, облегнат на стената, а Лусия се излегна върху едно одеяло и сложи глава върху краката му. Такава фамилиарност никога не би била възможна в нормално време; Ричард не насърчаваше физически контакт, още по-малко с бедрата му. За Лусия това бе първият случай от няколко месеца, при който можеше да усети мъжки мирис и топлота, грубата тъкан на джинси до бузата си и мекотата на кашмирена жилетка на един хвърлей от ръката си. Би предпочела да е с него в леглото, но блокира този образ с въздишка, примирена, че ще трябва му се наслаждава облечен, докато си представя далечната възможност за напредък по криволичещата пътека на чувствеността. „Замаяна съм някак, трябва да е от бисквитата“, си каза. Евелин бе седнала на единствената възглавница в къщата и приличаше на миниатюрен конник с Марсело в скута си. Късчето бисквита оказа върху нея противоположен ефект в сравнение с въздействието й върху Ричард и Лусия. Докато те се бяха отпуснали със затворени очи, мъчейки се да стоят будни, Евелин, обзета от еуфория и заеквайки, накъсано им заразказва за трагичния път на живота си. Оказа се, че говори повече английски, отколкото бе показала в началото, но го забравяше, когато беше прекалено стресирана. За да бъде разбрана, пускаше в ход изненадващо красноречие на испанглийски — особена смес от испански и английски, която представляваше официалният език на много латинос в Съединените щати.

Навън снегът леко се сипеше над белия Лексус. През трите следващи дни, докато бурята не се изтощеше да вилнее на сушата и не се разнесеше в океана, животите на Лусия Марас, Ричард Боумастер и Евелин Ортега щяха безвъзвратно да се сплетат.

Евелин

Гватемала

Зелен, искрящо зелен свят, в който свирят комари, звучи крясък на какаду и шепот на полюшвани от лекия бриз тръстики, лепкаво ухае на зрели плодове, на пушек от дърва и печено кафе, по кожата и в сънищата се разлива топла влага — така помнеше Евелин Ортега малкото си село Монха Бланка дел Вале. Пламъци от цветове по боядисаните стени, по тъкачните станове на хората, във флората и по птиците, цветове и пак цветове, цялата дъга и още багри извън нея. И навсякъде, по всяко време — нейната вездесъща баба, нейната маминка Консепсион Монтоя: най-порядъчната, най-работлива и праведна от жените, според отец Бенито, който знаеше всичко, защото беше йезуит и потомък на баски — за негова гордост, — както сам отбелязваше с онази дяволитост, която никой не беше способен да оцени по тези земи. Отец Бенито бе обиколил много свят и Гватемала от край до край и познаваше живота на селяните, защото се беше свързал дълбоко с тях. За нищо не би заменил този живот. Обичаше своята общност, своето голямо племе, както го наричаше. Гватемала беше най-красивата страна в света, твърдеше, райска градина, галена рожба на Господ, но малтретирана от хората, и добавяше, че любимото му село е Монха Бланка дел Вале, което носеше името на националното цвете, най-бялата и чиста орхидея. Свещеникът бе станал свидетел на избиването на местното население през осемдесетте години, на системните изтезания, на общите гробове и изпепелени селища, където дори домашните животни не оцеляваха; на войниците, които с почернени със сажди лица, за да не бъдат разпознати, задушаваха всеки опит за бунт и всяка искрица надежда за други същества, също толкова бедни, колкото и тях, за да си стоят нещата такива, каквито са били открай време. Всичко това не само че не го ожесточи, напротив, смекчи сърцето му. Върху безсърдечните картини от миналото той наслагваше фантастичния образ на страната, която обичаше, безкрайното разнообразие на цветя и птици, гледките на езера, гори и планини, безоблачните небеса. Хората го приемаха като свой, защото в действителност беше един от тях. Говореха, че бе жив благодарение на чудо, сътворено от Богородица на Успението, закрилницата на нацията — как иначе да си обяснят, че според слуховете укривал бунтовници, че го чуваха да говори от амвона за аграрната реформа, а за много по-малки от тези провинения на други хора биха отрязали езика и изболи очите. Недоверчивите, каквито никога не липсват, тайничко говореха, че Богородица нямала нищо общо, че свещеникът сигурно бил от ЦРУ, ползвал се от закрилата на наркобосовете или пък бил ухо на военните, ала не се осмеляваха да споменават за това там, където той можеше да ги чуе, защото този баск с тяло на факир беше способен да им размаже носа с един удар. Същевременно никой не се ползваше с по-голям морален авторитет от този свещеник с остър език. Щом той уважава Консепсион Монтоя като светица, сигурно има защо, си казваше Евелин, при все че в резултат на дългото съжителство, труд и сън с баба си, тя виждаше в нея повече човешки, отколкото божествени черти.

Когато Мириам, майката на Евелин замина на север, несъкрушимата й баба пое грижите за нея и за двете й по-големи братчета. Евелин едва се беше родила, когато баща й емигрира да търси работа. В продължение на години не чуха нищо за него, докато до тях не достигнаха слухове, че се установил в Калифорния, където имал друго семейство, но никой не можа да ги потвърди. Евелин беше на шест години, когато майка й на свой ред изчезна, без да се сбогува. Мириам избягала в една ранна утрин, защото не й достигнала решителност да прегърне децата си за последен път. Страхувала се, че силите й няма да стигнат. Това обясняваше бабата на децата, когато я разпитваха, и добавяше, че благодарение на саможертвата на майка им можеха да се хранят всеки ден, да посещават училище и да получават колети с подаръци, маратонки „Найки“ и лакомства от Чикаго.

Денят, в който Мириам си тръгна, стоеше отбелязан в календара на „Кока-Кола“ от 1998 година, избелял с времето и все още забоден на стената в къщурката на Консепсион. По-големите деца, Грегорио, на десет години, и Андрес — на осем, се измориха да чакат Мириам да се върне и се примириха с пощенските картички и с гласа й, достигащ на пресекулки до тях по телефона в пощенската станция за Коледа и за рождените им дни, когато тя отново се извиняваше, че за пореден път няма да изпълни обещанието си да дойде да ги види. Евелин продължи неизменно да вярва, че един ден майка й ще се върне с пари и ще построи прилична къща за баба й. И трите деца идеализираха майка си, но най-много Евелин, която не си спомняше добре външността, нито гласа й, но си ги представяше. Мириам им изпращаше снимки, ала с годините много се промени — напълня, взе да боядисва в косата си жълти кичури, обръсна веждите си и вместо тях рисуваше други по средата на челото си, които й придаваха вечно изненадан или изплашен вид.

Децата от семейство Ортега не бяха единствените без майка и баща; две трети от другарчетата им в училище бяха в същото положение. Преди само мъжете емигрираха, за да търсят работа, но през последните години жените също започнаха да заминават. Според отец Бенито емигрантите изпращаха няколко милиарда долара годишно за издържане на семействата си, като по този начин допринасяха за стабилността на правителството и за безразличието на богатите. Малцина завършваха училище; момчетата тръгваха да търсят работа или попадаха въвлечени в света на дрогата и бандите, а момичетата забременяваха, напускаха училище, за да работят, а някои биваха наети да проституират. Училището разполагаше с много малко ресурси и ако не бяха мисионерите евангелисти, които нелоялно се конкурираха с отец Бенито, защото получаваха пари отвън, нямаше да има дори тетрадки и моливи.

Отец Бенито имаше навик да сяда в единствената кръчма в селото на една бира за цялата вечер и да разговаря с енориашите си за безмилостните репресии срещу местното население, продължаващи вече трийсет години и подготвили почвата за катастрофата. „Навсякъде подкупи, като се започне от най-висшите политици и се стигне до последния полицай, как няма да има такава престъпност“, оплакваше се той, склонен да преувеличава. Всеки път се намираше някой, който му подмяташе да се върне в своята страна, след като не му харесва Гватемала. „Ама какви ги приказваш, нещастнико, не съм ли казвал хиляди пъти, че тук е моята страна.“

На четиринайсетгодишна възраст Грегорио Ортега, най-големият брат на Евелин, окончателно напусна училище. Свободен от работа и задължения, той се скиташе с други момчета по улиците със стъклени очи и мозък, обвит в мъгла от вдишване на лепило, бензин, разредители за боя и всичко друго, до което успяваше да се докопа, крадейки, биейки се и задиряйки момичетата. Когато се отегчеше, заставаше на шосето и спираше някой камион да го вземе на стоп, така ходеше в други села, където никой не го познаваше, а когато се връщаше, носеше нечестно придобити пари. Ако успееше да го спипа, Консепсион Монтоя го гощаваше с голям пердах, който внукът изтърпяваше, защото все още зависеше от нея за изхранването си. Понякога полицаите го хващаха в хайки срещу дрогирани хлапетии, хвърляха му паметен бой и го затваряха в килия на хляб и вода, докато в някое от посещенията си там отец Бенито не го избавяше. Свещеникът беше непоправим оптимист и въпреки множеството доказателства за противното, поддържаше вярата си в човешката способност да се регенерира. Полицаите му предаваха с един последен ритник в задника изплашеното и покрито със синини и въшки момче. Баскът го качваше в камионетката си с ругатни и го завеждаше да си утоли глада в единственото заведение за такос[2] в селото, като му предричаше с присъщата си йезуитска безпощадност ужасяващ живот и ранна смърт, ако продължаваше да се държи като кучи син.

Пердахът на бабата, затворът и поученията на свещеника не послужиха за поука на Грегорио. Той продължи по същия път. Съседите, които го познаваха от дете, започнаха да го избягват. Когато останеше без пари, той отиваше с наведена глава при баба си, преструвайки се на смирен, и се наяждаше у дома с вечния фасул, люти чушки и царевица. Консепсион притежаваше повече здрав разум от отец Бенито и бързо изостави опитите да проповядва недостижими добродетели пред внука си; младежът нямаше ум за учене, нито желание да усвои занаят; за тези като него не се намираше никъде почтена работа. Видя се принудена да каже на Мириам, че синът й бе напуснал училище, но не й даде сърце да я натъжи с пълната истина, защото отдалеч майката не можеше да направи кой знае какво. Молеше се на колене вечер заедно с другите си двама внуци Грегорио да доживее, докато навърши осемнайсет години, когато щяха да го вземат за задължителната военна служба. Бабата с цялото си сърце презираше армията, но може би казармата щеше да успее да поправи това отклонило се от правия път внуче.

Грегорио Ортега не успя да усети благодатните ползи от молитвите на баба си, нито от свещите, запалени за негово благо в църквата. Броени месеци преди да получи повиквателно за казармата, успя да бъде приет в МС-13, позната повече като „Мара Салватруча“, най-кръвожадната от всички банди. Положи кървава клетва за вярност към другарите си преди всичко останало, преди семейство, жени, дрога и пари. Премина през суровото изпитание за кандидатите — монументален побой, нанесен от няколко членове на организацията с цел да бъде изпробвана тяхната закалка. От ритуала на посвещението излезе полумъртъв, с няколко счупени зъба и уринира кръв в продължение на две седмици. Но след като се възстанови, получи правото да си направи първата татуировка на МС-13. С времето, с натрупването на престъпления и спечелването на уважение, той се надяваше подобно на най-самоотвержените бойци цялото му тяло и лице да се покрият с татуировки. Беше чул, че в затвора в Пеликан Бей в Калифорния имало някакъв сляп салвадорец, който пожелал да му татуират дори бялото на очите.

За своето трийсет и три годишно съществуване организацията, възникнала в Лос Анджелис, бе разпростряла пипалата си и до други краища на Съединените щати, Мексико и Централна Америка с над седемдесет хиляди членове, отдадени на убийства, тормоз, отвличания, на трафик на оръжие, наркотици и хора, до такава степен прочула се със своята жестокост, че други банди възлагаха на нея най-мръсните си поръчки. В Централна Америка, където се ползваха с по-голяма безнаказаност, отколкото в Съединените щати или Мексико, гангстерите очертаваха територията си, оставяйки по своя път неразпознаваеми тела. Никой не се осмеляваше да се изпречи насреща им — нито полицията, нито войската. Съседите в квартала знаеха, че най-големият внук на Консепсион Монтоя се е присъединил към МС-13, но говореха за това шепнешком и при затворени врати, за да не си навлекат отмъщение. Отначало изолираха злощастната баба и другите й две внучета, никой не искаше да си докара беля до главата. Откакто живееха във време на репресии, бяха свикнали със страха и им беше трудно да си представят друг живот; МС-13 беше поредното бедствие, поредното наказание, че си жив, поредното основание да си предпазлив. Консепсион посрещна неприязънта с вдигната глава, без да дава вид, че забелязва мълчанието около себе си на улицата или на пазара, където ходеше всяка събота да продава тамалес[3] и дрехи втора ръка, изпращани от Мириам от Чикаго. Скоро Грегорио напусна района, престанаха да го виждат известно време и страхът, който предизвикваше в селото, понамаля. Имаше други, по-нeотложни проблеми. Консепсион забрани на децата да споменават по-големия си брат: „Няма защо да викаме нещастието“, ги предупреди.

Две години по-късно, когато Грегорио за пръв път се върна, имаше два златни зъба, обръсната глава и татуировки с формата на бодлива тел по шията, както и числа, букви и черепи по кокалчетата на пръстите. Изглеждаше пораснал с няколко сантиметра и там, където преди имаше кожа и кокали на хлапак, сега се виждаха мускули и белези на бандит. Беше намерил семейство и самоличност в редиците на „Салватруча“, не се налагаше да проси, можеше да си достави каквото пожелае: пари, дрога, алкохол, оръжие, жени, всичко му беше под ръка. Почти не си спомняше времената на унижение. Влезе в дома на баба си с тежки стъпки и оповести пристигането си с крясъци. Завари я да рони царевица с Евелин, докато Андрес, който почти не беше пораснал и изглеждаше по-малък за годините си, си пишеше домашните в другия край на единствената маса в къщурката.

Андрес мигом скочи със зяпнала уста от страх и възхищение пред по-големия си брат. За поздрав Грегорио го бутна ласкаво и го заклещи в ъгъла с няколко боксьорски хватки, излагайки на показ татуировките по свитите си в юмрук ръце. Сетне пристъпи към Евелин с намерението да я прегърне, но спря, преди да я е докоснал. В бандата беше усвоил недоверие и презрение към жените изобщо, ала сестра му правеше изключение. За разлика от другите жени, тя беше добра и чиста, още неразвило се момиченце. Замисли се за опасностите, които я дебнеха просто защото се беше родила жена, и се поздрави за закрилата, която беше способен да й даде. Никой нямаше да посмее да й навреди, защото щеше да му се наложи да се разправя с него и с бандата му.

Бабата успя да проговори и да го попита защо бе дошъл. Грегорио я изгледа с пренебрежение и след доста дълго мълчание отвърна, че е дошъл за нейната благословия. „Дано Господ ми го благослови — изломоти старицата така, както пожелаваше всяка вечер за внуците си, преди да си легнат, и добави шепнешком: — И дано Господ му прости.“

Младежът извади пачка кетцали[4] от джоба на широките си джинси, символично прихванати на височината на пубиса и ги подаде с гордост на баба си — първи принос към семейния бюджет, ала Консепсион Монтоя отказа да вземе парите и го помоли да не идва повече, защото давал лош пример на брат си и на сестра си. „Дърта скапана неблагодарница!“, изкрещя Грегорио и хвърли парите на пода. Тръгна си, като сипеше закани, и щяха да минат няколко месеца, преди отново да се отбие да види семейството си. В редките случаи, когато се появяваше в селото, причакваше братчето и сестричката си скрит на някой ъгъл, за да не бъде разпознат, в плен на онази несигурност, която носеше като кръст от детството си. Беше се научил да крие неувереността, в бандата се допускаше само демонстриране на самочувствие и мачизъм. Пресрещаше Андрес и Евелин в суматохата на излизащите от училище деца, подхващаше ги и ги повличаше към някоя тъмна уличка, където им даваше пари и ги разпитваше дали имаха вести от майка им. Девизът в бандата беше да се отърсят от всякаква привързаност, да отсекат с брадва всяка сантименталност; семейството беше обвързване, товар, никакви спомени, нито носталгия, да си мъж, а мъжете не плачат, мъжете не се оплакват, мъжете не обичат, мъжете се справят сами. Нужна е единствено храброст; честта се брани с кръв, уважението също се печели с кръв. Но противно на волята си Грегорио продължаваше да е свързан с брат си и сестра си заради спомена от споделените години. Обеща на Евелин празненство по случай петнайсетгодишния й рожден ден с разточителни разходи и подари велосипед на Андрес. Момчето няколко седмици го кри от баба си, но до нея достигнаха приказките на хората и тя го принуди да каже истината. Бабата го напердаши хубавичко за това, че бе приел подарък от бандит, нищо че му беше брат, и на другия ден продаде колелото на пазара.

Смесицата от страх и обожание, които Андрес и Евелин питаеха към Грегорио, се превръщаха в парализираща стеснителност в негово присъствие. Веригите с кръст на врата му, зелените авиаторски очила, американските ботуши, татуировките, плъзнали като зловредни насекоми по тялото му, славата му на убиец, безумният му живот, безразличието му към болката и смъртта, неговите тайни и престъпления, всичко ги очароваше. Разговаряха за страховития брат в забранен шепот, далеч от ушите на бабата.

Консепсион се страхуваше Андрес да не последва примера на брат си, но момчето не притежаваше характера на гангстер, беше прекалено умен, предпазлив и не обичаше неподредеността. Мечтаеше да се изнесе на север и да живее в благоденствие. Планът му беше да спечели пари в Съединените щати и да води живот на просяк, спестявайки, за да отведе Евелин и баба си. Да им осигури добър живот там. Щяха да отпътуват с почтен водач, който щеше да им осигури паспорти със съответните визи и сертификати за ваксинации срещу хепатит и тиф, каквито гринговците искаха понякога. Щяха да живеят заедно с майка си в циментова къща с вода и електричество. Но най-първо трябваше да емигрират. Да пътуват през Мексико пеш или на покрива на товарни влакове — това бе огнено кръщение, в което трябваше да се изправят срещу въоръжени с мачете нападатели и срещу полицаи с кучета. Който паднеше от влака, губеше краката или живота си, а който успееше да прекоси границата, рискуваше да умре от жажда в пустинята на Щатите или прострелян от фермерите, които излизаха на лов за емигранти като за диви зайци. Това разказваха младежите, които бяха предприели пътуването и се връщаха депортирани с „автобуса на сълзите“, изгладнели до смърт, дрипави и изтощени, но не и сломени. Съвземаха се за няколко дни и отново потегляха. Андрес познаваше един, който бе опитвал осем пъти и се готвеше за деветия, но на него самия му липсваше подобна смелост. Предпочиташе да чака, защото майка му му беше обещала да му намери водач веднага след като завършеше училище, още преди да го вземат войник.

На бабата й беше омръзнало да слуша за плана на Андрес, но Евелин изпитваше удоволствие да чуе и най-дребните подробности, въпреки че не й се живееше на друго място. Познаваше само селото си и дома на баба си. Споменът за майка й продължаваше да е жив, ала вече не очакваше със същото нетърпение картичките, нито редките телефонни обаждания. Нямаше време да мечтае. Ставаше в зори, за да помага на баба си, и отиваше до кладенеца за вода, пръскаше утъпкания пръстен под, за да не се вдига прах, пълнеше печката с дърва, претопляше черния фасул, когато беше останал от предния ден, правеше царевични питки, пържеше мекици с банани, които растяха в двора, прецеждаше сладко кафе за баба си и Андрес. Трябваше да се нахранят също кокошките и да се простре накиснатото от предната вечер пране. Андрес не участваше в тези дейности, това бяха женски работи; той отиваше на училище преди сестра си, за да порита топка с другите момчета.

Евелин се разбираше с баба си без думи, в танц от повтарящи се жестове и методични домакински задачи. В петък и двете започваха работа в три сутринта, приготвяха плънката за тамалес, а в събота увиваха сместа в бананови листа, варяха ги и ги отнасяха за продан на пазара. Като всеки търговец, бил той съвсем дребен, бабата плащаше такса за покровителство на бандитите и престъпниците, които оперираха безнаказано в района, а понякога също и на полицаите. Сумата беше минимална, съответстваща на мизерните й доходи, но й я вземаха със заплахи, а ако не платеше, изхвърляха стоката в канавката и й удряха по няколко шамара. Като приспаднеше продуктите и таксата, й оставаше толкова малка печалба, че едва й стигаше да нахрани внучетата. Без пратките на Мириам щяха да тънат в нищета. В неделя и по празник, ако имаха късмет отец Бенито да е там, бабата и внучката ходеха да метат църквата и да подреждат цветята за службата. Богомолките от селото подаряваха сладки на Евелин. „Брей, к’ва убавица е наш’та Евелин. Крий я, доня Консепсион, да не я похаби някой мъж без сърце“, говореха.

Втория петък от февруари тялото на Грегорио Ортега осъмна заковано на моста над реката, покрито със засъхнала кръв и изпражнения и с картон със страшните и известни на всички инициали МС на врата. Сините мухи бяха започнали своето гнусно угощение много преди да пристигнат първите любопитни и трима униформени от Националната гражданска полиция. В последвалите часове тялото започна да вони и около пладне хората взеха да се разотиват, прогонени от жегата, мириса на разлагаща се плът и страха. Край моста останаха само полицаи в очакване на заповеди, един отегчен фотограф, изпратен от друго село, за да отрази „кървавото деяние“, както го нарече, при все че то не представляваше никаква новост, и Консепсион Монтоя с внуците си Андрес и Евелин — и тримата мълчаливи и неподвижни.

— Отведете пиленцата си, бабо, тази гледка не е за тях — й нареди онзи, дето беше начело на полицаите.

Ала Консепсион седеше закована като старо дърво в земята. И преди беше виждала подобни жестокости, бяха изгорили жив баща й и двама нейни братя през войната, мислеше, че повече никое издевателство не бе в състояние да я изненада, но когато някаква съседка дотича да й каже какво е видяла на моста, супникът се изплъзна от ръцете й, разпилявайки по земята брашнената смес за тамалес. От доста време очакваше най-големият й внук да се озове в затвора или да свърши дните си в някое сбиване, но никога не си бе представяла такъв край.

— Хайде, старо, махай се оттук, преди да съм се ядосал — повтори началникът на полицаите и я побутна.

Най-сетне Андрес и Евелин се окопитиха от вцепенението, хванаха баба си от двете страни, отлепиха краката й от земята и я повлякоха с препъвания. Консепсион внезапно бе остаряла, влачеше крака превита като старица. Вървеше, загледана в земята, главата й се люшкаше насам-натам, а тя повтаряше: „Дано Господ ми го благослови и му прости“.

На отец Бенито се падна тъжната задача да се обади на майката на Грегорио, да й съобщи за нещастието, сполетяло сина й, и да се помъчи да я успокои по телефона. Мириам хлипаше, без да може да осъзнае случилото се. Следвайки строгите указания на Консепсион, отецът не й разказа подробности, каза й само, че става дума за злополука, свързана с организираната престъпност както толкова други произволни убийства, извършвани всеки ден. Грегорио беше поредната жертва на вилнеещото насилие. Безсмислено бе да идва за погребението, й каза, защото нямаше да успее да пристигне навреме, но трябваха пари за ковчега, за гробно място и други разходи; той се ангажираше да погребе по християнски сина й и да отслужи молитви за спасението на душата му. Не обясни също така на Мириам, че тялото се намираше в хранилище на шейсет километра разстояние и щяха да го дадат на семейството едва след полицейския доклад, който можеше да отнеме месеци, освен ако не се платеше нещо под масата, за да забравят всички за аутопсията. Част от парите щяха да послужат за тази цел. Изпълнението на въпросната неблагодарна формалност също се падаше на него.

На обратната страна на окачения на шията на Грегорио картон с инициалите на „Мара Салватруча“ имаше надпис, че така умират предателите и техните семейства. Никой не узна в какво се състоеше предателството на Грегорио Ортега. Смъртта му беше предупреждение към членовете на бандата, в случай че някой се разколебаеше в своята лоялност и същевременно подигравка с Националната гражданска полиция и с хвалбите й, че контролирала престъпността, както и заплаха към населението. Отец Бенито узна за надписа на картона от един от полицаите и счете за свой дълг да уведоми Консепсион Монтоя за опасността, на която бе изложено семейството. „И какво предлагате да направим, отче?“, му отвърна жената. Реши, че Андрес ще трябва да придружава Евелин на отиване и връщане от училище и вместо да хващат прекия път през зеленината на банановите насаждения, вече ще вървят по шосето, въпреки че така пътят им се удължаваше с двайсет минути. Но не се наложи Андрес да изпълнява този план, тъй като сестра му отказа да ходи повече на училище.

Още тогава стана ясно, че гледката на брат й на моста е смутила ума и речта на Евелин. Същата година момичето щеше да навърши петнайсет години, вече се забелязваха наченки на женски форми по тялото й и тя започваше да преодолява своята срамежливост. Преди убийството на Грегорио проявяваше смелост да взема участие в клас, знаеше модерните песни и заедно с другите девойчета на площада хвърляше погледи към момчетата с престорено безразличие. Ала след описания зловещ петък загуби апетит и способността си гладко да ниже сричките една след друга; заекваше толкова много, че дори на баба й не достигаше обич да се мъчи да я разбира.

Лусия

Чили

Майка й Лена и брат й Енрике бяха двата стълба в детството и младостта на Лусия Марас, преди военният преврат да й отнеме брата. Баща й беше загинал в автомобилна катастрофа, когато тя беше съвсем малка, и за нея той като че ли изобщо не бе съществувал, при все че образът на някакъв баща остана, макар и мъгляв, да витае в съзнанието на двете деца. Сред малкото спомени на Лусия, толкова смътни, сякаш не бяха спомени, а по-скоро описани от брат й сцени, тя се виждаше в зоологическата градина на раменете на баща си, вкопчена с две ръце в черната му, твърда коса, разхождаща се между клетките на маймуните. В друг също толкова неясен спомен тя беше на въртележка, яхнала еднорог, а той, прав до нея, я придържаше за кръста. В нито една от тези картини не се появяваха брат й или майка й.

Лена Марас, която беше обичала този мъж от седемнайсетгодишна възраст с безусловна всеотдайност, посрещна трагичната вест за смъртта му и успя да го оплаква само няколко часа, защото след това установи, че лицето, което току-що бе идентифицирала в държавната болница, където й показаха покритото с чаршаф тяло, положено върху метална маса, беше всъщност един непознат, а бракът й колосален провал. Същият офицер карабинер, който й съобщи за случилото се, отново дойде по-късно, придружен от детектив от отдела за разследвания, който започна да й задава въпроси, доста жестоки при дадените обстоятелства и без връзка с катастрофата. Наложи се два пъти да й повторят, за да може Лена да проумее какво искаха да й кажат. Мъжът й практикувал бигамия. На сто и шейсет километра, в някакъв провинциален град имало друга жена, жертва на същата измама като нея, която вярвала, че е негова законна съпруга и майка на единствения му син. Мъжът й бе водил двойствен живот в продължение на години, прикриван от работата си, свързана с пътувания, която му служела като претекст за продължителни отсъствия. Понеже първият му брак бил сключен с Лена, втората връзка нямала законна сила, но синът бил припознат и носел фамилията на баща си.

Скръбта на Лена се превърна в ураган от омраза и закъсняла ревност; прекара месеци в търсене на лъжи и премълчавания, мъчеше се да свърже нещата, за да намери обяснение за всяко подозрително действие, всяка лъжовна дума, всяко неспазено обещание, подлагайки на съмнение дори начините, по които се бяха любили. В желанието си да разбере повече за другата жена, предприе пътуване до провинцията, за да я шпионира, и видя, че тя беше млада, невзрачна на вид, размъкната и с очила — съвсем различна от кокетката, която си бе представяла. Наблюдаваше я от разстояние и я преследваше на улицата, но никога не я доближи. Няколко седмици по-късно, когато жената й се обади с предложение да се срещнат и обсъдят положението, тъй като и двете еднакво бяха страдали и децата им имаха общ баща, Лена рязко я сряза. Нямаха нищо общо, й каза; греховете на въпросното лице бяха единствено негови и той със сигурност щеше да си плати в чистилището.

Омразата разяждаше живота й, но в един момент осъзна, че мъжът й продължава да я измъчва дори от гроба и че собственият й гняв е по-разрушителен от изневярата. Тогава се реши на драконовска разправа: съсече измамника с един удар — унищожи всички негови снимки, изхвърли вещите му, престана да се вижда с общите приятели и прекъсна всякакви контакти със семейство Марас, но запази фамилното си име, защото него носеха децата й.

Енрике и Лусия получиха съвсем просто обяснение — татко е загинал в катастрофа, но животът продължава и не е здравословно да се мисли за отишлите си. Трябва да прелистят страницата, достатъчно е да го включат в молитвите си, за да почива душата му в мир. Лусия можеше да си го представи единствено въз основа на две чернобели снимки, които брат й бе спасил, преди Лена да ги открие. На тях се виждаше висок, слаб мъж с изразителни очи и намазана с брилянтин коса. На едната беше много млад с униформа на Военноморския флот, където беше учил и работил известно време като звукоинженер, а на другата беше с Лена и с няколкомесечния Енрике в ръце. Роден беше в Далмация и бе емигрирал в Чили с родителите си като дете, подобно на Лена и стотици други хървати, влезли в страната като югославяни и установили се на север. Запознал се с Лена на фолклорен фестивал и откритието, че историите им толкова си приличат, подхранило очарованието на любовта, но всъщност двамата били съвсем различни. Лена била сериозна, консервативна и религиозна; той бил весел, бохем и непочтителен; тя спазвала правилата безусловно, била работлива и пестелива; той бил мързелив и прахосник.

Лусия отрасна без никаква информация за баща си, тъй като темата беше табу в дома й; Лена не я забрани, но я избягваше със стиснати устни и свъсени вежди. Децата се научиха да сдържат любопитството си. Само в няколко единични случаи Лена бегло спомена съпруга си, но чак в последните седмици на живота си все пак си позволи да говори за него и да отговори на въпросите на Лусия. „От мен си взела чувството за отговорност и силата; на баща си може да благодариш, че ти е дал чар и бърза мисъл, но нито един от недостатъците си, които бяха много“, й каза.

В детството й отсъствието на баща бе за Лусия като някаква заключена стая, херметично затворена врата, пазеща кой знае какви тайни. Какво ли щеше да се покаже, ако отвореше тази врата? Кого ли щеше да намери в онази стая? Колкото и внимателно да се взираше в мъжа на снимките, не успяваше да се свърже с него, той беше чужд. Когато я питаха за презимето й, първото, което съобщаваше със скръбно лице, за да избегне възможни въпроси, беше, че татко й е починал. Това будеше съжаление — клетото дете беше полусираче — и никой не разпитваше повече. Тайничко завиждаше на Адела, най-добрата й приятелка, единствено дете на разведени родители, глезена като принцеса от баща си — лекар специалист по присаждане на жизненоважни органи, който непрекъснато пътуваше до Съединените щати и й носеше кукли, говорещи на английски, и червените лачени обувки на Дороти от „Вълшебникът от Оз“. Той преливаше от обич и смях, водеше Адела и Лусия в салона за чай на хотел „Крильон“ и ги черпеше сладолед в гарнирани със сметана чаши; ходеха и в зоологическата градина да гледат тюлените, и в Горския парк да яздят на кон, но разходките и играчките бяха най-малкото нещо. Най-прекрасните моменти за Лусия бяха, когато вървеше хваната за ръка от бащата на приятелката си и пред хората изглеждаше, че Адела й е сестра и двете споделят тоя приказен родител. Копнееше с религиозен плам въпросният съвършен мъж да се ожени за нейната майка и да й стане пастрок, но небесата не откликнаха на това нейно желание както и на толкова други.

По онова време Лена Марас беше млада и красива жена с квадратни рамене, дълга шия и предизвикателни очи с цвят на спанак, която бащата на Адела така и не посмя да ухажва. Строгите й костюми с мъжка жилетка и благоприлични блузи не можеха да скрият прелъстителките й форми, ала поведението й налагаше уважение и дистанция. Претендентите биха се тълпили около нея, ако им беше позволила, но тя се вкопчи във вдовството с високомерното достойнство на императрица. Лъжите на съпруга й посяха в нея неизлечимо недоверие към мъжкото съсловие като цяло.

Енрике Марас, с три години по-голям от сестра си, пазеше няколко идеализирани или измислени спомена за баща си, които шепнешком споделяше с Лусия, ала с времето тази носталгия постепенно се разсея. Не го интересуваше бащата на Адела с неговите гринговски подаръци и чаши сладолед в хотел „Крильон“. Искаше собствен баща по поръчка, някого, на когото да прилича, като порасне, някого, в когото да се разпознае, като се погледне в огледалото, когато дойдеше време да се бръсне, някой, който да го научи на основните неща за един истински мъж. Майка му му повтаряше, че той е мъжът в къщата, отговорен за нея и за сестра си, понеже ролята на мъжете е да защитават и да се грижат. Веднъж събра смелост да я попита как се научава това без баща, а тя сухо му отвърна да импровизира, защото дори и баща му да бил жив, нямало да може да му послужи за пример. Нищо не би научил от него.

Братът и сестрата бяха толкова различни един от друг, колкото и техните родители. Докато Лусия се губеше в лабиринтите на трескаво въображение и неизчерпаема любознателност, с отворено за човешкото страдание и за малтретираните животни сърце, Енрике беше само мозък. От дете проявяваше агитаторски устрем, който отначало предизвикваше смях, но впоследствие се превърна в досаден; никой не понасяше този прекалено пламенен хлапак, излъчващ чувство за превъзходство и притежаващ комплекс на проповедник. Докато членуваше в организацията на скаутите, в продължение на години не сваляше униформата с къси панталони и се опитваше да убеди всеки, който имаше лошия късмет да се изпречи на пътя му, в предимствата на дисциплината и на живота под открито небе. По-късно пренасочи въпросното патологично упорство към философията на Гурджиев[5], към теологията на освобождението и откровенията на ЛСД, докато накрая намери окончателното си призвание при Карл Маркс.

Пламенните диатриби на Енрике сърдеха майка му, за която левите идеи бяха празни приказки, много шум за нищо, и не вълнуваха сестра му, вятърничава гимназистка, интересуваща се предимно от момчета за по един ден и рок певци. С късата си брада, дълга коса и черен каскет Енрике подражаваше на прочутия борец Че Гевара, загинал в Боливия преди няколко години, през 1967-а. Беше изчел произведенията му и го цитираше на всяка крачка, дори и неподходящо, предизвиквайки експлозивни избухвания от страна на майка си и сляпото възхищение на сестра си.

В края на седемдесетте години предстоеше Лусия скоро да завърши гимназия, когато Енрике се вля в силите, подкрепящи социалистическия кандидат за президент Салвадор Алиенде, който за мнозина представляваше въплъщение на самия дявол. Според Енрике спасението на човечеството се криеше в унищожението на капитализма посредством революция, призвана да срине всичко до основи. Затова изборите бяха просто фарс, но след като се представяше уникалната възможност да гласува за марксист, трябваше да я използва. Останалите кандидати обещаваха реформи в рамките на познатото, докато програмата на левицата беше радикална. Десницата разгърна терористична кампания, предричайки, че Чили щяло да се превърне във втора Куба, че руснаците щели да отвличат чилийски деца, за да им промиват мозъците, че щели да разрушат църквите, да изнасилват монахините и екзекутират свещениците, че щели да отнемат замята от законните й собственици и да сложат край на частната собственост, че дори най-бедният селянин трябвало да се прости с кокошките си и да работи като роб в сибирските лагери.

Въпреки кампанията за всяване на страх везните натежаха в полза на левите партии, които се обединиха в коалицията Единен фронт начело с Алиенде. Пред ужаса на онези, които винаги бяха упражнявали властта в страната, и пред очите на Съединените щати, които наблюдаваха чилийските избори след горчивия опит с Фидел Кастро и неговата революция, Единният фронт победи през 1970 г. Най-изненадан вероятно беше самият Алиенде, който три пъти преди това се беше явявал като кандидат и често се шегуваше, че на гроба му ще може да се прочете следният епитаф: „Тук почива бъдещият президент на Чили“. Вторият изненадан беше Енрике Марас, който неочаквано бе лишен от възможността да бъде в опозиция. Ала това бързо се промени веднага след като първоначалната еуфория се уталожи.

Триумфът на Салвадор Алиенде, първият марксист, избран с демократични избори, привлече вниманието на целия свят и по-специално на Централното разузнавателно управление на Съединените щати. Да управлява с подкрепата на партии с различни платформи и в условията на безмилостна война срещу него, водена от опозицията, нямаше как да не се окаже невъзможна задача и това скоро щеше да проличи, когато се отприщеше бурята, продължила три години и разклатила основите на обществото. Никой не можеше да е безразличен.

За Енрике Марас истинската, задължителна революция беше кубинската и реформите на Алиенде само я отлагаха. Неговата ултралява партия саботира правителството също толкова пламенно, колкото и десницата. Малко след изборите Енрике заряза учението и напусна майчиния си дом, без да остави адрес. Рядко щяха да получават новини от него, когато се отбиваше или се обаждаше винаги набързо, дейността му беше тайна. Продължаваше да е с брада и дълга коса, но вече не носеше каскет и ботуши и изглеждаше по-замислен. Вече не се хвърляше в атака, въоръжен с азбучни клишета срещу буржоазията, религията и американския империализъм; научил се беше да изслушва с престорена вежливост ретроградните мнения на майка си и простотиите на сестра си, както сам ги наричаше.

Лусия беше украсила стаята си с плакат на Че Гевара, защото нейният брат й го беше подарил, защото този революционер й се струваше секси и за да дразни майка си, която го смяташе за престъпник. Имаше също няколко диска на певеца и композитор Виктор Хара. Известни й бяха протестните му песни и някои лозунги за „марксистко-ленинския авангард на работническата класа и на потиснатите маси“, за какъвто се определяше партията на Енрике. Присъединяваше се към многолюдните демонстрации в защита на правителството, викайки до прегракване обединеният народ никога няма да бъде победен, а седмица по-късно със същия ентусиазъм тръгваше с приятелките си в друга, също толкова многобройна демонстрация да протестира срещу същото правителство, което беше подкрепяла няколко дни по-рано. Повече от каузата я интересуваше шумотевицата и викането по улиците. По отношение на идеологическата й праволинейност имаше още много да се желае, укори я веднъж Енрике, когато отдалеч я зърна в марш на опозицията. На мода бяха миниполите, ботушите с платформа и силно гримираните очи — все атрибути, които Лусия възприе — както и хипитата, чеда на цветята, на които малцина чилийски младежи подражаваха, като танцуваха дрогирани и с дайрета и се любеха в парковете по модела на Лондон и Калифорния. Лусия не стигна дотам, защото майка й никога не би й позволила да се събира с тези пасторални дегенерати, както ги наричаше.

Предвид на това, че в страната се говореше само за политика и тази тема предизвикваше бурни раздори между роднини и приятели, Лена наложи в дома си закона на мълчанието по тези въпроси така, както го бе наложила по отношение на съпруга си. За Лусия, която преживяваше периода на пубертета с неговото бунтарство, идеалният начин да се противопостави на майка си бе споменаването на Алиенде. Лена се прибираше вечер пребита от работния ден, от ужасния обществен транспорт, от движението, блокирано от стачки и демонстрации, и от вечните опашки за някакво мършаво пиле или цигари, без които не можеше да живее, ала въпреки това намираше сили да удря по тенджерите заедно със съседките от квартала в знак на анонимен протест срещу недоимъка в частност и социализма изобщо. Олелията от тези тенджери започваше с няколко самотни удара в някой двор и към нея скоро се присъединяваха други в оглушителен хор, който заливаше районите на средните и висши обществени класи като предвестник на апокалипсиса. Заварваше дъщеря си седнала по турски пред телевизора или клюкарствайки по телефона, надула докрай любимите си песни.

Това неосъзнато момиченце с тяло на жена и мозък на сополанка я тревожеше, но още повече се безпокоеше за Енрике. Страхуваше се синът й да не се окаже луда глава от онези, дето копнееха да вземат властта чрез насилие.

Дълбоката криза, която разделяше страната, стана непоносима. Селяните обсебваха земи, за да правят селскостопански комуни, банките и промишлените предприятия биваха експроприирани, медните мини в северните части на страната, управлявани винаги от американски компании, бяха национализирани; оскъдицата стана повсеместна, липсваха игли и превръзки в болниците, резервни части за машините, мляко за кърмачетата; хората живееха в параноя. Работодателите саботираха икономиката, като изтегляха основни стоки от пазара, а в отговор работниците се организираха в комитети, прогонваха началниците и поемаха собствеността над промишлените предприятия. По централните улици се виждаха групички от работници около запалени огньове да охраняват офисите и магазините на десните сектори, а по селата имаше денонощна стража, бранеща селяните от предишните господари. Побойници имаше и в двата лагера. Въпреки военната обстановка левицата увеличи процента на гласовете си в парламентарните избори през март. Тогава опозицията, която от три години заговорничеше, разбра, че саботажът не беше достатъчен, за да бъде съборено правителството. Трябваше да се прибегне до оръжие.

Във вторник на 11 септември 1973 година военните се вдигнаха на бунт срещу правителството. Сутринта Лена и Лусия чуха ниско прелитащи в строй хеликоптери и самолети, показаха се навън и видяха танкове и камиони да настъпват в полупустите улици. Нито един телевизионен канал не работеше, излъчваха само неподвижна геометрична скица. От радиото научиха за военния метеж и едва часове по-късно, когато бе възстановено предаването по държавния телевизионен канал, разбраха какво означаваше това — на екрана се появиха четирима генерали в бойни униформи пред знамето на Чили и обявиха края на комунизма в достойната родина заедно с разпоредби, които населението трябваше да спазва.

Бе обявено военно положение, Конгресът бе разпуснат за неопределен срок от време и гражданските права преустановени, докато почитаемите Въоръжени сили не възстановяха закона, реда и ценностите на западната християнска цивилизация. Обявиха, че Салвадор Алиенде пуснал в ход план за екзекутирането на стотици хиляди лица от опозицията в безпрецедентен геноцид, но те го изпреварили и успели да предотвратят замисъла му. „Какво ще стане сега?“, попита Лусия майка си, разтревожена, защото неудържимата радост на Лена, която отвори бутилка шампанско, за да отпразнува събитието, й се стори зла поличба; някъде брат й Енрике може би беше изпаднал в отчаяние. „Нищо, дъще, тук военните зачитат Конституцията, скоро ще свикат избори“, отвърна й Лена, без да допусне, че щяха да минат повече от шестнайсет години, докато това се случи.

Майката и дъщерята останаха заключени в апартамента до вдигането на забраната за излизане два дни по-късно и успяха да се измъкнат за кратко да напазаруват провизии. Нямаше вече опашки и в магазините имаше купища пилета, но Лена не купи, тъй като й се сториха прекалено скъпи, затова пък се сдоби с няколко стека цигари. „Къде бяха пилетата вчера?“, попита Лусия. „Алиенде ги е крил в частната си изба“, отговори майка й.

Разбраха, че президентът бе загинал при бомбардировката над президентския дворец, чието повторение се излъчваше до безсъзнание по телевизията, и чуха слухове за тела в река Мапочо, която течеше през града; говореше се за големи клади, на които изгаряли забранени книги, и за хиляди заподозрени, наблъскани във военни камиони и откарани в набързо импровизирани затвори като Националния стадион, където само няколко дни преди това се бяха играли футболни мачове. Обитателите в квартала на Лусия бяха също толкова еуфорични като майка й, но тя изпитваше страх. Някакъв дочут мимоходом коментар остана да звучи в гърдите й като заплаха, насочена пряко срещу нейния брат: „Проклетите комунисти ще бъдат закарани в концентрационни лагери и първият, който се осмели да протестира, ще бъде разстрелян така, както тези нещастници планираха да стрелят по нас“.

Когато плъзна слухът, че тялото на Виктор Хара с осакатени ръце е било хвърлено в някакъв беден квартал за назидание, Лусия плака безутешно часове наред. „Това са просто приказки, дъще, преувеличават. Чудят се вече какво да измислят, за да оклеветят Въоръжените сили, които спасиха страната от лапите на комунизма. Как можеш да си помислиш, че подобно нещо може да се случи в Чили?“, й каза Лена. По телевизията предаваха анимационни филми и военни прокламации, страната беше спокойна. За пръв път съмнение се прокрадна у Лена, когато видя името на сина си в един от черните списъци, с които се подканваха фигуриращите в тях да се явят в полицейските участъци.

Три седмици по-късно няколко цивилни въоръжени мъже, които нямаше нужда да се идентифицират, нахлуха в апартамента на Лена, търсейки двете й деца — Енрике, обвинен, че е революционер, и Лусия като симпатизантка. Лена не беше получавала вести от сина си от месеци насам, а и дори да имаше, не би казала на тези мъже. Лусия беше останала да преспи у някаква приятелка заради вечерния час и майка й прояви благоразумие и не се изплаши от заплахите и плесниците. С удивително спокойствие обясни на агентите, че синът й бе напуснал семейството и не знаеха нищо за него, а дъщеря й бе в Буенос Айрес на екскурзия. Тръгнаха си с предупреждението, че щяха да се върнат, за да я отведат, освен ако не се появяха децата й.

Лена предположи, че подслушват телефона й, и изчака до пет сутринта, когато свършваше вечерният час, за да иде да предупреди Лена в дома на приятелката й. Сетне отиде при кардинала, който бе близък приятел на семейството още отпреди да се изкачи по небесните стъпала на Ватикана. Никога не бе молила за услуги, но в този момент забрави всякаква гордост. Кардиналът, сломен от ситуацията и от опашките молещи хора, беше така добър да я изслуша и да издейства убежище за Лусия в посолството на Венесуела. Посъветва Лена също да се махне, преди политическата полиция да е изпълнила заканата си. „Оставам тук, Ваше Преосвещенство. Никъде няма да отида, докато не разбера какво става със сина ми Енрике“, отвърна тя. „Ако го намерите, елате пак, Лена, защото момчето ще има нужда от помощ.“

Ричард

Бруклин

Ричард Боумастер прекара нощта на въпросната януарска събота в полулегнало положение, облегнат на стената, и с изтръпнали от тежестта на главата на Лусия крака, беше ту буден, ту в полусън, замаян от вълшебната бисквитка. Не помнеше да е бил толкова щастлив от много време насам. Качеството на хранителните продукти с марихуана не беше постоянно и трудно можеше да се изчисли колко да консумира човек, за да постигне желания ефект, без да се изстреля като ракета в небесата. При пушенето дозирането беше по-добро, но димът предизвикваше астма в него. Последната порция се оказа доста силна, трябваше да си отчупят по-малки парчета. Тревата му помагаше да се отпусне след тежък работен ден или да отпъжда призраците, в случай че му се явяваха от злите. Не че вярваше в призраци, разбира се, че не — беше разумен човек. Но му се привиждаха. В света на Анита, който беше споделял няколко години с нея, животът и смъртта бяха неизменно преплетени и добрите и злите духове присъстваха навсякъде. Признаваше, че е алкохолик, и затова в продължение на години избягваше да пие, но не смяташе, че проявява зависимост от други вещества, нито че страда от сериозни пороци, освен ако карането на колело не представляваше зависимост или порок. Малкото марихуана, която консумираше, определено не влизаше в тази категория. Ако предната вечер бисквитата не го беше зашеметила толкова силно, той би станал веднага след угасването на огъня в камината и би си легнал, вместо да дреме, седнал на земята, и да осъмне с вцепенени мускули и размекната воля.

През тази нощ на намалена бдителност демоните му настървено го връхлетяха и го мъчиха както докато беше полубуден, така и насън. Преди години се бе помъчил да ги заключи в блиндирано отделение на паметта си, но се отказа, защото заедно с демоните си тръгваха и ангелите. По-късно се научи да култивира спомените си, включително най-мъчителните, защото без тях щеше да изглежда, че никога не е бил млад, че никога не е обичал, че никога не е бил баща. Ако цената за всичко това беше допълнително страдание, предпочиташе да я плати. Понякога демоните печелеха битката срещу ангелите и тогава се появяваше парализираща мигрена, която също влизаше в цената. Носеше товара на тежкия дълг заради допуснати грешки, дълг, несподелен с никого до тази зима на 2016 година, когато обстоятелствата насила щяха да разтворят сърцето му. Отварянето вече бе започнало през тази нощ, която прекара излегнат на пода между две жени и едно смешно куче, мъчейки се да пропъди поне за кратко миналото си, докато навън Бруклин спеше.

Когато включваше компютъра си, на екрана се появяваше снимка на Анита и Биби, които или го обвиняваха, или му се усмихваха в зависимост от настроението му през деня. Това не беше напомняне, не му беше нужно. Ако паметта му изменеше, Анита и Биби го очакваха в безвремието на сънищата. Понякога някой особено жив сън залепваше за кожата му и го караше да живее през целия ден с единия крак в този свят, а с другия, стъпил в несигурната почва на зловещ кошмар. Когато изгасеше лампата преди да заспи, извикваше в съзнанието си Анита и Биби с надеждата да ги види. Знаеше, че сънищата нощем са плод на собствения му ум, но след като той беше способен да го наказва с кошмари, нима не можеше да му доставя и наслада — уви, досега не беше открил метод за произвеждане на утешителни сънища.

С времето скръбта му беше променила цвета и плътността си. Отначало беше червена и пробождаща, сетне стана сива, дебела и груба като зебло на чувал. Свикна със сподавената болка, приобщи я към ежедневните си дразнители редом с киселините в стомаха. Вината обаче си оставаше все същата — студена и твърда като стъкло, безмилостна. Приятелят му Орасио, който винаги беше склонен да изтъква доброто и да омаловажава злото, го обвини веднъж, че е влюбен в нещастието: „Прати суперегото си по дяволите, човече. Като изследваш всяко свое действие от миналото и настоящето и се самобичуваш, ти вършиш извращение, допускаш греховна надменност. Не си толкова значим. Трябва да си простиш веднъж завинаги, така както Анита и Биби са ти простили“.

Лусия Марас му беше казала веднъж полу на шега, че е на път да се превърне в хипохондричен и страхлив старик. „Ама аз вече съм“, й бе отвърнал в опит да откликне със същата шеговитост, ала се почувства наранен, защото това беше неопровержима истина. Стояха прави на една от онези ужасни социални сбирки на катедрата за изпращане на някаква преподавателка, която се пенсионираше. Той отиде при Лусия с чаша вино за нея и с минерална вода за себе си; тя беше единственият човек, с когото имаше желание да разговаря. Индийката беше права, той живееше напрегнат. Гълташе с шепи витаминозни хранителни добавки, защото смяташе, че ако здравето му се разклатеше, всичко щеше да иде по дяволите и сградата на самото му съществуване щеше да рухне. Беше поставил аларма в дома си, защото беше чул, че в Бруклин — всъщност както навсякъде — крадците влизаха посред бял ден; защитаваше компютъра си и мобилния си телефон с толкова сложни пароли срещу хакерите, че понякога самият той ги забравяше. Освен това имаше застраховки за колата, за здраве, за живот… с една дума, липсваше му само застраховка срещу най-лошите спомени, които го връхлитаха, когато излезеше от рутината и когато липсата на ред го объркваше. Втълпяваше на студентите си, че редът е изкуство на разумните същества, битка без примирие срещу центробежните сили, тъй като естествената динамика на всичко съществуващо е експанзията, възпроизводството и хаосът; а като доказателство е достатъчно да се приведе като пример човешкото поведение, кръвожадността в природата и безкрайната сложност на вселената. За да поддържа поне някаква привидност на ред, той не се отпускаше, държеше живота си под контрол с военна дисциплина. За тази цел изготвяше списъци и поддържаше стриктен календар; и двете предизвикаха бурен смях у Лусия, когато ги откри. Лошото в това, че работеха заедно, беше, че нищо не й убягваше.

— Как си представяш старостта си? — го беше попитала тя веднъж.

— Вече съм добре настанен в нея.

— Не, човече, остават ти още около десетина години.

— Надявам се да не живея дълго, би било цяло нещастие. Идеалното би било да умра в отлично здраве, да кажем на около седемдесет и пет години, когато тялото и умът ми още действат както се полага.

— Струва ми се добър план — бе казала тя весело.

Ричард говореше сериозно. На седемдесет и пет годишна възраст трябваше да намери ефикасен начин да премахне себе си. Когато настъпеше този момент, щеше да иде в Нови Орлеан и да се настани с музиканти на открито между чудатите персонажи във френския квартал. Там възнамеряваше да свърши дните си, свирейки на пиано с възхитителни негри, които щяха да го приемат в състава си от състрадание, а той щеше да изпадне в забрава от звуците на тромпета и на саксофона, оглушал от африканската възторженост на ударните инструменти. Ако това желание обаче беше прекалено амбициозно, тогава щеше да си тръгне мълком от света под някой едва дишащ вентилатор в стар бар, с утехата от ритъма на меланхоличен джаз, посръбващ екзотични коктейли и без да го е грижа за последиците, защото смъртоносното хапче щеше да е в джоба му. В тази последна нощ можеше да си пийне на воля.

— Не ти ли трябва партньорка, Ричард? Някоя в леглото ти например? — го бе попитала Лусия, дяволито намигайки.

— Изобщо не.

Нима трябваше да й разказва за Сюзън. Връзката им нямаше значение нито за Сюзън, нито за него. Той беше уверен, че е един от многото любовници, които й помагаха да понася нещастния си брак, който според него би трябвало да е приключил още преди години. Избягваха тази тема, Сюзън не говореше за това и той не я разпитваше. Бяха колеги, добри другари, свързани с чувствено приятелство и интелектуални интереси. Срещите им преминаваха без никакви усложнения всеки втори четвъртък на месеца винаги в един и същи хотел, тъй като тя беше толкова методична, колкото и той. Един следобед в месеца им беше достатъчен, всеки си имаше собствен живот.

Самата мисъл да застане срещу жена на събиране като това, да търси тема за разговор и да опипва терена за следваща стъпки, би разбудила язвата на Ричард допреди три месеца, но откакто Лусия живееше в мазето му, той си представяше диалози с нея. Питаше се защо точно с нея, след като имаше по-благоразположени жени като съседката му например, която му беше намекнала, че можеха да са любовници, понеже живееха близо един до друг и от време на време тя се грижеше за котките му. Единственото обяснение за тези въображаеми разговори с чилийката беше, че самотата започваше да му тежи — още един признак на старостта, си казваше. Няма нищо по-тъжно от стърженето на вилицата в чинията в една празна къща. Да се храниш сам, да спиш сам, да издъхнеш сам. Как ли би било, ако имаше другарка, както бе намекнала Лусия? Щеше да готви за нея, да я очаква вечер, да вървят, хванати за ръка, да спят, прегърнати, да й споделя мислите си, да й посвещава стихове… Някой като Лусия. Тя беше здрава, стабилна жена, интелигентна, с готов по всяко време да изригне смях, мъдра, защото беше страдала, но без да се вкопчва в страданието като него, и на всичко отгоре красива. Ала беше дръзка и властна. Жена като нея заемаше много място, би било като да се бори с цял харем, прекалено много усилие, не беше добра идея. Усмихна се, като си помисли колко бе самонадеян, като си въобразяваше, че тя би го приела. Никога не му беше давала знак, че се интересува от него, с изключение на онзи път, когато му сготви, но тогава тя току-що беше пристигнала, а той беше заел отбранителна позиция или пък витаеше на луната. „Държах се като тъпак, бих искал да имам втори шанс с нея“, заключи.

Чилийката се беше оказала възхитителен професионалист. Една седмица след като пристигна в Ню Йорк, той я помоли да изнесе семинар. Наложи се да го организират в голяма аудитория, защото се записаха повече желаещи от очакваното, и на него се падна задачата да я представи. Темата на беседата бе намесата на ЦРУ в Латинска Америка, ролята му за свалянето на демократични режими и заместването им с правителства от тоталитарен тип, каквито нито един американец в Съединените щати не би търпял. Ричард седна между публиката, докато Лусия, без да поглежда в каквито и да е записки, започна да говори на английски с онзи акцент, който на него му звучеше симпатичен. Когато приключи експозето си, първият въпрос дойде от един колега и касаеше икономическото чудо, постигнато от диктатурата в Чили. От тона на коментара му ставаше ясно, че оправдаваше репресиите. Косата на Ричард щръкна от ужас и трябваше с усилие да запази мълчание, но Лусия не се нуждаеше от неговата защита. Отговори, че така нареченото чудо е било мехур и че икономическите статистики не отразявали огромното неравенство и бедност.

Някаква гост-преподавателка от Калифорнийския университет спомена насилието в Гватемала, Хондурас и Салвадор и десетките хиляди деца, които прекосявали границата сами, бягайки от страната или отивайки да търсят родителите си, и предложи да бъде реорганизирано движението за даване убежище и закрила на бежанците от Централна Америка. Ричард взе микрофона и за онези от публиката, които можеше да не знаят за какво става дума, обясни, че това бе инициатива на над петстотин църкви, адвокати, студенти и активисти в Съединените щати в помощ на бежанците, които бяха третирани като престъпници и депортирани от правителството на Рейгън. Лусия попита дали някой в залата бе участвал в това движение и четири ръце се вдигнаха. По това време Ричард беше в Бразилия, но баща му толкова активно се бе ангажирал, че на два пъти бе арестуван. Това бяха едни от паметните моменти от живота на стария Джоузеф.

Семинарът продължи два часа и беше толкова съдържателен, че Лусия си заслужи овации. Ричард остана впечатлен от ораторския й дар и освен това му се стори много привлекателна в черната си рокля, сребърно колие и цветни кичури в косата. Имаше скули и енергия на татарин. Беше я запомнил с буйна червеникава коса и прилепнали панталони, но оттогава бяха минали години. При все че се беше променила, продължаваше да е хубава и ако не се опасяваше, че можеше да го разбере погрешно, би й го казал. Поздрави се, че я бе поканил в своята катедра. Знаеше, че бе преживяла трудни години, заболяване, развод и кой знае какво още. Хрумна му да я покани да преподава чилийска политика за един семестър във факултета, така че да се поразсее, но най-вече, за да бъде полезна за студентите. Някои се отличаваха с колосално невежество, постъпваха в университета, без да могат да посочат Чили на картата и със сигурност без да успеят да разположат собствената си страна в света — смятаха, че Съединените щати са светът.

Искаше Лусия да остане по-дълго, но щеше да е трудно да осигури средства, скъперничеството на университетската администрация си съперничеше с това на Ватикана. Заедно с договора за курса й предложи самостоятелното жилище в своята къща, което беше свободно. Предположи, че Лусия ще е очарована да разполага с толкова привлекателен апартамент в самото сърце на Бруклин, в близост до всякакъв обществен транспорт и с много разумен наем, но тя едва успя да скрие разочарованието си, като видя жилището. „Каква трудна жена“, си каза Ричард тогава. Бяха започнали с малко обтегнати отношения, но впоследствие нещата се бяха подобрили между тях.

Беше сигурен, че е проявил великодушие и разбиране, търпеше дори кучето, за което тя твърдеше, че е временно при нея, но присъствието му продължаваше вече над два месеца. При все че в договора за наем домашните любимци бяха забранени, той беше постъпил глупаво с това чиуауа, което лаеше като немска овчарка и всяваше страх у пощаджията и съседите. Не разбираше нищо от кучета, но можеше да види, че Марсело е странен с изпъкналите си жабешки очи, които не се вместваха добре в орбитите, и с увиснал език, понеже му липсваха цял куп зъби. Палтенцето му от шотландска вълна не разкрасяваше по никакъв начин външността му. По думите на Лусия кучето се появило една нощ свито пред вратата й, издъхващо и без идентификационна каишка. Нима може човек да е толкова коравосърдечен и да го изхвърли, каза на Ричард с умоляващ поглед. Тогава той за пръв път се вгледа в очите на Лусия — дръпнати, тъмни като маслини, с гъсти мигли и фини бръчици от смях; но това беше незначителна подробност. Видът й нямаше никакво значение. Когато купи къщата, си наложи правилото да избягва сближаване със своите наематели, за да пази личното си пространство, и не възнамеряваше да направи изключение и сега.

В тази зимна неделна утрин Ричард се събуди пръв; беше шест сутринта, още съвсем тъмно. След часове с усещането, че се люшка между съня и будуването, най-сетне беше заспал като упоен. В огнището тлееха само няколко главни и къщата приличаше на ледена гробница. Болеше го гърбът и врагът му се беше схванал. Преди няколко години, когато ходеха на къмпинг с приятеля му Орасио, спеше в спален чувал на твърда земя, но вече беше доста стар, за да издържа на неудобства. Затова пък сгушена до него, Лусия имаше доволното изражение на човек, заспал върху пухен дюшек. Излегната на възглавницата и завита със своя анорак, с ботуши, ръкавици и с Марсело върху себе си, Евелин леко похъркваше. На Ричард му бяха нужни няколко секунди, за да я разпознае и да си спомни какво правеше това момиче в дома му — колата, удара, снега. След като бе изслушал част от историята на Евелин, отново почувства моралното оскърбление, което преди време го мобилизираше да защитава мигрантите и което все още разпалваше страсти у баща му. Ричард се беше отдалечил от акциите и се бе изолирал в своя академичен свят, далеч от суровото битие на бедните в Латинска Америка. Беше сигурен, че господарите на Евелин я експлоатират и може би дори малтретират; това обясняваше нейния ужас.

Избута Лусия без особена вежливост, за да я махне, да я отмести от краката и от ума си, отърси се като мокро куче и с усилие се изправи. Устата му беше пресъхнала и усещаше жажда като бедуин в пустиня. Каза си, че бисквитата е била лоша идея, и я обвини за изповедите от предната вечер, за историята на Евелин, на Лусия и за онова кой знае какво точно, което той им беше разказал. Не си спомняше да им е разкрил подробности от миналото си, никога не го правеше, но безсъмнено бе споменал Анита, защото Лусия отбеляза, че толкова години след загубата на съпругата си, той продължаваше да скърби по нея. „Мен никога не са ме обичали така, Ричард, любовта винаги ми се е удавала наполовина“, беше добавила.

Ричард прецени, че бе прекалено рано да звъни на баща си, при все че старият мъж се будеше още в зори и чакаше с нетърпение обаждането му. Всяка неделя обядваха заедно в заведение, избрано от Джоузеф, защото ако зависеше от Ричард, биха ходили все на едно и също място. „Днес поне ще имам нещо по-различно да ти разкажа, татко“, каза си Ричард. Джоузеф щеше да се заинтересува да узнае повече за Евелин Ортега, тъй като беше добре запознат с проблемите на мигрантите и бежанците.

Джоузеф Боумастер, вече на преклонна възраст, но с напълно бистър ум, беше актьор. Родил се бе в Германия, в еврейско семейство с дълга традиция на антиквари и колекционери на произведения на изкуството, чиито корени можеха да се проследят в миналото чак до Ренесанса. Предците му били културни хора с финес, при все че състоянието, натрупано от техните предшественици, бе загубено през Първата световна война. В края на трийсетте години, когато възходът на Хитлер вече бил неизбежен, родителите му изпратили Джоузеф във Франция, под предлог да изучи задълбочено импресионистичната живопис, но истинската им цел била да го отдалечат от надигащата се заплаха на нацизма; те самите се организирали да емигрират нелегално за Палестина, която се намирала под контрола на Великобритания. За да укротят арабите, англичаните ограничавали притока на евреи в тази територия, но нищо не било в състояние да спре отчаяните хора.

Джоузеф останал във Франция, но вместо да учи изкуство, се посветил на театъра. Притежавал вроден талант за сцената и за езици. Освен немски, владеел френски и се заел да изучава английски толкова успешно, че се специализирал в подражаването на различни акценти, като се започне от характерния за Източен Лондон и се стигне до говорителите в Би Би Си. През 1940 година, когато нацистите завладели Франция, той успял да избяга в Испания и оттам се прехвърлил в столицата на Португалия. Цял живот щял да помни добротата на онези хора, които, излагайки се на сериозен риск, му помогнали в тази одисея. Ричард отраснал с преживелиците на баща си по време на войната и с издълбаната като с длето в мозъка му идея, че да помагаш на преследван човек е неотменим морален дълг. След като поотраснал, баща му го завел във Франция на гости у две семейства, които го укривали от германците, и в Испания, за да благодари на онези, които му помогнали да оцелее и стигне до Португалия.

През 1940 година Лисабон се бил превърнал в последно убежище за стотици хиляди европейски евреи, които се мъчели да се сдобият с документи, за да отидат в Съединените щати, в Южна Америка или в Палестина. Докато изчаквал своя шанс, Джоузеф се настанил в пансион, ухаещ на жасмин и на портокали в квартала Алфама — лабиринт от малки улички и тайнствени къщи. Там се влюбил в Клое, дъщерята на собственичката, която била с три години по-възрастна от него и денем работела като пощенски чиновник, а вечер пеела фадо. Била смугла красавица с трагично изражение, съвсем в тон с тъжните песни от репертоара й. Джоузеф не се осмелил да съобщи на родителите си, че е влюбен в Клое, защото тя не била еврейка; сторил го чак когато успели да емигрират заедно първо в Лондон, където живели две години, а по-късно в Ню Йорк. По онова време войната бушувала ожесточено в Европа и родителите на Джоузеф, настанени временно в Палестина, не възразили срещу факта, че бъдещата им снаха не е от тяхната общност. Важно било единствено синът им да е в безопасност от геноцида, развихрен от германците.

В Ню Йорк Джоузеф променил фамилията си на Боумастер, което звучало като чистокръвно английско презиме, и с престорения си акцент на аристократ успял да представя произведения на Шекспир в продължение на четиридесет години. В замяна на това Клое така и не научила добре английски и нямала успех с жалните песни фадо от родната си Португалия. Но вместо да изпадне в отчаяние като неуспяла певица, тя се заела да изучава мода и се превърнала в носител на доходи за семейството, тъй като с приходите на Джоузеф от театъра никога не изкарвали до края на месеца. Жената, която Джоузеф познавал от Лисабон като отлична певица, проявила голям практически усет и работоспособност. Освен това била непоклатима в своята обич и посветила целия си живот на своя съпруг и на Ричард, единствения им син, който растял гален като принц в скромен апартамент в Бронкс, защитен от света с любовта на родителите си. Когато си спомняше за своето щастливо детство, той много пъти щеше да се пита защо не се бе оказал на висотата на наученото като дете, защо не бе следвал дадения му пример, а се бе провалил като съпруг и баща.

Ричард пораснал почти толкова красив, колкото Джоузеф, но по-нисък и без буйния му темперамент на актьор; станал по-скоро меланхоличен като майка си. Заети всеки с работата си, родителите му го обичали, без да го задушават с любовта си, и се отнасяли към него с обичайната за онези времена небрежност — тогава децата все още не се били превърнали в проект. Това напълно устройвало Ричард, тъй като го оставяли на мира с книгите му и не изисквали много от него. Достатъчно било да изкарва добри оценки, да е с възпитани обноски и с чисти чувства. Прекарвал повече време с баща си, отколкото с майка си, защото графикът на Джоузеф бил гъвкав, докато Клое била съдружник в модна къща и обикновено оставала да шие до късно вечер. Джоузеф водел сина си на своите помагачески разходки, както ги наричала Клое. Раздавали храна и дрехи, които църквите и синагогата дарявали на най-бедните семейства в Бронкс — както еврейски, така и християнски. „Нуждаещият не бива да се пита кой е, нито от къде идва, Ричард. Всички сме равни в нещастието“, казвал Джоузеф на сина си. Двайсет години по-късно щял да докаже на дело думите си, опълчвайки се срещу полицията в защита на нелегални имигранти, жертва на хайки в Ню Йорк.

Ричард се загледа с неочаквана нежност в Лусия. Тя още спеше на пода и нощният покой я караше да изглежда уязвима и млада. Тази жена, достатъчно възрастна, за да е баба, му напомни за неговата покойна Анита, неговата двайсет и няколко годишна Анита. За секунда се изкуши да се наведе, да вземе лицето й в ръцете си и да я целуне, но мигом се овладя, изненадан от този издайнически порив.

— Хайде, събудете се! — подкани и плесна с длани.

Лусия отвори очи и също й отне време, докато се ориентира за времето и мястото, в което се намираше.

— Колко е часът? — попита.

— Време е да действаме.

— Но още е тъмно! Първо кафе. Не мога да мисля без кофеин. Тук цари полярен студ, Ричард. За бога, усили парното, не бъди толкова стиснат. Къде е тоалетната?

— Ползвай тази на втория етаж.

Лусия се изправи на етапи — първо на четири крака, после на колене, после с ръце на пода и задник във въздуха, както се бе научила в заниманията по йога, и най-сетне стана на крака.

— Преди можех да правя наклони. Сега от самата мисъл да се протегна ме побиват тръпки. Старостта е скапана работа — процеди по посока на стълбите.

„Виждам, че не съм единственият, запътил се към старостта“, помисли си Ричард с известно задоволство. Отиде да направи кафе и да даде храна на котките, докато Евелин и Марсело се излежаваха, сякаш разполагаха с цял ден за губене на време. Овладя порива си да пришпори момичето — вероятно беше изтощена.

Банята на втория етаж, чиста и без видими признаци да е била ползвана, беше просторна и старомодна, с вана на крачета с формата на лъвчета и с позлатени кранове. Лусия видя в огледалото някаква непозната жена с подути очи, зачервено лице и бяло-розови коси, които приличаха на палячовска перука. Първоначално кичурите бяха с цвят на цвекло, но с времето взеха да избледняват. Взе си бърз душ, изтри се с тениската си, понеже нямаше кърпи, и се среса с пръсти. Имаше нужда от четката си за зъби и от чантичката с гримове.

„Вече не можеш да се появяваш пред хората без спирала и червило“, каза на огледалото. Открай време култивираше суетата като някаква добродетел; единственото изключение беше по време на химиотерапията, когато се запусна, но Даниела я принуди да се върне към живота. Всяка сутрин отделяше време да се поизрисува, дори и за вкъщи, когато не планираше да се вижда с никого. Подготвяше се за деня, гримираше се и си избираше дрехи като човек, слагащ си ризница — по този начин можеше да се яви уверена пред света. Четчиците, палитрата, лосионите, цветовете, пудрата, платовете и тъканите я очароваха. Това беше времето й за приятна медитация. Не можеше без грим, компютър, мобилен телефон и куче. Компютърът беше нейното оръдие на труд, мобилният телефон я свързваше със света, най-вече с Даниела, а необходимостта да съжителства с животно беше започнала, когато живееше сама във Ванкувър, и беше продължила през годините на брака й с Карлос. Женското й куче Оливия беше издъхнало от старост по същото време, когато нея я връхлетя ракът. По това време трябваше да оплаква смъртта на майка си, развода, болестта и загубата на вярната си дружка Оливия. Марсело й го изпратиха небесата, той беше неин безупречен довереник, разговаряха и той я разсмиваше с грозотата си и с изследващия поглед на земноводно. Върху този чиуауа, който лаеше по плъховете и по призраците, тя изсипваше преливащата нежност, която носеше в себе си, но не можеше да даде на дъщеря си, защото би я смазала.

Лусия и Ричард

Бруклин

Десет минути по-късно Лусия завари Ричард да препича филии в кухнята, вече приготвил пълна кафеварка и три големи чаши на масата. Евелин се върна от двора със зъзнещо от студ куче в ръце и се нахвърли върху кафето и филиите, които Ричард й поднесе. Изглеждаше толкова изгладняла и толкова млада, така както се люлееше, балансирайки върху табуретката с пълна уста, че Ричард се разнежи. На колко ли години беше? Със сигурност беше по-голяма, отколкото даваше вид. Може би беше на възрастта на неговата Биби.

— Ще те заведем в дома ти, Евелин — каза Лусия на момичето, когато свършиха с кафето.

— Не! Не! — извика Евелин и така стремително стана, че табуретката се преобърна и Марсело се търкулна на земята.

— Става дума за незначителен удар, Евелин. Не се плаши. Аз ще обясня на господаря ти какво е станало.

— Не е само заради удара — изпелтечи Евелин пребледняла.

— Какво има още? — попита я Ричард.

— Кажи, Евелин, от какво толкова се страхуваш! — възкликна Лусия.

Тогава, разтреперано и препъвайки се на всяка сричка, момичето им каза, че в багажника на колата има мъртвец. Наложи се да повтори два пъти, за да може Лусия да го проумее. На Ричард това му се удаде още по-трудно. Говореше испански, но силата му беше в мекия и напевен португалски, характерен за Бразилия. Не повярва на ушите си — мащабите на това съобщение го накараха да се вледени. Ако добре беше разбрал, съществуваха две възможности — момичето беше лишено от разсъдък и фантазираше или в лексуса действително имаше мъртъв човек.

— Труп ли каза?

Евелин кимна утвърдително, забола поглед в земята.

— Не може да бъде. Какъв точно труп?

— Ричард! Не ставай смешен. Човешки труп, естествено — намеси се Лусия толкова изненадана, че с усилие се сдържаше да не избухне в невротичен смях.

— Как се е озовал там? — попита все още невярващ Ричард.

— Не знам…

— Да не си прегазила някого?

— Не.

При мисълта, че всъщност си имат работа с анонимен покойник, Ричард захвана да чеше с две ръце алергията по ръцете и гърдите си, която се събуждаше в моменти на напрежение. Беше човек с непоклатими навици и привички и никак не беше подготвен за подобни непредвидени събития. Стабилното му и предпазливо съществуване беше приключило, но той още не знаеше това.

— Трябва да се обадим в полицията — реши и посегна към мобилния си телефон.

Девойката от Гватемала нададе вик на ужас и избухна в сърцераздирателни ридания с очевидна причина за Лусия, но не толкова разбираема за Ричард, при все че той беше добре запознат с вечната несигурност, в която преживяваха болшинството от имигрантите от Латинска Америка.

— Предполагам, че нямаш разрешително за пребиваване — каза Лусия. — Не можем да се обадим на полицията, Ричард, защото ще вкараме това момиче в беда. Взела е колата без позволение. Могат да я обвинят за кражба и убийство. Знаеш, полицията се заяжда с нелегалните. Въжето се къса там, където е най-тънко.

— Кое въже?

— Това е метафора, Ричард

— Как е умряло това лице? Кое е то? — не преставаше да разпитва Ричард.

Евелин му каза, че не е докосвала тялото. При аптеката, където отишла да купи памперси, отворила капака с една ръка, докато в другата държала пакета, и като понечила да го пъхне вътре, усетила, че багажникът е пълен. Тогава видяла някакъв вързоп, покрит с килим, и като го повдигнала, видяла свитото тяло. От страх коленете й се огънали и се свлякла на платното пред аптеката, но успяла да преглътне писъка, който напъвал да излезе, изправила се, олюлявайки се, и бързо затворила багажника. Сложила пакета на задната седалка и се заключила за известно време в колата, не знаела колко дълго, поне двайсет или трийсет минути, докато се успокоила достатъчно, за да може да кара към къщи. С повече късмет отсъствието й можело да мине незабелязано и никой не би узнал, че бе ползвала автомобила, но след сблъсъка с Ричард, с издут и полуотворен багажник това вече било невъзможно.

— Дори не знаем дали този човек е мъртъв. Може да е в безсъзнание — подметна Ричард, като си изтри челото с някаква кухненска кърпа.

— Малко вероятно е, вече би умрял от хипотермия, но има само един начин да разберем — каза Лусия.

— За бога, безумна жено! Да не би да смяташ да проверяваме това на улицата…

— Хрумва ли ти нещо друго? Навън няма никой. Много е рано, още е тъмно и е неделя. Кой ще ни види?

— В никакъв случай, не разчитай на мен.

— Добре, дай ми някакъв фенер. Евелин и аз ще идем да хвърлим поглед.

В този момент риданията на момичето се усилиха с няколко децибела. Лусия я прегърна, натъжена за тази девойка, която беше преживяла толкова сътресения през последните часове.

— Аз нямам нищо общо с това! Застрахователите ми ще платят щетите по колата и това е всичко, което мога да направя. Извини ме, Евелин, но ще трябва да си вървиш — каза Ричард на своя недодялан испански.

— Възнамеряваш да я изгониш ли, Ричард? Да не си полудял? Все едно не знаеш какво означава да пребиваваш без документи в тази страна! — възкликна Лусия.

— Знам, Лусия. Дори и да не бях наясно, благодарение на дейността си в Центъра щях да го знам покрай баща си, който непрекъснато ми го натяква — въздъхна победен Ричард. — Какво знаем за това момиче?

— Че се нуждае от помощ. Имаш ли близки тук, Евелин?

Гробно мълчание; Евелин нямаше намерение да споменава за майка си в Чикаго и да провали и нейния живот. Ричард продължаваше да се чеше и да си повтаря, че всичко се е прецакало: полиция, разследване, цялата му репутация отива по дяволите. А гласът на неговия баща в самия център на гърдите му напомня дълга да помага на преследваните. „Мен нямаше да ме има на този свят и ти нямаше да си роден, ако едни храбри души не ме бяха укрили от нацистите“, му беше повтарял милион пъти.

— Трябва да установим дали лицето е живо, нямаме време за губене — повтори Лусия.

Взе ключовете на колата, които Евелин бе оставила на кухненската маса, подаде й кучето да го държи и пази за всеки случай от котките, сложи си шапката и ръкавиците и отново поиска фенер.

— Не можеш да идеш сама, Лусия. Мамка му! Ще трябва да дойда с теб — реши се примирен Ричард. — Трябва да се размрази вратата на багажника, за да се отвори.

Напълниха голяма тенджера с топла вода и оцет и с общи усилия Ричард и Лусия я понесоха с големи мъки, пързаляйки се по леда на стълбите, вкопчени в парапета, за да се държат на крака. На Лусия й замръзнаха контактните лещи и тя започна да ги усеща като парчета стъкло в очите си. През зимата Ричард обикновено ходеше на риболов в замръзналите езера на север и имаше опит в борбата с екстремни студове, но не беше подготвен да води подобна битка в Бруклин. Светлините на фенерите очертаваха фосфоресцентни жълти кръгове върху снега, а вятърът прииждаше на пориви и внезапно утихваше, за да се завърне след малко отново, вдигайки вихрушки от сняг. В паузите настъпваше пълна тишина, заплашителен покой. По протежение на улицата имаше няколко покрити със сняг коли — кои повече, други по-малко — и белият автомобил на Евелин почти не се виждаше. Не беше паркиран пред къщата, както се страхуваше Ричард, а на петнайсетина метра разстояние, което в конкретния случай нямаше значение. Нямаше никакво движение по улицата. Снегорините бяха започнали да почистват улицата предишния ден и имаше купчини сняг по тротоарите.

Точно както им беше казала Евелин, багажникът беше затворен с помощта на жълт колан. Беше доста трудно да развържат възела с ръкавици — Ричард изпитваше параноичен страх да не оставят пръстови отпечатъци. Най-сетне успяха да отворят капака и намериха вътре някакъв зле загърнат и с петна от засъхнала кръв товар, а като отметнаха килима, видяха жена в спортен екип с лице, скрито в ръцете й. Не приличаше на човек, беше свита в странно положение, като разглобена кукла, и малкото видима кожа беше лилава на цвят. Беше мъртва, нямаше никакво съмнение. Разглеждаха я няколко минути, без да могат да отгатнат какво се беше случило, не видяха кръв, трябваше да я обърнат, за да могат да я огледат цялата. Нещастницата беше вкочанена и твърда като циментов блок. Колкото и да я дърпа и бута, Лусия не можа да я помръдне, а в това време, едва съдържащ се да не се разхлипа от напрежение, Ричард я осветяваше с фенера.

— Мисля, че е умряла вчера — каза Лусия.

— Защо?

— Ригор мортис. Тялото се вкочанява около осем часа след смъртта и това състояние продължава някъде трийсет и шест часа.

— Тогава може да е станало завчера вечерта.

— Вярно. Дори още по-рано, защото температурите са много ниски. Който и да е пъхнал тази жена тук, със сигурност е разчитал точно на това. Може би не е успял да се отърве от трупа заради виелицата в петък. Вижда се, че не е бързал.

— Може пък ригор мортис да е преминал и тялото да е замръзнало — предположи Ричард.

— Човекът не е пиле, Ричард, нужни са два дни в хладилник, за да замръзне напълно. Да кажем, че може би е умряла в интервала между завчера вечерта и вчера.

— Откъде знаеш толкова по този въпрос?

— Не ме питай — сряза го тя.

— Във всеки случай това е работа на патолога от съдебна медицина и на полицията, не е наша — заключи Ричард.

Сякаш призовани като по чудо да вдигнат глави, видяха фаровете на бавно завиващ на ъгъла автомобил. Успяха да смъкнат капака на багажника, който остана наполовина затворен в момента, в който патрулната кола спря до тях. Един от полицаите надникна през прозореца.

— Всичко наред ли е? — попита.

— Всичко е наред, старшина — отговори му Лусия.

— Какво правите по това време навън? — продължи да разпитва мъжът.

— Търсим памперсите за майка ми, които останаха в колата — каза тя и извади обемистия пакет от седалката.

— Лек ден, старшина — добави Ричард и гласът му излезе от гърлото някак изтънял.

Изчакаха полицаите да се отдалечат, за да завържат капака, и влязоха в къщата, пързаляйки се по заледените стълби с памперсите и тенджерата в ръце, молейки небесата да не хрумне на патрулните полицаи да се върнат и да разгледат по-подробно лексуса.

Завариха Евелин, Марсело и котките в същото положение, в което ги бяха оставили. Попитаха момичето за кого са пелените и то обясни, че Франки, детето, за което се грижеше, страдало от церебрална парализа и имало нужда от тях.

— На колко години е детето? — попита я Лусия.

— На тринайсет.

— Памперси за възрастен ли ползва?

Евелин се изчерви смутена и поясни, че момчето било доста развито за възрастта си и памперсите трябвало да са му свободни, защото патенцето му се надигало. Лусия преведе на Ричард — ерекция.

— Оставила съм го сам от вчера, сигурно е отчаян. Кой ще му сложи инсулина? — промърмори момичето.

— И инсулин ли му трябва?

— Ако можехме да се обадим на госпожа Лерой… Франки не бива да остава сам.

— Рисковано е да ползваме телефона — каза Ричард.

— Ще позвъня от мобилния си, номерът му е скрит — каза Лусия.

Едва дочакал второто иззвъняване, някакъв неестествен глас отговори с крясъци. Лусия мигновено изключи, а Евелин си отдъхна. На този номер отговаряше единствено майката на Франки. Щом тя беше с него, можеше да е спокойна, детето беше в добри ръце.

— Хайде, Евелин, сигурно имаш представа как се е озовало тялото на тази жена в багажника на колата — каза Ричард.

— Не знам. Лексусът е на господаря, на господин Лерой.

— Той вероятно търси колата си.

— Във Флорида е, струва ми се, че утре се връща.

— Мислиш ли, че той има нещо общо с това?

— Да.

— Тоест мислиш ли, че той може да е убил тази жена? — продължи Ричард.

— Когато господин Лерой се ядоса, става истински дявол… — каза момичето и се разплака.

— Остави я да се успокои, Ричард — намеси се Лусия.

— Ти разбираш ли, че вече не можем да се обадим в полицията, Лусия? Как бихме обяснили лъжата си пред патрулните? — попита Ричард.

— Нека за момент забравим за полицията.

— Сгреших, като те повиках. Ако знаех, че това момиче се разкарва напред-назад с някакъв труп, щях веднага да съобщя на полицията — каза Ричард по-скоро замислен, отколкото разгневен, и поднесе още едно кафе на Лусия. — Мляко?

— Чисто и без захар.

— В каква каша само се забъркахме!

— В живота стават непредвидени неща, Ричард.

— Не и в моя.

— Да, вече знам. Но сам виждаш как животът не ни оставя на мира, рано или късно се сеща и за нас.

— Това момиче трябва да се дене заедно с трупа някъде другаде.

— Ти й го кажи — отвърна му тя и кимна към Евелин, която мълком плачеше.

— Какво мислиш да правиш, момиче? — попита я Ричард.

Тя сви рамене разстроена и промърмори някакво извинение за това, че ги е притеснила.

— Ще трябва все пак нещо да направиш… — настоя Ричард не много убедено.

Лусия го дръпна за ръкава и го отведе при пианото, далеч от Евелин.

— Първо трябва да се отървем от доказателството — му каза шепнешком. — Преди всичко друго.

— Не те разбирам.

— Трябва да направим така, че колата и трупът да изчезнат.

— Ти си превъртяла! — извика той.

— Това засяга и теб, Ричард.

— Мен ли?

— Да, от момента, в който снощи си отворил вратата на Евелин и ме извика. Трябва да решим къде ще денем тялото.

— Предполагам, че се шегуваш. Как ти хрумва такава безумна идея?

— Виж, Ричард, Евелин не може да се върне в дома на господарите си, както не може да се обърне и към полицията. Да не би да си представяш, че ще се разхожда нагоре-надолу с някакъв труп в чужда кола? Колко време може да продължава това?

— Сигурен съм, че нещата могат да се обяснят.

— На полицията? По никакъв начин.

— Да откараме колата в друг квартал и готово.

— Незабавно ще я открият, Ричард. Нужно е време, за да се осигури безопасност за Евелин. Предполагам, си наясно, че тя изпитва смъртен страх. Знае повече, отколкото ни казва. Струва ми се, че определено се страхува от господаря си, този Лерой. Подозира, че е убил онази жена и сега търси нея; знае, че тя е взела лексуса, и няма да я остави да избяга.

— Ако е така, ние също сме в опасност.

— Никой не подозира, че момичето е с нас. Да откараме колата надалеч оттук.

— Това би ни превърнало в съучастници!

— Вече сме такива, но ако свършим работата добре, никой няма да разбере. Няма как да ни свържат с това, нито дори с Евелин. Снегът е цяла благословия и трябва да се възползваме, докато го има. Трябва да тръгнем още днес.

— За къде?

— Откъде да знам, Ричард! Измисли нещо. Трябва да вървим към студа, за да не започне тялото да се вмирисва.

Върнаха се на голямата маса в кухнята и продължиха да пият кафе, обсъждайки различни възможности без участието на Евелин Ортега, която плахо ги наблюдаваше. Беше изтрила сълзите си, ала отново седеше онемяла и примирена като човек, който никога не е проговарял. Лусия изказа мнението, че колкото по-далеч отидеха, толкова по-голяма беше вероятността да доведат авантюрата до успешен край.

— Веднъж ходих до Ниагарския водопад и прекосих границата с Канада, без да ми искат документи, нито да ми преглеждат колата.

— Това трябва да се е случило преди петнайсет години. Сега искат паспорти.

— Бихме могли бързо да стигнем до Канада и да зарежем колата в някоя гора, по ония места гори да искаш.

— Могат да идентифицират колата и в Канада, Лусия. Това не е Бангладеш.

— Понеже стана дума за идентифициране — трябва да установим самоличността на жертвата. Не можем да я захвърлим където и да е, без поне да знаем коя е жената.

— Че защо? — попита Ричард объркано.

— От уважение. Ще трябва да хвърлим един поглед в багажника и по-добре е да го сторим сега, преди да са се появили хора по улицата — отсече Лусия.

Изведоха Евелин практически насила навън и се наложи да я бутат, за да стигне до колата.

— Познаваш ли я? — попита Ричард, след като развърза колана и освети вътрешността на багажника с фенера, въпреки че вън започваше да просветлява.

Повтори въпроса си три пъти, докато момичето се престраши да отвори очи. Трепереше, обзета от същия атавистичен ужас както при спомена за онзи мост в родното й село, ужас, който от осем години я дебнеше в мрака, но толкова парещ в момента, като че ли брат й Грегорио беше точно тук, на тази улица, в този час, смъртноблед и окървавен.

— Напъни се, Евелин. Много е важно да разберем коя е тази жена — подкани я Лусия.

— Госпожица Катрин. Катрин Браун… — промълви най-сетне момичето.

Евелин

Гватемала

На 22 март през споменатата вече 2008 година, във Велика събота, пет седмици след смъртта на Грегорио Ортега, дойде ред и на неговия брат и неговата сестра. Отмъстителите използваха, че бабата беше отишла в църквата да подреди цветята за Великденската неделна служба, и нахълтаха в колибата посред бял ден. Бяха четирима, лесно разпознаваеми по татуировките, арогантността и двата ревящи мотоциклета, с които пристигнаха в Монха Бланка дел Вале, откроявайки се отчетливо в това село, където хората се движеха пеш или на велосипед. Задържаха се само осемнайсет минути в къщурката — те им бяха напълно достатъчни. Дори и съседите да ги бяха видели, никой не се намеси, а и по-късно никой не пожела да свидетелства. Обстоятелството, че извършиха деянието си точно в Страстната седмица, свято време за пост и покаяние, щеше да се коментира в продължение на години като непростим грях.

Консепсион Монтоя се върна у дома си около един часа, когато слънцето яростно прежуряше и дори дребните птички какаду се бяха смълчали между клоните. Не се изненада от тишината, нито от това, че улиците бяха пусти — беше време за сиеста и тези, които не си почиваха, вероятно бяха заети с приготовленията за процесията на Възкресение Христово и тържествената света литургия, която отец Бенито щеше да отслужи на другия ден с бял пояс и лилав фелон вместо с износените си джинси и овехтял тъкан епитрахил с бродерия от Чичикастенанго[6], които използваше през останалата част на годината. Заслепена от светлината на улицата, възрастната жена се забави няколко секунди, докато свикнат очите й с полумрака вътре; чак тогава видя Андрес свит до вратата като почиващо си куче. „К’во ти има, сине?“, успя да попита, преди да види тъмната локва на пода и разреза на врата. Дрезгав вой се надигна от нозете й, разкъсвайки я цялата. Приклекна и взе да го вика: „Андрес, Андресито“, и тогава като в мълниеносен проблясък си спомни за Евелин. Лежеше просната в другия край на стаята, с разголено слабо тяло и с кръв по лицето, кръв по краката, кръв по съдраната памучна рокля. Бабата се довлече до нея, умолявайки Господ, стенейки да не й я отнема, да има милост. Хвана внучката си за раменете и я разтърси, забеляза, че едната й ръка е увиснала изкривена до неузнаваемост, потърси някакъв признак на живот и като не намери такъв, излезе пред вратата, призовавайки Богородица със страховити викове.

Първа дотича една съседка, а след нея се завтекоха една по една и други жени. Няколко се спуснаха към обезумялата Консепсион, а други установиха, че нищо не можеше да се направи за Андрес, но Евелин още дишаше. Изпратиха някакво момче с колело да иде в полицията и захванаха с мъка да съживяват Евелин, без да я вдигат заради изкълчената ръка и защото кървеше от устата и отдолу.

Отец Бенито пристигна с камионетката си преди полицията. Завари къщата пълна с хора, които обсъждаха и се опитваха да помогнат някак. Бяха положили тялото на Андрес на масата, бяха наместили главата му и увили прерязания врат с шал, бяха го измили с мокри кърпи и търсеха риза, за да му придадат по-приемлив вид, а в това време други жени слагаха компреси със студена вода на Евелин и се мъчеха да утешат Консепсион. Свещеникът разбра, че вече беше късно да бъдат съхранени доказателствата, пипани и стъпкани от всички тези добронамерени съседи, но от друга страна това нямаше голямо значение, като се има предвид небрежността на полицията. Вероятно властите нямаше изобщо да се заинтересуват от това бедно семейство. При появата на отчето хората се отдръпнаха с уважение и надежда, сякаш божествените сили, които той представляваше, можеха да отменят трагедията. Само за една секунда отец Бенито прецени състоянието на Евелин. Уви ръката й в кърпа и нареди да сложат дюшек в камионетката му, а на жените заръча да подпъхнат едно одеяло под момичето; четирима души я вдигнаха на ръце и я поставиха да легне върху дюшека. Нареди на Консепсион да го придружи, а на останалите да чакат на място полицаите, ако изобщо дойдеха.

Бабата и две жени тръгнаха със свещеника към клиниката на мисионерите евангелисти, разположена на единайсет километра разстояние, където винаги имаше един или двама лекари на смяна, тъй като обслужваше няколко села в околността. За пръв път в живота си отец Бенито, който беше истинска фурия на волана, караше внимателно, защото при всяка дупка и завой на пътя Евелин стенеше. Когато стигнаха, я пренесоха от камионетката в болницата върху одеялото като в хамак и я поставиха върху носилка. Прие я лекарка на име Нурия Кастел, която се оказа каталонка и агностичка, както по-късно установи отец Бенито. Нищо евангелистко нямаше в нея. Кърпата беше паднала от дясната ръка на Евелин; съдейки по нараняванията, вероятно имаше счупени ребра, но рентгеновите снимки щяха да покажат, каза докторката. Беше получила също удари по лицето и може би мозъчни контузии. Беше в съзнание и отваряше очи, но мълвеше несвързано, не разпознаваше баба си, нито се ориентираше къде е.

— Какво й се е случило? — попита каталонката.

— Нахълтали в къщата. Струва ми се, че е видяла как са убили брат й — обясни отец Бенито.

— Много е вероятно да са принудили братът да гледа какво правят с нея, преди да го убият.

— Господи Исусе! — възкликна свещеникът и удари с юмрук по стената.

— По-внимателно с болницата, малко й трябва, а и наскоро боядисвахме. Ще прегледам момичето, за да установя вътрешните увреждания — каза Нурия Кастел и въздъхна с изградено от опит примирение.

Отец Бенито се обади по телефона на Мириам. Този път беше принуден да й разкаже суровата истина и да й поиска пари за погребението на още едно от децата й, както и за да плати веднага на водач, който да прехвърли Евелин на север. Момичето беше в непосредствена опасност, защото от „Мара Салватруча“ щяха да се постараят да я унищожат, за да не разпознае агресорите. Сломена и разплакана, неспособна да осмисли трагедията, Мириам му обясни, че за погребението на Грегорио бе посегнала на парите, които спестявала, за да поеме разноските по пътуването на Андрес, когато завършел училище, както му била обещала. Не й останали много, но щяла да намери колкото може повече назаем за Евелин.

Евелин прекара няколко дни в клиниката, докато започна да преглъща плодов сок и царевична каша и да пристъпва едва-едва. Баба й се върна у дома, за да се погрижи за погребението на Андрес. Отец Бенито се яви в полицейския участък и пусна в употреба мощния си глас с испански акцент, за да изиска копие от доклада за случилото се със семейство Ортега, подписан и надлежно подпечатан. Никой не си направи труда да разпита Евелин, а дори и да бяха опитали, нямаше да има голяма полза, защото момичето не беше на себе си. Свещеникът поиска и от Нурия Кастел копие от медицинската епикриза с мисълта, че в някой момент можеше да му потрябва. През тези дни каталонската лекарка и баският йезуит имаха възможност няколко пъти да прекарат известно време заедно. Водиха обширни дискусии относно божественото, без да постигнат съгласие, но пък откриха, че ги обединяват едни и същи принципи по отношение на всичко човешко. „Жалко, че си свещеник, Бенито. Толкова красив и ерген, какво разхищение“, шегуваше се докторката, докато пиеха кафе.

Бандата беше изпълнила заплахата си да отмъсти. Предателството на Грегорио трябва да е било много сериозно, за да заслужи такова наказание, си помисли свещеникът, въпреки че можеше и да е било обикновена страхливост или обида в лош момент. Невъзможно беше да узнае, не познаваше законите в техния свят.

— Проклети нещастници — промърмори в един от разговорите си с лекарката.

— Тези бандити не са се родили извратени, Бенито, някога са били невинни хлапаци, но са расли в мизерия, в беззаконие, без герои, на които да подражават. Виждал ли си просещи деца? Или такива, които продават игли и бутилки вода по пътищата? Ровейки в боклуците и спейки без покрив над главите си при плъховете!

— Виждал съм ги, Нурия. Няма нищо, което да не съм видял в тази страна.

— В бандата поне не гладуват.

— Това насилие е резултат от една безкрайна война срещу бедните. Двеста хиляди избити индианци, петдесет хиляди изчезнали, един милион и половина разпръснати. Това е малка държава, пресметни какъв процент от населението представлява всичко това.

Ти си много млада, Нурия, няма как да знаеш за тези неща.

— Не ме подценявай, човече. Ясно ми е за какво говориш.

— Военните извършваха жестокости срещу хора като себе си, от същата раса, от същата класа, от същата неизчерпаема мизерия. Изпълнявали са заповеди, вярно е, ала са ги изпълнявали дрогирани от и пристрастени към най-мощния наркотик — власт и безнаказаност.

— Ти и аз сме късметлии, Бенито, защото не ни се е паднало да опитаме от него. Ако притежаваше власт и безнаказаност, би ли наказал виновните със същите страдания, които те причиняват на жертвите си? — попита го тя.

— Предполагам, че да.

— А при това си свещеник и твоят Бог ти повелява да простиш.

— Това да си подложиш и другата буза винаги ми се е струвало глупост, помага единствено да получиш още една плесница — възрази той.

— Щом ти се изкушаваш от отмъщението, представи си как ли е за обикновените смъртни. Аз бих кастрирала без упойка изнасилвачите на Евелин.

— Моята вяра в Христос се клати на всяка стъпка, Нурия. Сигурно защото съм баск и неук като баща си, да почива в мир; искам да кажа, че ако се бях родил в Люксембург, може би нямаше да съм изпълнен с такова негодувание.

— На този свят му трябват повече негодуващи като теб, Бенито.

Неговата ярост беше стара. От години свещеникът се бореше с нея и смяташе, че на неговата възраст след всичко преживяно и всичко видяно, вече беше време да сключи примирие с действителността. С годините не беше станал нито по-учен, нито по-кротък, а само по-голям бунтар. В младостта му бунтът беше насочен срещу правителството, военните, американците, вечните богати, а сега — срещу полицията и корумпираните политици, срещу наркобосовете и трафикантите, гангстерите и толкова още други виновни за целия този ужас. Вече трийсет и шест години живееше в Централна Америка с две прекъсвания — когато беше изпратен за наказание в Конго за една година, и в продължение на няколко месеца, през които се оттегли в Естрамадура[7], за да изкупи греховната си надменност и за да бъде охладена страстта му за правда, след като през 1982 година бе хвърлен в затвора. Беше служил на Църквата в Хондурас, Салвадор и Гватемала, наричани сега Триъгълникът на смъртта, най-жестокото място на света, без да е във война, и за толкова време не беше се научил да съжителства с несправедливостта и неравенството.

— Вероятно е трудно да си свещеник с характер като твоя — усмихна се тя.

— Обетът за подчинение тежи цял тон, Нурия, но никога не съм поставял под съмнение вярата си в своето призвание.

— А обетът за целомъдрие? Влюбвал ли си се някога?

— Доста често, но Господ ми помага и бързо ми минава, така че не се опитвай да ме прелъстяваш.

След като погреба Андрес при брат му, бабата се върна при внучката си в клиниката. Отец Бенито ги заведе в дома на свои приятели в Соола, където щяха да са в безопасност, докато Евелин се възстановеше и докато той намереше сигурен водач за пътуването й до Съединените щати. Момичето беше с превръзка за обездвижване на ръката, а дишането беше истинско изтезание за ребрата й. Беше отслабнала много след смъртта на Грегорио. През тези седмици бяха изчезнали заоблените форми на девическото й тяло, беше слаба и крехка, при по-силен полъх на вятъра можеше да политне в небесата. Не беше разказала нищо за случилото се в онази зловеща Велика събота; всъщност не беше промълвила нито дума, откакто се беше събудила върху дюшека в камионетката. Имаше надежда да не е видяла как колят брат й, по това време вече да е била в несвяст. Доктор Кастел нареди да се въздържат от задаване на въпроси; беше травмирана и се нуждаеше от спокойствие и време, за да се съвземе.

Когато се сбогуваха, Консепсион Монтоя загатна пред докторката възможността внучката й да е забременяла, както се било случило с нея самата, когато в младостта била похитена от войници; Мириам била плод на това насилие. Каталонката се затвори в една тоалетна с бабата и й каза на четири очи да не се безпокои за това, защото била дала на Евелин някакво хапче, измислено от американците, против забременяване. Било забранено в Гватемала, но никой нямало да разбере. „Казвам ви го, госпожо, за да не ви хрумне да й давате някакъв домашен цяр, момичето вече достатъчно се е намъчило.“

Ако преди Евелин заекваше, след изнасилването изобщо престана да говори. Прекарваше часове в покой при приятелите на отец Бенито, без да проявява никакъв интерес към новостите в техния дом — течаща вода, електричество, две тоалетни, телефон и дори телевизор в нейната стая.

Консепсион интуитивно схвана, че тази болест, дето й пречеше да говори, излизаше извън учеността на докторите и реши да действа, преди да се е настанила надълбоко и завинаги у внучката й. Веднага щом момичето се изправи на крака и взе да диша, без да я пробождат гърдите, тя се сбогува с добрите хора, които ги бяха приели, и предприе многочасово пътуване с друсащ и боботещ автобус за Петен на посещение при Фелиситас — шаманка, знахарка и пазителка на традициите на маите. Жената беше прочута, хората идваха от столицата и дори от Хондурас и Белиз да се допитват до нея за своето здраве и за бъдещето си. Бяха я интервюирали в телевизионно предаване, където пресметнаха, че сигурно бе навършила сто и дванайсет години и следователно бе най-старият човек на планетата. Фелиситас не опроверга това, при все че повечето от зъбите си седяха в устата й, а две дебели плитки се спускаха на гърба й и този факт не можеше да обясни по никакъв начин обилното количество зъби и коса за подобна възраст.

Лесно намериха лечителката, защото всички я познаваха. Фелиситас не се изненада, когато пристигнаха — свикнала беше да приема души — така наричаше посетителите си — и ги посрещна любезно у дома си. Твърдеше, че дървото, от което бяха направени стените, пръстта на пода и сламата на покрива дишаха и мислеха като живи същества; тя разговаряше с тях и им искаше съвет в най-трудните случаи, а те й отвръщаха със сънища. Обитаваше кръгла рука[8], съставена от една-единствена стая, където протичаше животът й, там тя лекуваше и изпълняваше ритуалите си. Завеса от сарапе[9] преграждаше малкия кът, където спеше Фелиситас на нар от груби дъски. Знахарката поздрави новодошлите с кръстния знак, покани ги да седнат на земята и поднесе горчиво кафе на Консепсион и ментов чай на Евелин. Прие справедливата плата за професионалните си услуги и без да брои банкнотите, ги прибра в една консервена кутия.

Бабата и внучката изпиха напитките си в почтително мълчание и търпеливо изчакаха Фелиситас да полее с лейка билките в подредените на сянка саксии, да разпръсне царевица за кокошките, които се разхождаха навсякъде, и да сложи да къкри боб на огнище в двора. Като привърши тези най-неотменими дела, старицата опъна една черга в крещящи цветове на пода, а върху нея постави в строго установен ред елементите на своя олтар: свещи, връзки от ароматни треви, камъни, черупки и християнски култови предмети заедно с такива на маите. Запали няколко стръка градински чай и почисти с дима вътрешността на дома си, обикаляйки в кръг и изричайки заклинания на някакъв древен език, за да прогони злите духове. След това седна срещу двете посетителки и ги попита какво ги води при нея. Консепсион й обясни от какво страдаше внучката й.

Зениците на лечителката, блестящи между набръчканите клепачи, изследваха лицето на Евелин в продължение на две дълги минути. „Затвори очи и ми кажи какво виждаш“, заповяда на момичето. То затвори очи, но не излезе глас, за да опише сцената на моста, нито ужаса от татуираните мъже, които държаха Андрес, а нея удряха и влачеха. Понечи да говори, но съгласните звуци заседнаха в гърлото й; едва успя, мъчейки се като корабокрушенец, да издаде няколко задавени гласни. Консепсион се намеси, за да разкаже онова, което бе сполетяло семейството й, ала знахарката я прекъсна. Обясни им, че тя канализира лечебната сила на вселената — дар по рождение, култивиран през дългия й живот заедно с други шамани. За тази цел бе пътувала надалеч, със самолет, при семинолите във Флорида и ескимосите в Канада, както и на още места, но най-ценното й знание произтичало от свещеното растение на Амазония — портал към света на духовете. Запали свещени треви в глинена паничка, изрисувана с предколумбови символи, и издуха пушека в лицето на пациентката, после я накара да изпие някакъв противен чай, който Евелин едва успя да преглътне.

Не след дълго отварата започна да действа и момичето вече не можеше да стои седнало, катурна се на една страна, а главата й се отпусна в скута на баба й. Костите й омекнаха, тялото й се разтвори като сол в блестящо море и тя се почувства обгърната от фантастични вихри в ярки цветове — слънчогледово жълто, обсидианово черно, изумруденозелено. Отвратителният вкус на чая изпълни устата й и тя повърна на силни тласъци в пластмасов съд, който Фелиситас сложи пред нея. Най-сетне гаденето се успокои и Евелин отново легна разтреперана в полите на баба си. Виденията бързо се следваха — в някои се явяваше майка й такава, каквато я беше видяла за последен път; в други се редяха сцени от детството й — как се къпе в реката с други деца, как е на пет години и седи на раменете на големия си брат; появи се и един ягуар с две малки, сетне отново майка й и някакъв непознат мъж, може би баща й. И изведнъж се озова при моста, където висеше брат й. Закрещя ужасено. Беше сама с Грегорио. Топлата мараня, залепнала като пот за земята, шепотът на бананови храсти, огромните сини мухи, черните птици, заковани неподвижно в полет, вкаменени в небето, жестоките, кръвожадни цветя, плаващи по ръждивата вода на реката, и разпънатият й на кръст брат. Евелин продължаваше да крещи още и още, докато безуспешно се опитваше да избяга и да се скрие — не можеше да помръдне и най-малкия мускул, беше се превърнала в камък. В далечината дочу някакъв глас, който напевно редеше молитви на езика на маите, и й се стори, че я люлеят и приспиват. След цяла вечност се успокои и се осмели да вдигне поглед; тогава видя, че Грегорио вече не е увиснал като говедо в кланица, а стои прав на моста, жив и здрав, без татуировки, както преди да изгуби невинността си. До него стоеше Андрес, също невредим, и я викаше или може би се сбогуваше с неопределено махане с ръка. Тя им изпрати целувка от разстояние и братята й се усмихнаха, а сетне бавно се изгубиха на фона на едно пурпурно небе. Времето се усука и оплете, вече не знаеше дали е преди, или след, нито как се нижеха минутите и часовете. Предаде се напълно на неумолимата сила на дрогата и тогава се отърси от страха. Майката ягуар се върна с малките си и тя събра смелост да прокара ръка по гърба й, козината й беше твърда и миришеше на блато. Тази огромна жълта котка на няколко пъти идваше при нея, докато тя влизаше и излизаше от най-различни видения; наблюдаваше я с кехлибарените си очи, показваше й пътя, когато се загубеше в абстрактни лабиринти, закриляше я, когато я дебнеха злонамерени същества.

След няколко часа Евелин излезе от магичния свят и видя, че лежи върху нар, затрупана с одеяла, замаяна, с болезнено тяло и без никаква представа къде се намира. Когато успя да фокусира погледа си, видя, че баба й седи до нея, шепне молитви с броеница в ръка, и различи също друга жена, която не позна, докато тя не произнесе името си — Фелиситас. „Кажи ми какво видя, детето ми“, нареди й знахарката. Евелин направи върховно усилие, за да извади глас и да оформи думи, ала беше много изморена и успя само да пророни, заеквайки „брат“ и „ягуар“. „Женска ли беше?“, попита знахарката. Момичето кимна. „Аз нося женската сила — каза лечителката. — Това е силата на живота, която са притежавали древните — както жените, така и мъжете. Днес у мъжете тя е приспана, затова има войни. Ала тази сила ще се събуди, ще се въздигне Великият Дух, ще настъпи мир и ще престанат злините. Не го казвам само аз. Говорят го всички стари и мъдри мъже и жени в туземските народи, които съм посетила. Ти също притежаваш женската сила. Затова те е навестила майката ягуар. Помни това. И не забравяй, че твоите братя са при духовете и не страдат.“

Изтощена, Евелин потъна в мъртвешки сън без сънища и няколко часа по-късно се събуди на твърдото легло на Фелиситас освежена, със съзнание за преживяното и гладна. Погълна лакомо боба и питките, които й поднесе знахарката, и когато й благодари, гласът й излезе неравен, но звучен. „Твоята болест не идва от тялото, а от душата. Може да мине от само себе си, може за известно време да се излекува и после пак да се върне, защото е много упорита, а може и никога да не изчезне. Ще видим“, предрече Фелиситас. Преди да изпрати посетителките си, тя даде на Евелин изображение с лика на Богородица, благословено от папа Йоан Павел по време на посещението му в Гватемала, и малък амулет от дялан камък със страшната фигура на Печел, богинята ягуар. „Ще има да страдаш, момичето ми, но ще имаш две добродетелни закрилници. Едната е свещената майка ягуар на маите, другата е святата майка на християните. Призовавай ги и те ще ти се притичат на помощ.“

В района на Гватемала в близост до границата с Мексико, център на контрабанда и трафик на хора, имаше хиляди мъже, жени и деца, които се прехранваха по незаконни начини, ала беше трудно да се намери надежден трафикант. Някои след като получеха половината от договорената сума, зарязваха товара си напосоки в Мексико или пък го превозваха в нечовешки условия. Понякога миризмата издаваше наличието в определен контейнер на дузини трупове на умрели имигранти, умрели от задушаване или пък сварени в безмилостната горещина. Момичетата бяха изложени на голям риск — можеше да бъдат изнасилени или продадени на сутеньори и вертепи. За пореден път Нурия Кастел протегна ръка за помощ на отец Бенито и му препоръча дискретна агенция с добра репутация сред евангелистите.

Ставаше дума за собственичката на хлебарница, която като страничен бизнес се занимаваше с контрабандно прехвърляне на хора през границата. Гордееше се с това, че нито един от нейните клиенти не беше продаден в трафик на хора, нито един не беше отвлечен по пътя, нито убит, нито един не бе паднал, нито бе блъснат от влак. Предлагаше известна сигурност в дейност, която в самата си същност беше рискована, вземаше предпазни мерки в рамките на възможното, а останалото го поверяваше в Божиите ръце, за да бди Господ от небесата над смирените си покорни раби. Взимаше обичайната за този бизнес цена, с която покриваше своите рискове и разходи плюс собствената си комисиона. Тя поддържаше връзка с водачите, наречени койоти, посредством своя мобилен телефон, следеше ги по маршрута и във всеки момент знаеше къде точно се намират клиентите й. Според Нурия до момента никой от тези клиенти не беше изчезнал.

Отец Бенито отиде да се срещне с нея и се озова пред около петдесетгодишна жена, силно гримирана и богато накичена със злато по най-различни части на тялото — ушите, шията, китките и зъбите. Отецът я помоли за отстъпка в цената в името на Бога, призовавайки доброто й сърце на християнка, ала жената нямаше обичай да смесва вярата си с бизнеса и не се огъна — поиска му да заплати аванса на койота и цялата нейна комисиона. Остатъка си го взимаше от роднините в Съединените щати или пък вписваше като дълг на клиента със съответните лихви, естествено. „От къде искате да изровя толкова пари, госпожо?“, защити се йезуитът. „Ами че от дарителницата в църквата, драги ми отче“, отвърна тя с ирония. Но не се наложи, защото парите, изпратени от Мириам, покриха погребението на Андрес, комисионата на агентката и трийсет процента от дължимото на койота; имаше и разписка, че остатъкът ще бъде доплатен при пристигането на Евелин. Този дълг беше свещен, никой не си позволяваше да не го изплати.

Койотът, определен от фурнаджийката за Ивелин Ортега, се оказа някой си Берто Кабрера, мексиканец с мустаци и с бирено шкембенце, трийсет и две годишен, упражняващ занаята от повече от десет години. Беше осъществявал пътуването десетки пъти със стотици емигранти и когато ставаше дума за хора, почтеността му беше безупречна, ала станеше ли дума за друга контрабанда, моралът му се поддаваше на договаряне. „На моя труд не се гледа с добро око, но това, което правя, е социална дейност. Аз се грижа за хората, не ги превозвам в камиони за животни, нито върху влаковете“, обясни Кабрера на свещеника.

Евелин Ортега се присъедини към група от четирима мъже, тръгнали на север да търсят работа, и една жена с двумесечно бебе, която отиваше при годеника си в Лос Анджелис. Детето щеше да пречи в пътуването, но майката толкова горещо се примоли, че накрая агентката отстъпи. Клиентите се събраха в склада на хлебарницата, където всеки от тях получи фалшиви документи за самоличност и инструкции за приключението, в което се впускаше. От сега нататък можеха да ползват само новото си име и беше по-добре да не знаят истинските имена на останалите пътници. Евелин седеше с наведена глава и не се осмели да погледне никого, но жената с бебето отиде при нея и се представи: „Вече се казвам Мария Инес Портильо. А ти?“, я попита. Евелин й показа личната си карта. Новото й име беше Пилар Саравия.

След като напуснеха Гватемала, щяха да минават за мексиканци, нямаше връщане назад и трябваше да изпълняват безпрекословно указанията на водача си. Евелин щеше да бъде уж ученичка от някакво училище на монахини за глухонеми деца в Дуранго. Другите пътници научиха националния химн на Мексико и няколко често използвани думи, които се различаваха от равнозначните им в Гватемала. Това щеше да им помогне да минат за истински мексиканци, ако попаднеха в ръцете на миграционните власти. Койотът им забрани да говорят на „ти“ както в Гватемала. С всеки чиновник или униформен служител трябваше да използват „вие“ от предпазливост и уважение, а с другите можеха да ползват неучтивата форма „ти“, но тя също беше различна от тази в Гватемала. Като глухоняма Евелин щеше да си мълчи и ако властите й зададяха въпроси, Берто щеше да им покаже удостоверение от въображаемото училище. Наредиха им да облекат най-хубавите си дрехи и да са с обувки или маратонки, никакви чехли, за да будят по-малко подозрение. Жените щяха да се чувстват по-удобно с панталони, но в никакъв случай с прокъсаните джинси, които бяха на мода. Щяха да са им нужни спортни маратонки, бельо и топла наметка — толкова се побираше в сака или раницата. „В пустинята се налага да се ходи пеш. Там няма да можете да носите тежко. Ще сменим кетцалите, които имате, с мексиканско песо. Разходите за транспорт са платени, но ще имате нужда от пари за храна.“

Отец Бенито даде на Евелин найлонов водоустойчив плик с нейното удостоверение за раждане, копия от медицинската епикриза, полицейския доклад и писмо, гарантиращо здравия й морал. Някой му каза, че с тях би могла да получи статут на бежанец в Съединените щати — възможност, която изглеждаше малко вероятна, но не си струваше да се изпуска поради липса на необходимите документи. Накара също Евелин да запамети телефонния номер на майка си в Чикаго, както и този на неговия мобилен. Прегърна я и й даде няколко банкноти — всичките, които имаше.

Консепсион Монтоя се помъчи да запази спокойствие на раздяла с внучката си, ала сълзите на Евелин сринаха намеренията й и тя също се разплака.

— Толкоз ми е болно, задето си тръгваш — изхлипа жената. — Ти си ангел в мойте дни, а веч няма да те зърна, чедо. И таз болка ми се притуря. Ала щом Бог ми е отредил таквази съдба, ще да има защо.

Тогава Евелин за пръв път от седмици насам произнесе без запъване цяло изречение. То щеше да бъде последно за следващите два месеца.

— Както си тръгвам, майчице, така ще се върна.

Лусия

Канада

Лусия Марас наскоро беше навършила деветнайсет години и се беше записала да следва журналистика в университета, когато започна животът й на бежанка. За брат й Енрике повече нищо не узнаха; с времето, след като дълго го търсиха, той щеше да се превърне в поредния изчезнал без следа чилиец. Момичето прекара два месеца в посолството на Венесуела в Сантяго, очаквайки пропуск, който да й позволи да напусне страната. Стотиците гости — така ги наричаха по настояване на посланика, за да бъдат сведени до минимум унижението им на търсещи убежище — спяха проснати, където намереха място и по всяко време виеха опашки пред тоалетните в посолството. Няколко пъти седмично други преследвани проявяваха изобретателност и се прехвърляха през високата ограда въпреки военната охрана на улицата. На Лусия й връчиха едно новородено, което бяха пъхнали скрито в кошница със зеленчуци в дипломатическа кола, със заръката да се грижи за него, докато успеят да уредят убежище за родителите му.

Навалицата и колективната тревожност благоприятстваха избухването на конфликти, но новодошлите бързо приемаха правилата за съжителство и се научаваха да проявяват търпение. Пропускът на Лусия се забави повече от обичайното за човек без политическо или полицейско минало, но веднага след срещата си с посланика тя можа да си тръгне. Преди да я отведат, съпроводена от двама дипломати от посолството до вратата на самолета и оттам към Каракас, тя успя да предаде детето на родителите му, които най-сетне също бяха получили убежище. Успя и да се сбогува с майка си по телефона с обещанието скоро да се върне. „Не се връщай преди демокрацията“, отвърна Лена, без да снижава глас.

В богатата и щедра Венесуела заприиждаха стотици чилийци, които скоро щяха да нараснат на хиляди и на десетки хиляди, а към тях щяха да се присъединят и бягащите от мръсната война в Аржентина и Уругвай. Растящата колония на бежанци от южната част на континента се натрупваше в определени квартали и те, като се започне от храната и се стигне до специфичния акцент в езика, принадлежаха на съответните страни. Комитетът за помощ на бежанците намери за Лусия стая, където тя можеше да живее безплатно в продължение на шест месеца, и й осигури работа като регистратор в елегантна клиника по пластична хирургия. Успя да ползва стаята и работата едва четири месеца, защото се запозна с друг изгнаник от Чили, изтерзан социолог от крайната левица, чиито речи й напомняха с болезнена яснота за брат й Енрике. Беше красив и строен като тореадор, с дълга мазна коса, деликатни ръце и чувствени устни, свити в презрителна гримаса. По никакъв начин не се опитваше да прикрива лошия си нрав и високомерие. Години по-късно Лусия щеше с изумление да си го спомня, недоумяваща как е могла да се влюби в толкова неприятен тип. Единственото обяснение беше, че бе много млада и се чувстваше толкова самотна. Този мъж се дразнеше от вродената веселост на венесуелците, според него тя беше неопровержим признак на морален упадък и той убеди Лусия да емигрират заедно в Канада, където никой не закусваше с шампанско, нито се възползваше от най-малкия повод, за да танцува.

В Монреал Лусия и неспретнатият й революционер-теоретик бяха посрещнати с отворени обятия от друг комитет на добри хора, който ги настани в апартамент, обзаведен с мебели, с кухненски уреди и дори с облекло неин размер в гардероба. Беше средата на януари и Лусия реши, че студът е сковал костите й завинаги; живееше свита, зъзнеше, увита в няколко ката вълнени дрехи, с подозрението, че адът не е дантиевска клада, а монреалска зима. Преживя първите месеци, като търсеше убежище в магазините, в затоплените автобуси, в подземните тунели, свързващи сградите, в работата си, навсякъде, само не и в апартамента, който делеше с другаря си и в който температурата беше нормална, но атмосферата беше режеща като нож.

Месец май пристигна с пищна пролет, а дотогава личната история на революционера беше еволюирала и прераснала в хиперболична авантюра. Оказа се, че не бе заминал от посолството на Хондурас с пропуск, както първоначално беше разбрала Лусия, а беше минал през Вила Грималди, позорния център за изтезания, откъдето излязъл с телесни и душевни рани и после избягал през опасни проходи в Кордилерите от Южно Чили до Аржентина, където бил на косъм от опасността да стане жертва на мръсната война в тази страна. С такова болезнено минало беше нормално клетият мъж да е травмиран и неспособен да работи. За щастие, срещна пълно разбиране от страна на комитета за помощ на бежанците, който му отпусна средства за лечение, и то на родния му език, и му предостави време да пише мемоари за страданията си. Междувременно Лусия прие веднага да работи на две места, защото не смяташе, че заслужава благотворителността на комитета — имаше други бежанци, които се нуждаеха много по-спешно от неговата помощ. Работеше по дванайсет часа на ден, прибираше се и готвеше, чистеше, переше и повдигаше духа на другаря си.

Лусия търпя стоически няколко месеца, докато една вечер се върна пребита от умора в апартамента и го завари потънал в мрак, с мирис на застояло и на повръщано. Мъжът беше прекарал деня в леглото, пиейки джин, депресиран и напълно инертен, застинал на първата глава от мемоарите си. „Носиш ли нещо за ядене? Тук няма нищичко, а аз умирам от глад“, проплака кандидат-писателят, когато тя запали лампата. Тогава Лусия осъзна колко гротесково е това съжителство. Поръча пица по телефона и се захвана, както обикновено, да се бори с хаоса, в който линееше революционерът. Същата нощ, докато той спеше, упоен дълбоко от джина, тя опакова нещата си и мълком си тръгна. Имаше малко спестени пари и беше чула, че във Ванкувър набира сила колония от чилийски изгнаници. На другия ден взе влака, с който щеше да прекоси континента и да стигне до западния бряг.

Лена Марас посещаваше Лусия в Канада веднъж годишно за три-четири седмици, никога за повече, защото продължаваше да търси Енрике. С годините отчаяното й дирене се превърна в начин на живот, в поредица от рутинни действия, които изпълняваше с религиозно постоянство, и те изпълваха със смисъл съществуването й. Малко след военния преврат кардиналът откри служба, наречена Викарийство на солидарността в помощ на преследваните и техните семейства, където Лена ходеше всяка седмица, но винаги без успех. Там се запозна с други хора в нейното положение, сприятели се с църковните служители и с доброволците и се научи да се справя с бюрокрацията на болката. Поддържаше контакт с кардинала, доколкото беше възможно, защото прелатът беше най-заетият човек в страната. Правителството с неохота търпеше майките и след тях бабите, които дефилираха с портретите на синовете и внуците си, закачени за гърдите им, и мълчаливо се трупаха пред казармите и затворите с плакати, призоваващи към справедливост. Тези твърдоглави старици отказваха да разберат, че лицата, които търсеха, никога не бяха арестувани. Просто бяха отишли другаде или изобщо не бяха съществували.

Призори в един зимен вторник полицейски патрул пристигна в апартамента на Лена Марас да й съобщи, че синът й бе станал жертва на катастрофа с фатален край и тя можеше да прибере останките му на другия ден на адреса, който й посочиха, след като я предупредиха да се яви точно в седем сутринта с подходящ за транспортиране на ковчег превоз. В продължение на години бе чакала новини за Енрике и при факта, че го беше намерила, макар и мъртъв, дъхът в гърдите й секна.

Не се осмели да иде във Викарийството от страх каквато и да е намеса да не провали тази уникална възможност да си върне сине, но предположи, че Църквата или лично кардиналът бяха произвели това чудо. Отиде при сестра си, защото не й достигна смелост да тръгне сама, и облечени в траурни дрехи, двете се запътиха към дадения адрес. В квадратен двор, обграден със стени, по които се стичаше патината на влагата и времето, ги посрещнаха някакви мъже, които им посочиха сандък от борови дъски и ги инструктираха да го погребат преди шест вечерта. Беше запечатан. Уведомиха ги, че е абсолютно забранено да го отварят, връчиха им смъртен акт за пред гробищните власти и дадоха на Лена да подпише разписка, където се казваше, че процедурата е била изпълнена в съгласие със закона. Дадоха й копие от разписката и й помогнаха да натовари ковчега в камиона за провизии, който жените бяха взели под наем.

Лена не отиде направо на гробищата, както й бяха наредили, а в дома на сестра си, разположен на малък парцел в предградията на Сантяго. С помощта на шофьора на камиона смъкнаха ковчега, поставиха го върху масата в трапезарията и след като останаха сами, срязаха металната лента на печата. Не познаха тялото, не беше Енрике, въпреки че в акта фигурираше неговото име. Лена изпита смесица от ужас пред вида на младежа и облекчение, че не беше синът й. Можеше да продължава да се надява, че ще го намери жив. По настояване на сестра си реши да рискува и се обади на свой приятел във Викарийството, белгийски свещеник, който след един час пристигна с фотоапарат.

— Имате ли представа кое може да е това злочесто момче, Лена?

— Не е синът ми, това е всичко, което мога да ви кажа, отче.

— Ще сравним снимката му с нашите архиви, за да видим дали можем да го идентифицираме и да съобщим на семейството му — каза тогава свещеникът.

— Междувременно аз ще го погреба както се полага, защото така ми наредиха и не искам да дойдат да ми го вземат — реши Лена.

— Мога ли да ви помогна, Лена?

— Благодаря, но ще успея да се справя сама. За момента този младеж ще може да почива в ниша до съпруга ми в Католическите гробища. Когато откриете семейството му, ще могат да го преместят, където те искат.

Снимките, които направиха в онзи ден, не съответстваха на нито една от наличните в архивите на Викарийството. Обясниха на Лена, че младежът можеше дори да не е бил чилиец, а пришълец от друга държава, най-вероятно Аржентина или Уругвай. В рамките на Операция „Кондор“, която обединяваше разузнавателните и репресивни служби на диктатурите в Чили, Аржентина, Уругвай, Парагвай, Боливия и Бразилия, чиято равносметка възлизаше на седемдесет хиляди убити, понякога ставали обърквания в трафика на затворници, трупове и документи за самоличност. Снимката на непознатото момче бе поставена на стената в офиса, за да бъде евентуално разпознат от някого.

Щяха да минат седмици, докато на Лена й хрумна, че погребаният от нея младеж можеше да е братът на Енрике и Лусия, синът на баща им от другата му жена. Тази възможност се превърна в мъчение, което не й даваше мира. Тя се мобилизира да открие местонахождението на жената, която бе отблъснала преди години, дълбоко разкайваща се за това, че се бе отнесла зле към нея, защото нито тя, нито детето й имаха вина; и те като нея бяха жертва на същата измама. По силата на логиката на отчаянието у нея се загнезди убеждението, че някъде другаде друга майка отваряше запечатан ковчег, в който лежеше Енрике. Тя реши, че ако намереше майката на момчето, което бе погребала, в бъдеще някой щеше да потърси нея и да й предостави новини за нейния син. След като нейните усилия и тези на Викарийството не дадоха резултат, тя нае частен детектив, специализиран в търсенето на изчезнали лица, както сочеше визитката му, ала и той не успя да открие следи от жената, нито от нейния син. „Трябва да са заминали за чужбина, госпожо. Както виждате, в наши дни доста хора са обзети от желание да пътуват…“, каза детективът.

След тези преживявания Лена изведнъж остаря. Пенсионира се и напусна банката, където бе работила дълги години, затвори се у дома и излизаше само във връзка с упоритото си издирване. Понякога отиваше на гробищата, изправяше се пред нишата на непознатия младеж, разказваше му за мъките си и го молеше, ако синът й е край него, да му каже, че се нуждае от послание или знак, за да престане да го търси. С времето тя приобщи младежа към семейството си като някакъв ненатрапчив дух. С покоя си, със сенчестите си алеи и безучастни гълъби гробището й доставяше утеха и мир. Там почиваше мъжът й, но през всички тези години нито веднъж не го бе навестила. Сега, под предлог че се молеше за момчето, отправяше молитви и за него.

Лусия Марас прекара годините на изгнание във Ванкувър, гостоприемен град с по-приятен климат от Монреал. Там се бяха установили стотици изгнаници от южната част на Латинска Америка в толкова затворени общности, че някои живееха така, сякаш никога не бяха напускали родината си, и общуваха с канадците само когато наистина бе наложително. Това не важеше обаче за Лусия. С упорството, което бе наследила от майка си, тя научи английски — говореше го с чилийски акцент, — завърши журналистика и започна работа, изготвяйки разследващи репортажи за политически списания и телевизията. Нагоди се към страната, завърза приятелства, взе за отглеждане женско куче на име Оливия, с която живяха съвместно четиринайсет години, и купи малък апартамент, защото беше по-изгодно, отколкото да живее под наем. Когато се влюбваше — няколкократно, — мечтаеше да се омъжи и да пусне корени в Канада, но щом страстите поохладнееха, изведнъж я връхлиташе отново носталгията по Чили. Мястото й беше там, на юг от юга, в онази издължена и тясна страна, която я зовеше. Щеше да се завърне, сигурна беше. Имаше изгнаници, които се бяха върнали там и водеха лишено от сътресения съществуване, и никой не ги безпокоеше. Знаеше, че дори първата й любов, мелодраматичният боец с мазната коса, се бе завърнал в Чили без много шум и работеше в някаква застрахователна агенция, без някой да помни или да знае за миналото му. Но тя може би щеше да има по-малко късмет, защото бе участвала без отдих в международната кампания срещу военния режим. Бе се заклела пред майка си, че нямаше да прави дори опит да се върне, защото за Лена Марас възможността дъщеря й също да стане жертва на репресията беше непоносима.

Пътуванията на Лена до Канада започнаха да се разреждат, но кореспонденцията с дъщеря й зачести, започна да й пише всеки ден, а Лусия й отговаряше няколко пъти седмично. Писмата се разминаваха във въздуха като разговор между глухи, но нито една от двете не чакаше отговор, за да пише. Тази оживена кореспонденция представляваше дневник на два живота, запис на ежедневието. С времето писмата се превърнаха в жизнена необходимост за Лусия, това, което не написваше на майка си, сякаш не се беше случвало, беше забравен живот. В този нескончаем писмовен диалог — едната от Ванкувър, а другата от Сантяго — те изградиха толкова дълбоко приятелство, че когато Лусия се завърна в Чили, се познаваха по-добре, отколкото ако винаги бяха живели заедно.

В едно от пътуванията си Лена, разказвайки за момчето, което й бяха доставили вместо Енрике, реши да разкрие пред дъщеря си истината за нейния баща, скривана толкова години наред.

— Ако младежът, който ми връчиха в онзи ковчег, не е твоят полубрат, някъде по света живее мъж приблизително на твоята възраст, който носи твоето фамилно име и твоята кръв — й обясни.

— Как се казва? — попита Лусия толкова изненадана от новината, че баща й е имал две жени, че гласът с мъка излезе от гърлото й.

— Енрике Марас, като баща ти и брат ти. Мъчих се да го открия, Лусия, но той и майка му са се изпарили като дим. Трябва да разбера дали онова момче в гробищата е синът на баща ти от другата му жена.

— Няма значение, мамо. Вероятността да е брат ми, е нищожна, това се случва само в телевизионните сериали. Истината е, както са ти казали във Викарийството, че стават грешки със самоличността на жертвите. Не се нагърбвай с издирването на този млад мъж. От години те преследва мисълта за съдбата на Енрике; приеми истината, колкото и да е страшна, преди да си полудяла.

— Напълно с разума си съм, Лусия. Ще приема смъртта на брат ти, когато получа доказателство, никога преди това.

Лусия й призна, че в детството си нито тя, нито Енрике повярвали на версията за катастрофата с баща им, била обвеяна с толкова загадъчност, че звучала като измислица. Как да повярват, като никога не забелязали проява на траур, нито отишли на гроба. Нямали друг избор, освен да се примирят с някакво неправдоподобно обяснение и предпазливо мълчание. Те си измисляли алтернативни версии — че баща им бил другаде, че извършил престъпление и се укривал, или че бил заминал на лов за крокодили в Австралия. Всяко обяснение звучало по-правдоподобно от официалното, което гласяло: мъртъв е, не разпитвайте повече.

— Вие бяхте много малки, Лусия, не можехте да разберете същността на смъртта и мой дълг беше да ви предпазя от болката. Стори ми се най-безболезнено да забравите баща си. Действах с греховна надменност, знам. Поставих си за цел да го заместя, да бъда и баща, и майка за децата си.

— Направила си много добре, мамо, но се питам дали би постъпила по същия начин, ако той не беше многоженец.

— Със сигурност не, Лусия. В този случай вероятно бих го идеализирала. Тласкаше ме най-вече омразата, и срамът. Не исках да ви замърсявам с грозотата на случилото се. Затова и по-късно, когато вече бяхте способни да разберете, не ви говорех за него. Знам, че сте имали нужда от баща.

— По-малко, отколкото си представяш, мамо. Вярно е, че би било за предпочитане да имаме баща, но ти се справи доста добре с отглеждането и възпитанието ни.

— Липсата на баща оставя празнина в сърцето на една жена, Лусия. Всяко момиче има нужда да се чувства закриляно, потребна й е мъжка енергия, за да развие доверие в мъжете и по-късно да може да се отдаде на любовта. Коя е женската версия на Едиповия комплекс? Електра? Ти отрасна без баща. Нищо чудно, че си толкова независима и скачаш от една любов на друга, търсиш непрекъснато сигурността на бащата.

— Моля те, мамо! Това са измислици а ла Фройд. Не търся баща си в любовниците си. А и не скачам от легло на легло. Аз съм доказано моногамна и любовта ми трае дълго, освен ако въпросният тип е безнадежден смотаняк — каза Лусия и избухнаха в смях, мислейки за зарязания в Монреал революционер.

Лусия и Ричард

Бруклин

След като Евелин Ортега идентифицира Катрин Браун, завързаха отново капака на багажника и поеха обратно към къщи. Понеже така и така бяха навън, Ричард взе лопатата и разчисти снега пред вратата на мазето, за да може Лусия да вземе остатъка от яхнията, храната на Марсело и тоалетните си принадлежности. В кухнята на Ричард си поделиха вкусната хранителна яхния и свариха още една кана с кафе. Разсеял се покрай толкова сътресения, Ричард за втори път яде от яхнията, въпреки плаващите в нея парчета телешко сред картофи, зелен фасул и тиква. Беше съумял да овладее парещите кризи в храносмилателната си система с дисциплина. Не вкусваше глутен, беше алергичен към лактозата и не пиеше алкохол поради много по-сериозна от язвата причина. Идеална за него би била напълно растителна диета, но се нуждаеше от протеини и затова беше включил в храната си някои морски продукти без живак, шест екологични яйца и сто грама твърдо сирене седмично. Придържаше се към петнайсетдневен план, тоест към две строго определени менюта на месец; затова купуваше точно колкото му беше необходимо и го готвеше в предварително установен ред, така че нищо да не се разваля. В неделя импровизираше с пресните предложения на пазара и това беше една от малките волности на въображението, които си позволяваше. Не докосваше месо от бозайници, понеже се беше зарекъл да не вкусва животни, които не би могъл да убие, нито птиче месо, понеже изпитваше ужас от промишлените птицеферми и защото бе неспособен да извие врата на едно пиле. Обичаше да готви и понякога, когато ястието му се получеше особено вкусно, си представяше, че може да го сподели с някого, като например с Лусия Марас, която се бе оказала по-интересна от предишните наематели на сутерена. Все по-често мислеше за нея и се радваше, че е в неговия дом макар и под невероятния претекст, който им предоставяше Евелин Ортега. Всъщност той се радваше много повече, отколкото обстоятелствата позволяваха; нещо странно се случваше с него, трябваше да внимава.

— Коя е Катрин? — попита Ричард Евелин.

— Рехабилитаторката на Франки. Занимава се с него всеки понеделник и четвъртък. Научи ме да правя някои от упражненията с детето.

— Тоест става дума за човек, познат в дома. Как каза, че се наричат господарите ти?

— Шерил и Франк Лерой.

— И изглежда, че Франк Лерой е виновен за…

— Защо предполагаш това, Ричард? Не трябва нищо да приемаме за даденост, ако нямаме доказателства — намеси се Лусия.

— Ако тази жена бе починала от естествена смърт, нямаше да е в багажника на колата на Франк Лерой.

— Може да е било катастрофа.

— Ами да, напъхала се е с главата напред в багажника, увила се е в килима, затворила е капака, издъхнала е от глад и никой не е разбрал. Малко вероятно. Някой я е убил, няма място за съмнение, Лусия, и е възнамерявал да се отърве от трупа, когато разчистят снега. Сега вероятно се пита какво, по дяволите, е станало с колата му и с мъртвото тяло.

— Хайде, Евелин, помисли малко, как според теб тази млада жена се е озовала в багажника? — я попита Лусия.

— Не знам, не знам…

— Кога я видя за последен път?

— Идваше в понеделник и четвъртък — повтори момичето.

— Миналия четвъртък?

— Да, дойде в осем сутринта, но си тръгна почти веднага, защото показателите за кръвната захар на Франки не бяха добри. Госпожата беше много ядосана. Каза на Катрин да си върви и повече да не се вясва.

— Караха ли се?

— Да.

— Какво имаше госпожа Лерой против тази жена?

— Наричаше я невъзпитана и вулгарна.

— В лицето ли й го казваше?

— Казваше го на мен. И на мъжа си.

Евелин им разказа, че Катрин Браун лекувала Франки от една година. От самото начало се държала лошо с Шерил Лерой, която я смятала за предизвикателна, защото идвала на работа с деколтирани тениски, които излагали половината от гърдите й на показ, най-обикновена мръсница с обноски на старшина, казвала за нея; освен това не отчитала никакъв напредък у Франки. Била дала указания на Евелин да присъства винаги когато Катрин Браун раздвижва детето и да я вика незабавно, ако забележи, че го пресилва. Нямала й доверие, смятала, че е много груба с упражненията. На два пъти искала да я изхвърли, но мъжът й се противопоставил, както правел обикновено с всички нейни инициативи. Според него Франки бил разглезено хлапе, а Шерил ревнувала от рехабилитаторката, защото била млада и красива, това било всичко. От своя страна Катрин Браун също злословела срещу госпожата зад гърба й, смятала, че тя се държи със сина си като с бебе, а децата имат нужда от здрава ръка, Франки трябвало да се храни сам — щом можел да ползва компютъра, значи можел да държи и лъжицата и да си мие зъбите, но нима било възможно да се научи при такава майка алкохоличка и наркоманка, която прекарвала деня във фитнеса, като че ли така можела да спре старостта. Мъжът й щял да я зареже. Със сигурност.

Евелин изслушвала изповедите и на двете, без да разсъждава, без нищо да повтаря. Баба й натъркала веднъж устата на братята й с белина, защото говорели мръсотии, а нейната, понеже разпространявала клюки. Разбирала за разправиите на господарите си, понеже стените в къщата не умеели да пазят тайни. Франк Лерой, толкова студен със служителите си и със сина си, толкова безучастен дори когато детето изпадало в криза или в истерични пристъпи, побеснявал срещу жена си при най-малкия повод. Във въпросния четвъртък, разтревожена от хипогликемията на Франки, за която подозирала, че била причинена от рехабилитаторката, Шерил нарушила разпорежданията на мъжа си.

— Понякога господин Лерой заплашва госпожата — им каза Евелин. — Веднъж пъхна пистолет в устата й. Не съм ги шпионирала, кълна се. Вратата беше открехната. Каза й, че ще убие нея и Франки.

— Бие ли жена си? А Франки? — попита го Лусия.

— На детето не посяга, но Франки е наясно, че баща му не го обича.

— Не ми отговори дали бие жена си.

— Понякога госпожата има синини по тялото, но никога по лицето. Казва, че са от падане.

— Ти вярваш ли й?

— Тя пада от хапчетата или от уискито и тогава трябва да я вдигам от пода и да я слагам да си легне. Но червените белези като от камшик са от разправиите й с господин Лерой. Жал ми е за госпожа Лерой, никак не е щастлива.

— Че как да е с такъв мъж и с това дете…

— Обожава Франки. Казва, че с обич и с рехабилитация състоянието му ще се подобри.

— Това е невъзможно — промърмори Ричард.

— Франки е единствената радост на госпожата, доколкото мога да преценя. Те много се обичат. Ако можехте да видите как Франки грее от щастие, когато майка му е с него! С часове играят. Много често госпожата спи при него.

— Сигурно е много потисната заради здравословното състояние на детето си — каза Лусия.

— Да, Франки е много крехък. Ще можем ли пак да звъннем у дома? — попита Евелин.

— Не, Евелин, доста е рисковано. Вече знаем, че снощи майка му е била до него. Можем да предположим, че след като теб те няма, тя ще поеме грижата за Франки. Да се върнем към най-спешния въпрос, как да се отървем от трупа — напомни Лусия.

Ричард толкова бързо отстъпи, че по-късно щеше сам да се чуди на непоследователността си. Като се замисли, може би от години се беше страхувал от някаква смутна зависимост, способна да разклати неговата сигурност. А може би не ставаше дума за страх, а за предчувствие, може би таеше скрито желание някаква божествена намеса да наруши перфектното му и еднообразно съществуване. Евелин Ортега с докарания от нея труп представляваше радикален отговор на това латентно желание. Трябваше да се обади на баща си, за да му каже, че няма да може да го заведе на обед, както обикновено правеше в неделя. За миг се изкуши да му разкаже какво възнамеряваха да сторят, сигурен, че старият Джоузеф бурно щеше да го аплодира от инвалидната си количка. Ще му разкаже всичко по-късно и на живо, за да види въодушевеното му изражение. Във всеки случай прие аргументите на Лусия с минимална съпротива и отиде да потърси карта и лупа. Мисълта да се освободи от мъртвото тяло, която до преди малко категорично отхвърляше, му се стори изведнъж неизбежна, единственото логично решение на проблем, който неочаквано бе станал и негов.

Докато разглеждаше картата, Ричард си спомни езерото, където ходеха с Орасио Амадо-Кастро и което не беше посещавал през последните две години. Приятелят му имаше там горска хижа, която, преди да се премести в Аржентина, обитаваше през лятото заедно със семейството си, а зиме с него, когато двамата ходеха да ловят риба, дълбаейки дупка в леда. Избягваха най-оживените места, където се струпваха стотици каравани в шумни многолюдни празненства, защото за тях двамата риболовът беше спорт, упражняван в съзерцание, специален повод за мълчание, самота и укрепване на едно почти четиридесетгодишно приятелство. Тази част на езерото беше труднодостъпна и не привличаше зимните пълчища. Те се мятаха на високопроходим джип, движещ се по замръзналата повърхност, с всичко най-необходимо за престоя — трион и други инструменти за перфориране на леда, въдици и стръв, батерии, лампа, газов котлон, гориво и провизии. Пробиваха дупки в ледената повърхност и с безкрайно търпение ловяха някакви по-скоро мижави пъстърви, които, след като бъдеха изпечени, се свеждаха буквално до кожа и кости.

Орасио замина за Аржентина, когато почина баща му, с намерението да се върне след няколко седмици, но мина много време, а той продължаваше да е зает със семейни дела и си идваше в Съединените щати два или три пъти годишно.

Ричард тъгуваше по него и докато го нямаше, се грижеше за нещата му; имаше ключове от къщурката край езерото, която си седеше необитаема, и ползваше неговата кола, Субару Легаси, с подвижен багажник на покрива и приспособления за транспортиране на ски и велосипед, която Орасио отказваше да продаде. Ричард беше постъпил в Нюйоркския университет по настояване на Орасио; беше работил като асистент три години и още три като хоноруван преподавател. Издигнал се бе до ръководител на катедра със самочувствието, необходимо за тази длъжност, а когато Орасио освободи директорското място, той го замести. Освен това купи къщата му в Бруклин на безценица. Както сам казваше, единственият начин да се отплати на приятеля си за всичко, което му дължеше, би бил да му дари приживе белите си дробове за трансплантация. Орасио пушеше пури като баща си и братята си и непрекъснато кашляше.

— По тези места има гъсти гори, никой не ходи там през зимата и се съмнявам, че някой го прави дори през лятото — обясни Ричард на Лусия.

— Как ще се организираме? Трябва да наемем кола за връщане.

— Това би означавало да оставим следа. Не може да привличаме вниманието. Ще се върнем със субаруто. Бихме могли да идем и да се върнем за един ден, но при това време ще ни трябват два.

— Ами котките?

— Ще им оставя храна и вода. Свикнали са да прекарват сами няколко дни.

— Може нещо непредвидено да се случи.

— Като например да бъдем пленени или убити от Франк Лерой? — попита Ричард, прикривайки усмивката си. — В такъв случай съседката ще се погрижи за тях.

— Трябва да вземем Марсело — каза Лусия.

— В никакъв случай!

— Как искаш да постъпя с него?

— Ще го оставим на съседката.

— Кучетата не са като котките, човече. Стават неспокойни при раздяла. Трябва да дойде с нас.

Ричард отвърна с театрален жест. Не проумяваше тази човешка зависимост от някакво животно изобщо, а още по-малко от някакво куче като това уродливо чиуауа в частност. Неговите котки бяха независими и той можеше да замине за няколко седмици спокоен, че няма да им липсва. Когато се прибираше, го посрещаше с обич само Дойс, другите изобщо не забелязваха отсъствието му.

Лусия го последва в една от необитаемите стаи на първия етаж, където държеше инструментите си до дърводелска маса. Това беше последното нещо, което бе очаквала от него — смяташе, че е неспособен да закове пирон, както всички останали мъже в живота й, но очевидно Ричард изпитваше удоволствие да майстори. Инструментите бяха подредени върху коркови дъски на стената; беше очертал контура на всяко сечиво с тебешир върху корка, за да забележи веднага, ако някое липсва. Подредбата им беше толкова стриктна, колкото онази, предизвикала възхищението на Лусия в килера, където всяко нещо си имаше строго определено място. В този дом хаотично разпилени бяха единствено книжата и книгите, които владееха салона и кухнята, при все че хаосът може би беше само привиден и всичко бе класирано според тайнствена система, разбираема единствено за Ричард. „Този мъж трябва да е зодия дева“, заключи тя.

След като се подкрепиха с чилийската яхния, те отново излязоха навън, където Ричард дълго изучаваше счупената ключалка на багажника, докато Лусия го пазеше с черен чадър от бавно сипещия се сняг. „Няма да мога да я поправя, ще закрепя капака с тел“, реши той. Под найлоновите ръкавици за еднократна употреба, които си беше сложил, за да не оставя отпечатъци, ръцете му бяха посинели и вкочанени, но продължаваше да работи с хирургическа прецизност. Двайсет и пет минути по-късно беше боядисал мигача в червено, тъй като пластмасовото покритие се беше счупило при удара, и бе завързал багажника с такава сръчност, че телта беше невидима. Прибраха се, треперейки от студ, в къщата, където ги очакваше все още топлото кафе.

— Телта ще издържи пътуването и няма да ти създава проблеми — съобщи Ричард на Лусия.

— На мен ли? Не, Ричард. Ти ще караш лексуса. Аз съм леко непохватна, още повече, когато се притесня. Полицията може да ме спре.

— Тогава да кара Евелин. Аз ще водя отпред със субаруто.

— Евелин няма документи.

— Няма ли книжка?

— Питах я вече. Има книжка на чуждо име. Фалшива, естествено. Не можем да се излагаме на повече рискове от необходимите. Ти ще караш лексуса, Ричард.

— Защо аз?

— Защото си бял. Никой полицай няма да ти поиска документите, дори и от багажника да се показва човешки крак, обаче две латиноамериканки като нас, шофиращи в снега, автоматично будим подозрение.

— Ако Лерой са съобщили за изчезването на колата, ще имаме проблеми.

— Защо биха го направили?

— За да им бъде изплатена застраховката.

— Как ти хрумва такова нещо, Ричард? Един от двамата е убиец, последното, което би направил, е да съобщи в полицията за колата.

— А другият Лерой?

— Винаги си представяш най-лошото!

— Никак не ми допада мисълта да прекося щата Ню Йорк с крадена кола.

— И на мен, но нямаме друга алтернатива.

— Слушай, Лусия, не мислиш ли, че може Евелин да е убила тази жена?

— Не, Ричард, не мисля, защото това предположение е идиотско. Струва ли ти се възможно това клето същество да е способно да утрепе и муха? И за какво тогава ще идва в твоя дом с жертвата?

Ричард й показа на картата двата пътя до езерото — единият беше по-кратък, но с тол постове, където имаше вероятност да правят проверки, а другият изобилстваше със завои, но беше по-малко използван. Избраха него с надеждата, че снегорините го бяха разчистили.

Евелин

Мексико

Берто Кабрера, мексиканският койот, нает, за да преведе Евелин Ортега през северната граница, определи сборен пункт на клиентите си в осем сутринта в хлебарницата. Когато цялата група се събра, всички се хванаха за ръце, скупчени в кръг, и водачът произнесе молитва. „Поклонници сме от църква без граници. Молим те, Господи, да пътуваме с твоята божествена закрила както срещу разбойници, така и срещу полицаи. Умоляваме те в името на твоя син Исус от Назарет. Амин.“ Всички повториха „Амин“ с изключение на Евелин, която продължаваше да плаче безгласно. „Пази тези сълзи, Пилар Саравия, защото по-нататък ще ти потрябват“, я посъветва Кабрера. Връчи на всички билети за автобуса и им забрани да си разменят погледи или да разговарят помежду си, да се сприятеляват с други пътници и да сядат до прозореца; пътуващите за пръв път в живота си винаги предпочитали тези места и така привличали вниманието на полицаите. „А ти, малката, ще вървиш с мен, от сега нататък аз съм твой чичо. Ще си мълчиш и с тази глуповата физиономия никой няма да се усъмни. Ясно ли е?“ Евелин кимна мълком.

Товарна камионетка на хлебарницата ги превози в първата отсечка на пътуването им до Текун Уман, пограничен град, който реката Сучиате отделяше от Мексико. По реката и по моста, съединяващ двата бряга, имаше непрекъснато движение на хора и стоки. Границата беше относително леснопроходима. Мексиканските федерални власти се опитваха да засичат без особено старание наркотици, оръжие и други контрабандни стоки, но игнорираха емигрантите, при условие че не привличаха прекалено вниманието. Изплашена от забързаното множество, от хаоса от велосипеди и триколесни возила и от рева на мотоциклетите, Евелин се вкопчи в ръката на койота, който беше дал указания на другите да се придвижат поотделно към хотел „Сервантес“. Той и Евелин се качиха на някакво местно такси, представляващо велосипед с кош и брезентен навес за пътниците и беше най-често използваното превозно средство по тези места, и скоро се присъединиха към останалата част от групата в скромен хотел, в който прекараха нощта.

На другия ден Берто Кабрера ги заведе на реката, където бяха наредени една до друга лодки и салове, направени от по две гуми за камион и няколко дъски. Така се превозваха всякакви стоки, добитък и пътници. Кабрера нае два сала, теглени от няколко момчета с въже, привързано през кръста им, и управлявани от друг младеж с помощта на дълъг прът. За по-малко от десет минути се озоваха в Мексико и един автобус ги откара до центъра на Тапачула.

Кабрера обясни на клиентите си, че се намират в щата Чиапас, най-опасната част за пътниците, лишени от закрилата на койот, защото били изложени на нападения от страна на бандити, агресори и униформени, които можело да им задигнат всичко — като се започне от парите и се стигне до маратонките. Невъзможно било да ги измами човек, защото познавали всички възможни скривалища и проверявали дори най-интимните отвори в телата на хората. Колкото до шантажа от страна на полицията, всеки, който не можел да й плати, се озовавал в тъмницата, бил подложен на бой и след това депортиран. Най-страшни били така наречените „кръстници“, обясни койотът, които били цивилни доброволци, дето, под претекст че помагат на властите, упражнявали насилие и изтезавали, били като зверове. В Чиапас изчезвали хора. Не трябвало да се доверяват на никого, нито на цивилни, нито на властите.

Минаха покрай гробище, където царяха самотата и тишината на смъртта, но изведнъж се дочу пуфтенето на готвещ се да тръгне влак; внезапно мястото се оживи с дузини емигранти, които се бяха спотайвали в очакване. Възрастни и деца наизскачаха иззад гробове и храсти и се втурнаха да бягат към вагоните, прекосявайки канал с отпадъчни води, скачайки по подаващи се над вонящата вода скали. Берто Кабрера им обясни, че наричали влака „Звяра, Железния червей или Влака на смъртта“ и че трябвало да се прекачват в трийсет и дори повече влака, за да прекосят Мексико.

— Не искам да ви казвам колко хора падат и биват смазани от колелата — предупреди ги Кабрера. — Братовчедка ми Олга Санчес превърна запусната фабрика за тортиляс в убежище за хора с ампутирани от влака ръце и крака. Спасила е много животи в приюта си „Милостивият пастир Исус“. Братовчедка ми Олга е светица. Ако имахме повече време, щяхме да отскочим да я видим. Вие сте пътници от категория лукс, няма да висите по влаковете, но тук и автобус не можем да вземем. Виждате ли ония господинчовци с кучетата, дето проверяват документите и багажа? Те са от федералните. Кучетата надушват дрогата и страха у хората.

Койотът ги заведе при свой приятел шофьор на камион, който срещу предварително договорена цена ги настани между кашони с електроуреди. В дъното имаше тясна пролука в товара, където пътниците се свиха. Не можеха да протегнат краката си, нито да се изправят. Пътуваха в мрак, почти без въздух и в адска горещина, раздрусвани и под заплахата да бъдат затрупани от кашоните. Седнал удобно в кабината, койотът беше пропуснал да им каже, че щяха да прекарат затворени там часове наред, но ги посъветва да пестят водата и да стискат, тъй като нямаше да спират, за да се облекчат. Мъжете и Евелин се редуваха да веят с някакъв картон като с ветрило на Мария Инес и й дадоха част от дажбата си вода, понеже трябваше да кърми детето си.

Камионът ги откара без инциденти до Фортин де лае Флорес в Оаксака, където Берто Кабрера ги настани в изоставена къща в покрайнините на града, заредена с бидони с вода, хляб, мортадела, прясно сирене и сухар. „Изчакайте тук, скоро ще се върна“, им каза и изчезна. След два дни, когато храната беше свършила и продължаваха да нямат никакви известия от койота, групата се раздели между мъжете, които бяха убедени, че са изоставени, и Мария Инес, която призоваваше да дадат повече време на Кабрера, след като беше така горещо препоръчан от евангелистите. Евелин се въздържа от мнение, а и никой не я попита. За малкото дни откакто пътуваха заедно, четиримата мъже се бяха превърнали в защитници на майката с детето и на странното слабичко момиченце, което като че ли витаеше в облаците. Знаеха, че в действителност не бе глухоняма, бяха я чули да изговаря единични думи, ала уважаваха мълчанието й, което се дължеше може би на някакъв религиозен обет или беше нейното последно убежище. Жените се хранеха с предимство, предоставиха им най-хубавите места за спане в единствената стая, където все още имаше таван. Нощем мъжете се редуваха и докато един стоеше на стража, другите си почиваха.

Привечер на втория ден трима от мъжете излязоха да купят храна, да изследват терена и да разучат как можеха да продължат пътуването без Кабрера, а четвъртият остана да пази жените. Бебето на Мария Инес отказваше да суче от предния ден и трудно дишаше от много плач и кашляне за отчаяние на майка си, която беше неспособна да го успокои. Евелин си припомни церовете на баба си в подобни случаи — намокри със студена вода две тениски и уви детето, докато температурата спадна, а в това време Мария Инес плачеше и говореше за връщане в Гватемала. Евелин се разхождаше с бебето в ръце и се мъчеше да го приспи с измислена песничка, в която не се различаваха думи, а птичи звуци и вятър, но успя да го приспи.

Вечерта мъжете се прибраха с наденици, тортиляс, фасул и ориз, бира за себе си и газирани напитки за жените. След угощението се почувстваха ободрени и започнаха да кроят планове да продължат на север. Бяха открили, че по маршрута имало домове за мигранти и църкви, които предлагали помощ; можели да разчитат също на групите „Бета“, съставени от служители на Националния институт по миграция, чиято мисия не била да прилагат закона, а да подпомагат пътниците с хуманитарна информация, със спасителни дейности и първа помощ в случай на злополука. И най-странното било, че вършели всичко това гратис и нямало нужда да им се дава подкуп, казаха. С една дума, не бяха напълно беззащитни. Преброиха парите, готови да ги поделят между всички, и си обещаха да се държат заедно.

На другия ден установиха, че детето бе възвърнало апетита си, при все че още дишаше трудно, и решиха, като попремине жегата, да продължат да вървят. И дума не можеше да става да вземат автобуса, беше много скъпо, но можеха да помолят някой камион да ги качи на автостоп и в краен случай да се покатерят на някой товарен влак.

Тъкмо си събраха багажа и останалата храна в раниците, когато пристигна Берто Кабрера в превъзходно настроение, натоварен с торби и с наета фургонетка. Посрещнаха го с нескончаеми упреци, които той вежливо отклони, обяснявайки, че трябвало да промени първоначалния план, защото имало прекалено много проверки по автобусите и някои от контактите му не изпълнили уговорките. С други думи, щяло да се наложи да се раздадат нови подкупи. Имал познати между извършващите проверки по пътищата, на които плащал определена сума за всеки пътник; началникът задържал половината за себе си, а останалото се поделяло между хората му и така всички печелели в този верижен бизнес. Изисквала се предпазливост в тази маневра, защото можело да попаднат на някой заядлив патрул и да бъдат депортирани; рискът това да се случи бил много по-голям с непознати патрулиращи.

Можеше да стигнат до границата за два дни, но бебето на Мария Инес отново вдигна температура и трябваше да го заведат в болница в Сан Луис Лотоси. Наредиха се на опашка, получиха номер и чакаха с часове в претъпкана с пациенти зала, докато най-сетне ги повикаха. По онова време детето вече доста се бе влошило. Прегледа го лекар с черни кръгове под очите и измачкани дрехи, който диагностицира коклюш и прие детето в болницата, назначавайки антибиотици. Койотът вдигна скандал, защото това разбиваше на пух и прах плановете му, но лекарят не отстъпи — бебето имало сериозна инфекция на дихателните пътища. Кабрера беше принуден да се подчини. Увери безутешната майка, че ще се върне за нея след една седмица и тя нямаше да загуби платения аванс. Мария Инес се съгласи през сълзи, ала останалата част от групата отказаха да продължат пътуването без нея. „На първо място да помага Бог да не й се затрие детенцето, но ако това се случи, на Мария Инес ще й трябват другари в скръбта“, бе единодушното решение.

Изкараха една нощ в долнопробен хотел, но койотът толкова се развика срещу извънредния разход, че за следващите дни се преместиха да нощуват в двора на някаква църква заедно с десетки други като тях. Там получаваха по едно ядене, можеха да си вземат душ и да се изперат, но в осем сутринта ги гонеха и им забраняваха да се връщат до залез-слънце. Денят се точеше безкрайно дълъг, докато се скитаха из града непрестанно нащрек, готови да хукнат да бягат. Мъжете се помъчиха да припечелят няколко песо, като миеха коли или пренасяха строителни материали, без да привличат вниманието на полицията, която беше навсякъде. Според Кабрера грингос плащаха милиони долари на мексиканското правителство, за да засича мигрантите, преди да стигнат до границата. Всяка година биваха депортирани от Мексико над сто хиляди души в така наречения „автобус на сълзите“.

Понеже бе без глас, Евелин дори не можеше да проси и защото можеше да попадне в ръцете на всеки сутеньор от многото, които излизаха на лов за сами момичета, Кабрера я караше във фургонетката със себе си. Безмълвна и незабележима, Евелин чакаше там, докато той уреждаше съмнителни сделки по мобилния си телефон или се забавляваше в долнопробни вертепи с платени жени. В зори пристигаше, олюлявайки се и със стъклен поглед, заварваше я да спи, свита на седалката, и си даваше сметка, че момичето бе прекарало цял ден и цяла нощ без храна и без вода. „Какъв кучи син съм само!“, процеждаше и тръгваше да търси отворено заведение, където тя да отиде до тоалетна и да се наяде до насита.

— Единствено ти си си виновна, глупачке. Като не говориш, ще си умреш от глад в този скапан свят. Как ще се оправяш сама на север? — укоряваше я той с неволна нотка на нежност.

След четири дни изписаха от болницата бебето на Мария Инес, но койотът реши, че в никакъв случай не биваше да рискуват и да продължават пътуването с него, можеше да умре по пътя. Оставаше им най-тежката част — да прекосят Рио Гранде и после пустинята. Каза на Мария Инес да избере между това да остане в Мексико известно време, като работи каквото намери, което щеше да е трудно, тъй като кой би я наел с невръстно бебе на ръце, или да се върне в Гватемала. Жената избра да се върне и се сбогува със спътниците си, които се бяха превърнали в нейно семейство.

Така, след като настани Мария Инес и детето й в автобуса, Берто Кабрера натовари клиентите си на фургонетката и тръгна с тях към Тамаулипас. Разказа им, че в предишно пътуване го нападнали на вратата на някакъв хотел двама типове в костюми и вратовръзки с вид на чиновници, които му отнесли парите и мобилния телефон. Оттогава внимавал с този вид хотели, където често отсядали койоти и пътници, защото миграционните власти, федералната полиция и детективите ги държали на прицел.

Пренощуваха в дома на познат на Кабрера, наблъскани плътно един до друг на пода върху одеялата, които носеха във фургонетката. На другата сутрин тръгнаха към Нуево Ларедо, последния етап в Мексико, и след няколко часа вече стояха на площад „Идалго“ в самия център на града заедно със стотици мигранти от Мексико и Централна Америка и с всякакви трафиканти, предлагащи услугите си. Девет организирани групи от контрабандисти действали в Нуево Ларедо и всяка една се състояла от над стотина гангстери. Имали ужасна слава — крадели, изнасилвали, а някои били свързани с разбойнически банди или със сутеньори, им обясни.

— Не са хора почтени като мен. За времето, откак съм в тоя занаят, никой не е могъл лоша дума да каже за мен. Аз пазя честта си, отговорен съм — каза им Кабрера.

Купиха карти, за да се обадят по телефона, и съобщиха на семействата си, че са на границата. Евелин се обади на отец Бенито, но толкова пелтечеше, че Кабрера й взе слушалката.

— Девойчето е добре, не се тревожете, казва, че праща поздрави на баба си. Скоро ще се прехвърлим от другата страна. Направете ми тази услуга да се обадите на майка й и да й заръчате да е готова — му каза.

Заведе ги да хапнат такос и буритос[10] на улична сергия и оттам в църквата на Сан Хосе, за да изпълни обещанието си към отец Лео. Обясни им, че свещеникът бил толкова свят човек, колкото и Олга Санчес, не спял, защото денем и нощем подпомагал безконечната върволица от мигранти и други нуждаещи се с вода, храна, първа помощ, телефон и духовна утеха, която им предоставял под формата на поучителни разкази и истории, съчинени на момента. При всяко свое пътуване Берто Кабрера се отбивал в епархийската църква, за да дари пет процента от това, което получавал от клиентите след приспадане на разходите, и в замяна да получел благословията на отеца и няколко молитви за благото на пътниците му; това било нещо като трудова осигуровка, такса, която плащал на небесата за това, че го закриляли, обясняваше през смях. Разбира се, освен това плащал своя дял и на най-страховитите главорези от „Сетас“[11], за да се подсигури, че нямало да отвлекат клиентите му. В случай че това се случело, „Сетас“ взимали откуп на глава, който близките на отвлечения трябвало да изплатят, за да бъде запазен животът му.

Експрес „Отвличане“, така го знаели всички. Разчитайки на молитвите на светеца и плащайки на „Сетас“, Кабрера бил горе-долу спокоен. Така си вървели нещата открай време.

Завариха свещеника бос със запретнати крачоли и мърлява тениска да сортира здрави плодове и зеленчуци от кашони с презряла стока, която му даряваха от пазара. Голяма локва от плодов сок на земята привличаше мухите със сладникавия аромат на гнило. Отец Лео посрещна Кабрера благодарен за финансовия му принос и за това, че се бе нагърбил да убеди и други койоти да купуват тази великолепна осигуровка, подкрепяна от небесата.

Евелин и другарите й си свалиха маратонките, влязоха в локвата от разкашкани плодове и зеленчуци и помогнаха за спасяването на онези, които можеха да влязат в употреба в църковната кухня, а в това време свещеникът отиде да си почине малко на сянка и да осведоми приятеля си Кабрера за новите затруднения, измислени от янките, които освен с лампи за нощно гледане и апарати за засичане на телесна температура, бяха осеяли пустинята със сеизмични сензори, които регистрираха стъпките по земята. Обсъдиха последните събития — евфемизъм за нападения. Не ползваха също и термини като „банда“ или „нарко“. Трябваше да си мерят приказките.

От църквата в Сан Хосе Берто Кабрера ги заведе в един от лагерите край бреговете на Рио Гранде — окаяни селища от картон, брезент, дюшеци, скитащи кучета, плъхове и отпадъци, временен подслон за просяци, престъпници, наркомани и мигранти, които изчакваха там своя шанс. „Ще останем тук, докато настъпи моментът да рискуваме и да се прехвърлим отвъде“, им каза. Пътниците му се осмелиха да намекнат, че сделката била друга. Госпожата от хлебарницата в Гватемала им била обещала, че ще спят в хотели.

— Ама вие забравихте ли в колко хотели спахме? Тук на границата човек трябва да се задоволи с каквото има. Комуто не харесва, да си върви откъдето е дошъл — отвърна койотът.

От лагера се виждаше как от другата страна, откъм Съединените щати, денем и нощем патрулират камери, светлини, агенти във военни коли, лодки и хеликоптери. По високоговорители предупреждаваха, че който влезе във водата, навлиза в американска територия и трябва да се върне. През последните години бяха подсилили охраната на границата с хиляди агенти, снабдени с най-модерна техника, ала отчаяните хора винаги намираха начин да измамят надзора. Като видя колко са изплашени клиентите му при вида на широката и пълноводна река със зеленясали води пред тях, Кабрера им обясни, че се давят само глупаците, които се опитват да преминат с плуване или вкопчени във въжета. По този начин умирали стотици всяка година и подпухналите им тела оставали пленени между скалите, заклещени сред тръстиките по брега или бивали отнесени до Мексиканския залив. Живот или смърт — това зависело от информираността — да знаеш къде, как и кога да преминеш. И все пак най-голямата опасност не била реката, предупреди ги той, а пустинята с адските температури, които разтапяли и камъка, лишени от вода и дебнени от скорпиони, изгладнели диви котки и койоти. Който се загубел в пустинята, бил обречен на сигурна смърт в рамките на един или два дни. Гърмящата змия, кораловата змия, мокасиновата и бързата индигово синя змия излизали да ловуват нощем, когато мигрантите тръгвали на път, понеже денем жегата била убийствена. Не можели да използват фенери, тъй като биха ги издали, и трябвало да се уповават на молитвите и на късмета си. Повтори им, че били пътници от категория лукс и нямало да бъдат захвърлени в пустинята на произвола на пепелянките. Неговата мисия щяла да завърши, когато прекосели Рио Гранде, но в Съединените щати щял да ги чака неговият съдружник, готов да ги заведе на сигурно място.

Пътниците се настаниха неохотно в лагера под импровизиран картонен покрив, който им осигуряваше някакво подобие на сянка в задушната горещина през деня и илюзия за сигурност през нощта. За разлика от други мигранти, които спяха увити в найлонови чували, хранеха се веднъж на ден в някоя църква или припечелваха по няколко песо с каквато работа им паднеше, те разполагаха със сума, която техният койот им даваше ежедневно, за да си купят храна и бутилирана вода.

В това време Кабрера тръгна да търси свой познат, за когото предполагаше, че е дрогиран някъде наоколо и който трябваше да ги преведе от другата страна. Преди да тръгне, ги инструктира да не се делят и да не оставят момичето нито за миг само; бяха обградени от безскрупулни хора, на първо място от наркоманите, които бяха способни да убият човек за едните маратонки или раница. В лагера храната беше оскъдна, но се намираха в изобилие алкохол, марихуана, крек, хероин и голям асортимент от насипни, безименни таблетки, които, смесени с алкохол, можеха да причинят дори смърт.

Ричард

Ню Йорк

На екскурзиите, които Ричард Боумастер в продължение на години беше ходил с Орасио Амадо-Кастро, обикновено избираха отдалечени места, където стигаха донякъде първо със субаруто, а оттам продължаваха на велосипеди с раници и палатка на гръб. Отсъствието на приятеля му бе за него като малка смърт, той беше оставил празнина в пространството и времето на неговия живот; толкова неща би искал да сподели с него. Орасио би намерил точното и разумно решение на проблема с трупа в лексуса и би го привел в действие без колебание, умирайки си от смях. Ричард обаче усещаше заплашителните пробождания на язвата си така, сякаш в стомаха му пърхаше изплашено пиле. „Какво печелиш, като мислиш за бъдещето, нещата следват своя път и ти нямаш контрол над нищо, отпусни се, братле.“ Орасио го мъмреше, задето живееше в непрестанен диалог със самия себе си, предъвквайки, спомняйки си, разкайвайки се, планирайки. Казваше, че само човеците живеели фокусирани в себе си, роби на собственото си его, самонаблюдаващи се, готови да се бранят, при все че нищо не ги заплашва.

Лусия твърдеше нещо подобно и даваше за пример кучето си чиуауа, което живееше в настоящето и в състояние на вечна благодарност, посрещайки всичко, без предварително да очаква нещастия от типа на онези, които се бяха стоварвали в неговия живот на изоставено псе. „Прекалено много дзен мъдрост за толкова мъничко създание“, й отвърна Ричард, когато тя изброи тези добродетели. Съгласен беше, че е пристрастен към негативните мисли, както казваше Орасио. На седемгодишна възраст вече се безпокоеше да не би слънцето да угасне и да сложи край на всякакъв живот на планетата. Окуражаващо бе все пак, че това все още не се беше случило. Орасио, в замяна на това, изобщо не го беше грижа за глобалното затопляне; когато снегът на полюсите се разтопеше и континентите потънеха, неговите правнуци щяха да са издъхнали от старост или пък щяха да са им пораснали рибешки хриле. Помисли си, че Орасио и Лусия биха се разбирали добре с техния безумен оптимизъм и необяснима склонност към щастие. Той обаче се чувстваше по-комфортно в своя разумен песимизъм.

С Орасио всеки грам тегло имаше значение, защото трябваше да го носят, и всяка калория беше изчислена, така че да ги поддържа, докато се приберат. Роден импровизатор, Орасио се подиграваше на педантичните приготовления на Ричард, ала опитът беше доказал тяхната необходимост. Веднъж бяха забравили да вземат кибрит и след като прекараха една нощ вкочанени от студ и прегладнели, трябваше да се върнат. Откриха, че да се запали огън с търкане на две пръчки беше скаутска измишльотина.

Със същото внимание, с което планираше излетите с приятеля си, Ричард се захвана да организира краткото пътешествие до езерото. Направи изчерпателен списък на всичко, което би им потрябвало в спешна ситуация — като се започне от храна до спални чували и резервни батерии за фенерчетата.

— Липсва само преносима тоалетна, Ричард. Не отиваме на война, има ресторанти и хотели навсякъде — каза Лусия.

— Не можем да се показваме на обществени места.

— Защо?

— Хора и автомобили не могат да изчезват просто така, Лусия. Много вероятно е да има полицейско разследване. Могат да ни идентифицират, ако оставим следи.

— Никой на никого не обръща внимание, Ричард. А ние имаме вид на двойка в зряла възраст, отправила се на почивка.

— В снега ли? С две коли? С едно ревливо момиче и с облечено като Шерлок Холмс куче? А и ти с твоята шарена коса. Разбира се, че привличаме вниманието, драга моя.

Натовари целия багаж в багажника на субаруто и остави достатъчно храна за котките. Преди да издаде заповед за тръгване, се обади в клиниката, за да се осведоми за Трес, чието състояние беше стабилно и трябваше да остане под наблюдение още няколко дни, както и на съседката си, за да й каже, че ще отсъства един-два дни, и да я помоли да хвърля по един поглед на останалите трима събратя на болната котка. Увери се за сетен път, че телта на багажника на лексуса изпълняваше предназначението си, и изстърга леда от стъклата на двете коли. Предполагаше, че документите на колата са редовни, но пожела да се увери. В жабката намери каквото търсеше заедно с едно дистанционно и златист ключодържател с един-единствен ключ.

— Предполагам, че с дистанционното се отваря гаражът на Лерой.

— Да — каза Евелин.

— А ключът трябва да е от дома му.

— Не е.

— Знаеш ли откъде е? Виждала ли си го преди?

— Госпожа Лерой ми го показа.

— Кога беше това?

— Вчера. Госпожата прекара петъка на легло, беше много потисната, каза, че я боляло цялото тяло; случва й се понякога, не може да стане. А и къде можеше да иде във виелицата? Ала вчера се почувства по-добре и реши да излезе. Преди да тръгне, ми показа този ключодържател. Каза ми, че стоял в джоба на костюма на господин Лерой. Беше много нервна. Може би заради онова, което стана с Франки в четвъртък. Поръча ми да му меря кръвната захар на всеки два часа.

— И какво?

— Бурята в петък изплаши Франки, но вчера той беше добре. Захарта беше стабилна. В колата има и пистолет.

— Пистолет ли? — подскочи Ричард.

— Господин Лерой го държи за самоотбрана. Заради работата си, казва.

— Каква му е работата?

— Не знам. Госпожата ми обясни, че мъжът й никога нямало да се разведе, защото тя знаела прекалено много за неговата работа.

— Идеална двойка, както става ясно. Предполагам, че се касае за законно притежавано оръжие. Но тук няма никакъв пистолет, Евелин. По-добре, един проблем по-малко — заключи Ричард, след като прегледа жабката за втори път.

— Този Франк Лерой трябва да е опасен бандит — промърмори Лусия.

— По-добре да тръгваме бързо, Лусия. Ще вървим в колона. Гледай да не ме изпускаш от поглед, доколкото е възможно, но стой на достатъчно разстояние, за да удариш спирачка навреме, тъй като настилката е заледена. Дръж фаровете запалени, за да виждаш и да те виждат другите шофьори. Ако се озовем в задръстване, пусни мигач за опасност, за да предупредиш онези след теб…

— Шофирам от половин век, Ричард

— Да, но лошо. И още нещо. Ледът е по-дебел по мостовете, защото там е по-студено, отколкото на земята — добави и с жест на неохотно примирение се приготви за потегляне.

Лусия се настани зад волана на субаруто с Евелин и Марсело в ролята на навигатори и с маршрут, очертан в червено върху картата, тъй като тя нямаше особена вяра в джипиеса и се страхуваше да не изгуби от поглед Ричард по пътя. Имаше указания за среща с него на няколко места, в случай че се разделяха, разчитаха също и на мобилните си телефони, за да поддържат контакт; това беше най-подсигуреното невъзможно пътуване, обясни на Евелин, за да я успокои. Излезе от Бруклин, като следваше Ричард на едно колело разстояние; нямаше движение, но снегът пречеше. Почувства необходимост от любимата си музика като Джуди Колинс и Джони Мичъл, но осъзна, че Евелин се молеше полугласно, и й се стори някак неуважително да я разсейва. Несвикнал да се вози в кола, Марсело хленчеше в скута на момичето.

От своя страна Ричард шофираше полузамръзнал и много притеснен въпреки зеленото хапче, което бе взел преди тръгване. Ако го спреше полицията и прегледаше колата, беше загубен. Какво разумно обяснение би могъл да даде? Возеше се в чужд автомобил, най-вероятно откраднат, със злочестата Катрин Браун, която не бе виждал в живота си, в багажника. Тялото седеше там от много часове, но заради минусовите температури със сигурност още не беше изчезнал rigor mortis. На теория би искал да види лицето й и да я разгледа, за да установи как бе умряла, но на практика нито той, нито Лусия, нито Евелин имаха желание отново да отварят багажника. Коя беше в действителност жената, която пътуваше с него в тази кола? От това, което Евелин бе разказала, можеше да се предположи, че младата жена е била убита, за да й бъде затворена устата, тъй като вероятно бе открила нещо, способно да събуди подозрения срещу Франк Лерой. Тайнствените дейности на този мъж и грубото му държание, както го бе описала Евелин, даваха основание за зловещи предположения. Струваше си да се запита човек как бе осигурил фалшиви документи на Евелин, вероятно разполагаше с незаконни средства. Лусия му беше казала, че момичето имало лична карта, определяща я като произхождаща от коренно население в Южна Америка.

Имаше нужда да се обади на баща си, с удоволствие би му поискал съвет или по-скоро би се изфукал малко, като му покаже, че не е пъзльо и че може да се впусне в лудост като тази. Ала би било непредпазливо да споменава за това по телефона. Представяше си изненадата и щастието на стария Джоузеф, когато му разкажеше. Със сигурност щеше да поиска да се запознае с Лусия, те двамата биха се разбрали отлично. „При условие че се измъкнем живи от това… Хваща ме параноята, както казва Лусия. Помогни ни, Анита, помогни ни, Биби“, призова ги на глас, както правеше, когато беше сам. По този начин си представяше, че не е сам. „Сега се нуждая по-скоро от закрила, отколкото от компания“, добави.

Усети присъствието на Анита толкова ясно, че се обърна, за да погледне дали случайно не е на седалката до него. Не за първи път му се привиждаше, но усещането винаги идваше и си отиваше толкова мигновено, че той вече се съмняваше в самия себе си. Не беше склонен към полет на въображението, имаше се за човек с непоклатимо здрав разум и взискателност в проверката на факти, ала Анита винаги беше убягвала на подобни параметри. Шейсетгодишен, въвлечен в безумна мисия, полупарализиран от студ, тъй като в колата нямаше отопление, за да бъде съхранен трупът в багажника, а прозорецът бе открехнат, за да не се замъглява или заскрежава стъклото, Ричард отново направи преглед на миналото си и стигна до извода, че най-щастливите му години са били с Анита, преди да ги застигне нещастието.

В онези времена той наистина беше живял. От паметта му се бяха изтрили ежедневните проблеми, недоразуменията, породени от различията в езика и културата, непрекъснатата намеса на тъста и тъщата му, на братята и сестрите на Анита, досадата от приятелите, гостуванията на хора в дома им по всяко време без покана, ритуалите на Анита, които според него бяха чиста проба суеверие, и най-вече експлозивният й гняв, когато той прекаляваше с пиенето. Не си я спомняше в моментите на криза, когато златистите й очи ставаха катранени, нито по време на развихрената й ревност или пристъпите на заслепение, нито когато трябваше да я връща от вратата с прийомите на тъмничар, за да й попречи да го напусне. Помнеше я единствено в естественото й състояние, страстна, крехка и великодушна. Анита на дивата любов и на бликащата нежност. Бяха щастливи. Скарванията им не траеха дълго, а одобряванията им продължаваха по цели дни и нощи.

Ричард бе ученолюбиво, стеснително момче с вечно боледуващ стомах. Това го избави от практикуване на грубите спортове в американските училища и го насочи неотклонно към академичния свят. Завърши политология и специализира в Бразилия, тъй като говореше португалски; през детството си беше прекарал много от ваканциите в Лисабон при баба си и дядо си по майчина линия. Докторската му работа беше върху маневрите на бразилската олигархия и нейните съюзници, довели до свалянето на левия президент Жоао Гуларт през 1964 година и до разрушаването на неговия политически и икономически модел. Гуларт беше лишен от власт подобно на много други правителства в южноамериканския континент преди и след Бразилия посредством военен преврат, подкрепян от Съединените щати в рамките на тяхната Доктрина за национална сигурност и борба с комунизма. Гуларт беше заместен от няколко последователни военни диктатури, в продължение на двайсет и една години, които установиха периоди на сурови репресии, на затвор за опозиционерите, цензура върху пресата и културата, на изтезания и изчезнали хора.

Гуларт почина през 1976 г. след повече от десет години изгнание в Уругвай и Аржентина. Официалната версия обясняваше смъртта му със сърдечен инфаркт, но сред хората се носеха слухове, че бил отровен от политическите си врагове, които се страхували да не се завърне от заточението си и да вдигне на бунт онеправданите. При липса на аутопсия подозренията бяха лишени от основание, но години по-късно те щяха да дадат повод на Ричард да интервюира Мария Тереза, вдовицата на Гуларт, която се бе завърнала в страната и се съгласи да го приеме за поредица от интервюта. Ричард се изправи срещу една дама, излъчваща превъзходството и увереността, които поражда красотата, когато е вродена. Вдовицата отговори на въпросите му, ала не можа да разсее съмненията му относно смъртта на своя съпруг. Тази жена, представител на един политически идеал и на една епоха, които вече бяха част от историята, породи у Ричард неизлечимо увлечение по Бразилия и хората й.

Ричард Боумастер пристигна там през 1985 година, малко преди да навърши двайсет и девет години. По онова време диктатурата се беше смекчила, бяха възстановени някои политически права, имаше програма за амнистия на обвинени в политически престъпления хора и цензурата беше поразхлабена. Нещо повече — правителството бе допуснало победата на опозицията в парламентарните избори през 1982 година.

Ричард преживя първите свободни избори. Народът изрази омразата си срещу военното управление и неговите привърженици, като даде гласа си за победата на кандидата на опозицията; ала по силата на лоша шега на историята той почина, преди да встъпи в длъжност. На неговия вицепрезидент Жозе Сарней, приближен до военните земевладелец, се падна задачата да открие „Новата република“ и да консолидира прехода към демокрация. Моментът беше вълнуващ за политически изследовател като Ричард. Страната беше изправена срещу много сериозни проблеми от всякакво естество — имаше най-голям външен дълг в света, беше парализирана от рецесия, икономическата власт бе концентрирана в малобройни ръце, а останалата част от нацията страдаше от инфлация, безработица, бедност и неравенство, които обричаха мнозина на непрестанна мизерия. Имаше премного материал за онова, което той желаеше да изследва, и за статиите, които възнамеряваше да публикува, но редом с тези интелектуални предизвикателства той изпита силно изкушение да се възползва максимално от младостта си в хедонистичната атмосфера, в която се озова.

Настани се в студентски апартамент в Рио де Жанейро, замени твърдия португалски акцент с мекия бразилски, научи се да пие кайпириня, националното питие, приготвено от кашаса[12] и лимон, която се разливаше като киселина за акумулатор в стомаха му, и се хвърли не без известна предпазливост във вихрения живот на града. Тъй като най-привлекателните момичета се намираха по плажовете и в танцувалните зали, той реши да плува и да се научи на танци. Дотогава не му се бе представяла необходимост да танцува. Някой му препоръча школата на Анита Фариня, където се записа да учи самба и други модерни ритми, ала гръбнакът му бе скован както на толкова бели мъже, а и също от страх да не му се смеят. Беше най-слабият ученик в школата, но усилието му бе възнаградено, защото там се запозна с единствената си любов.

Далечните африкански корени на Анита Фариня намираха израз в пищните форми на тялото й с тънка талия, здрави крака и закръглен ханш, който се полюшваше на всяка крачка без никакво кокетство от нейна страна. Тя носеше музиката и грацията в кръвта си. В школата й разцъфваше в цялото си великолепие нейната природа, но навън Анита беше скромно момиче, затворена, с безупречно поведение и силно привързана към голямото си и шумно семейство. Практикуваше без фанатизъм своята религия — смесица от католически и анимистични вярвания, подправени с митологичен култ към женски богини. От време на време присъстваше със сестрите си в церемонии на кандомбле — религията на африканските роби, която преди се бе ограничавала единствено сред чернокожите общности, но вече печелеше все повече привърженици и в кръговете на белокожите от средната класа. Анита имаше свой ориша[13], свой божествен водач в осъществяване на съдбата си и това беше Йемая, богинята на плодовитостта, живота и океаните. Бе обяснила тези неща на Ричард в онзи единствен път, когато я придружи на една от церемониите, и той прие всичко като на шега. Това езичество, както и толкова други привички у Анита, му се бе сторило екзотично и очарователно. Тя също се смя с него, защото вярваше наполовина, но винаги беше за предпочитане да се вярва във всичко, вместо да не се вярва в нищо, така рискуваше по-малко да разгневи боговете, в случай че те съществуваха.

Ричард я преследваше с безумна решимост, неочаквана за толкова разумен като него мъж, докато накрая, след като бе приет от трийсет и седем членове на рода Фариня, успя да се ожени за нея. Преди това се наложи, съпровождан от баща си, който пристигна в Бразилия специално, за да не е сам синът му, Ричард да направи безброй посещения в знак на почит, без да споменава истинската им цел. Джоузеф Боумастер беше в траур от глава до пети заради неотдавнашната смърт на многообичната му съпруга Клое, ала ходеше закичен с червено цвете в петлика на сакото си, за да отпразнува годежа на своя син. Ричард би предпочел малка сватба, но само роднините и близките приятели на Анита вдигаха броя на гостите на над двеста. От страна на Ричард присъстваха единствено неговият баща, приятелят му Орасио Амадо-Кастро, който изненадващо долетя от Съединените щати, и Мария Тереза де Гуларт, която беше развила майчинска привързаност към красивия американски студент.

Вдовицата на президента, все още млада и красива — беше с двайсет и една години по-млада от съпруга си, — привлече вниманието на гостите и за Ричард бе ценна подкрепа срещу смазващата роднинска общност на Анита. Тя му посочи очевидното — женейки се за Анита, той се женеше и за нейното семейство.

Сватбата не бе организирана от младоженците, а от майката, сестрите и снахите на Анита — бъбриви и обичливи жени, които поддържаха постоянна връзка помежду си и бяха наясно с всички подробности от живота на всяка една от тях. Те се произнесоха по дребните детайли, като се започне от менюто на банкета и се стигне до кремавия дантелен воал, който трябваше да си сложи Анита, тъй като бе принадлежал на покойната й прабаба. Мъжете в семейството изпълняваха по-скоро декоративна роля и упражняваха властта си, когато имаха такава, извън дома. Всички се държаха толкова сърдечно с Ричард, че на него му бе нужно доста време, докато осъзнае, че семейство Фариня изпитва колективно недоверие в него. Нищо от това не го тревожеше, защото любовта му с Анита беше единственото нещо, което го вълнуваше. Нямаше как да предусети властта, която семейство Фариня щеше да упражнява в неговия брак.

Щастието на семейната двойка нарасна още повече с раждането на Биби. Момиченцето се появи през втората година на брака им, точно както Йемая беше оповестила посредством гадателските морски черупки, и представляваше толкова скъп дар, че Анита се страхуваше от цената, която богинята щеше да поиска от нея за това скъпоценно момиченце. Ричард се подиграваше на гривните от кварцов кристал като закрила срещу уроки и на други предпазни мерки, предприети от жена му. Анита му забрани да се хвали с щастието си — опасно беше да предизвикват завист.

Най-прекрасните моменти от този период, които години по-късно щяха отново да разтупкват сърцето му, бяха, когато Анита гальовно като котка се сгушваше на гърдите му, или пък седнала на коленете му, заравяше нос във врата му, или когато Биби правеше първите си стъпки грациозна като майка си, усмихната с млечните си зъбки. Анита с престилка, режеща плодове през лятото; Анита в школата, виеща се като змиорка под звуците на китара; Анита, мъркаща в ръцете му, след като са се любили; Анита, натежала с корем като диня, подпряна на него, докато изкачва стълбите; Анита в люлеещия се стол с Биби на гърди, тихо припяваща в оранжевата светлина на залеза.

Никога не си позволи да се съмнява, че за Анита тези години също са били най-щастливите.

Лусия и Ричард

На север от Ню Йорк

Първата им спирка беше на бензиностанция, половин час след като бяха излезли от Бруклин, където купиха вериги за гумите на лексуса. Ричард Боумастер имаше зимни гуми на субаруто още от времената, когато ходеха с Орасио на риболов в замръзналото езеро. Беше предупредил Лусия за това колко опасен е черният лед върху настилката, който ставаше причина за повечето катастрофи през зимата. „Още едно основание да запазим спокойствие, човече“, му отвърна тя, повтаряйки, без да знае, съвета на Орасио. Имаше инструкции, докато той купуваше веригите, тя да го чака при едно отклонение на половин километър разстояние.

Ричард бе обслужен от възрастна жена с прошарена коса и с ръце, зачервени като на дървар — тя беше единствената жива душа на бензиностанцията, но се оказа по-сръчна и силна, отколкото можеше да се предположи на пръв поглед. Тя собственоръчно постави веригите за по-малко от двайсет минути, като не обръщаше внимание на студа, а му разказваше, почти викайки, че била вдовица и че сама въртяла бизнеса по осемнайсет часа на ден седем дни в седмицата, включително в недели като тази, когато никой не се осмелявал да излезе. При нея нямаше обаче резервни стопове.

— Накъде сте тръгнали в това време? — го попита старата жена, докато той й плащаше.

— На погребение — отвърна той изтръпнал.

Скоро двете коли изоставиха магистралата и изминаха няколко километра по селски път, ала трябваше да се върнат, защото стигнаха до място, където от няколко дни не беше разчиствал снегорин и пътят беше непроходим. Нарядко се разминаваха с автомобили, но не срещнаха нито един от огромните товарни камиони или пътнически автобуси, свързващи Ню Йорк с Канада, тъй като те спазваха заповедта да избягват пътуванията до понеделник, когато движението щеше да бъде възстановено. Горите от заскрежени борове се губеха в безбрежната белота на небето и пътят едва се виждаше като сива черта, драсната с молив между снежните хълмове. Често трябваше да спират и да изстъргват леда от чистачките; температурата беше минусова и продължаваше да спада. Ричард завидя на жените и на кучето, защото в субаруто се движеха с включено на най-силна степен отопление. Беше облякъл скиорска грейка и като цяло беше толкова навлечен, че едва сгъваше лактите и коленете си.

След няколко часа усети действието на зелените хапчета и измъчвалата го преди да тръгнат тревожност се разсея. Въпросите относно Катрин Браун престанаха да му се струват толкова неотложни; всичко като че ли се подреди в някакъв чужд роман, чиито страници бяха написани от другиго. Изпитваше любопитство относно непосредственото бъдеще, желание да научи края на романа, но не бързаше да стига до целта. Рано или късно щеше да го стори и да изпълни мисията. По-точно казано, щеше да изпълни мисията, определена от Лусия. Тя носеше отговорността, той само се подчиняваше. И като че ли плаваше.

Пейзажът беше еднообразен, в циферблата на часовника времето течеше, километрите се трупаха, но той сякаш не напредваше, стоеше на едно място, потопен в бяло пространство, хипнотизиран от монотонността. Никога не беше карал в толкова сурова зима като тази. Осъзнаваше опасностите по пътя, за които беше предупредил и Лусия, както и най-непосредствения риск да не го обори сънят, вече тегнещ върху клепачите му. Пусна радиото, но лошият звук и еднообразието го ядосаха — предпочете да продължи да кара в тишина. Направи усилие да се върне в действителността, в колата, в пътя, в пътуването. Глътна няколко глътки хладко кафе от термоса, като си каза, че на следващата спирка ще трябва да се отбие в тоалетната и да изпие едно силно и горещо кафе с два аспирина.

В огледалото за задно виждане съзираше в далечината светлините на субаруто, които изчезваха на завоите и по-късно отново се появяваха, и се притесни, че Лусия може би беше толкова изморена, колкото и той. Трудно му беше да се установи в настоящето, мислите му се оплитаха, смесени с картини от миналото му.

В субаруто Евелин продължаваше шепнешком да се моли за Катрин Браун, както правеха в нейното село за покойниците. Душата на младата жена не беше успяла да отлети на небето, защото смъртта я бе отнесла внезапно, когато ни най-малко не бе очаквала, и тя беше застинала в плен по средата на пътя. Със сигурност продължаваше да е затворена в багажника. Това беше светотатство, грях, непростима липса на уважение. Кой щеше да изпрати Катрин с подходящите ритуали? Страдаща душа е най-скръбното нещо на този свят. Виновна беше тя — ако не беше взела колата, за да иде до аптеката, никога нямаше да узнае за съдбата на Катрин Браун, но понеже го беше сторила, двете се бяха оказали оковани. Необходими бяха много молитви за освобождението на тази душа и девет дни траур. Клетата Катрин, никой не я беше оплаквал, нито се беше сбогувал с нея. В селото на Евелин колеха петел, за да съпроводи покойника в отвъдното, и се пиеше ром като пожелание за лек път до небето.

Евелин не преставаше да се моли — една броеница, после втора и така още и още, а в това време, изморен от скимтене, Марсело бе заспал с увиснал език и притворени очи, едва наполовина покрити от клепачите. Лусия се присъедини за малко към Евелин в тези „Отче наш“ и „Аве Мария“, които бе научила в детството си и можеше да произнася без запъване, въпреки че не беше се молила от повече от четиридесет години. От монотонното повтаряне й се доспа и за да се поразвлече, тя започна да разказва на Евелин моменти от живота си и да я разпитва за нейния. Бяха се сближили и момичето заекваше по-малко.

Започна да се стъмва и отново заваля сняг, точно както Ричард се страхуваше, преди още да бяха стигнали до селото, където планираха да идат до тоалетна и да хапнат нещо. Трябваше да намалят скоростта. Той опита да се свърже с Лусия по мобилния, но понеже нямаше сигнал, спря край пътя с включен мигач. Лусия спря зад него и успяха да изчистят леда от стъклата, да пръснат спрей против замръзване и да си поделят термос с горещ шоколад и кифлички. Наложи се да убедят Евелин, че моментът не беше подходящ за пост в памет на Катрин и че молитвите бяха достатъчни. Температурата вътре в лексуса беше като тази навън и въпреки всички дрехи върху себе си, Ричард трепереше от студ. Възползва се от спирането, за да изтегне крака и да се посгрее, подскачайки и пляскайки с ръце. Увери се, че всичко в двете коли е наред, показа за пореден път картата на Лусия и даде заповед да продължат.

— Колко остава? — го попита тя.

— Доста. Няма да има време за хапване.

— Вече шест часа шофираме, Ричард

— Аз също съм изморен и освен това умирам от студ, ще ме хване пневмония, усещам я вече в костите, но трябва да стигнем до колибата по светло. Отдалечена е и ако не видя пътя, може да я подминем.

— А джипиесът?

— Не може да ми покаже отклонението. Винаги съм намирал пътя сам, но ми е нужна светлина. Какво му стана на това чиуауа?

— Нищо.

— Изглежда мъртво.

— Така е, когато спи.

— Какво грозно животно!

— Да не те чуе, Ричард. Трябва да се изпишкам.

— Давай още сега. Внимавай да не ти замръзне задникът.

Двете жени клекнаха до колата, докато Ричард уринираше зад тях. Марсело вдигна муцунка, защото се усети изоставен, хвърли поглед навън и реши да стиска. По никакъв начин не можеше да бъде убеден да стъпи в снега.

Тръгнаха отново и двайсет и шест километра по-нататък наближиха малко село — главна улица с обичайните магазинчета, бензиностанция, два бара и едноетажни къщи. Ричард осъзна, че няма как да успеят да стигнат по светло до езерото и реши да пренощуват в селото. Вятърът и студът се бяха усилили и той трябваше да се стопли, боляха го челюстите от тракане със зъби. Мисълта да прекарат нощта в хотел го притесняваше, не искаше да привличат вниманието, но още по-лошо би било да продължат в тъмното и да се загубят. Мобилните телефони имаха покритие и можа да съобщи на Лусия за промяната в плана. Нямаше голяма надежда да намерят прилично място за нощуване, но на пътя им се изпречи мотел, чиито стаи излизаха направо на паркинга и те можеха да минат незабелязани. На рецепцията, просмукана с мирис на креозот, им съобщиха, че мотелът е в ремонт и разполагат само с една стая. Ричард плати 49,90 долара в брой и отиде да извика жените.

— Имат само това. Ще трябва да делим стаята — оповести той.

— Най-сетне ще спиш с мен, Ричард! — възкликна Лусия.

— Хмм… Тревожно ми е да оставим Катрин в колата — каза той, сменяйки темата.

— Да не искаш да спиш с нея?

Стаята миришеше точно както и рецепцията и имаше вид на временна, лошокачествена театрална сценография. Таванът беше много нисък, мебелите паянтови и всичко беше покрито с мрачната патина на посредствеността. Имаше две легла, архаичен телевизор, тоалетна с неподлежащи на почистване петна и непрестанно капещ кран на мивката, но пък на разположение бяха електрическа кана за подгряване на вода, топъл душ и добро отопление. Всъщност в стаята човек можеше да се задуши от горещина и само за няколко минути Ричард се затопли и започна да си съблича най-дебелите дрехи. Подът, покрит с мокет в кафяв цвят, и покривките на леглата на черни и сини карета спешно се нуждаеха от основно почистване, но чаршафите и кърпите, при все че износени, бяха чисти. Марсело изтича в банята и дълго пика в един ъгъл пред развеселения поглед на Лусия и изпълнените с уплаха очи на Ричард.

— А сега какво ще правим? — попита Ричард.

— Предполагам, че между боеприпасите, които си опаковал, ще се намерят хартиени салфетки. Ще ида да потърся, ти вече достатъчно измръзна.

Малко след това, съвзел се от страха да не пипне някоя пневмония, Ричард обяви, че отива да потърси нещо за ядене, защото при това време по никакъв начин нямаше да им доставят пица в мотела, а в него нямаше кухня, само барче, където единствената храна бяха маслини и гранясал чипс. Предположи, че макар и малко, селото щеше да има китайски или мексикански ресторант. Имаха провизии, но предпочетоха да ги пазят за следващия ден. Четиридесет минути по-късно, когато Ричард се върна с китайска храна и кафе в двата термоса, завари Лусия и Евелин да гледат новините за снежната буря по телевизията.

— В петък са били регистрирани най-ниските температури от 1869 година в щата Ню Йорк. Бурята е бушувала почти три часа, но ще продължи да вали сняг още няколко дни. Причинените щети възлизат на милиони долари. Бурята си има име, казва се Джонас — информира го Лусия.

— При езерото ще е по-зле. Колкото по на север, толкова по-студено става — й каза Ричард, докато си сваляше канадката, якето, шала, шапката, грейката и ръкавиците.

Забеляза, че върху тениската му има рахитична мушица, но когато я изтръска, насекомото изчезна със скок.

— Бълха! — възкликна и отчаян взе да отупва с длани цялото си тяло.

Лусия и Евелин едва си направиха труд да отместят поглед от телевизора.

— Бълхи! Тук има бълхи! — повтаряше Ричард и се чешеше.

— Какво очакваш за 49,90 долара, Ричард? Нас чилийците не ни хапят — каза Лусия.

— Нито мен — добави Евелин.

— Теб те хапят, защото си малокръвен — диагностицира Лусия.

Кутиите от китайския ресторант изглеждаха потискащо, но съдържанието им се оказа не толкова ужасно, колкото очакваха. При все че съдържаше сол в такива количества, че заличаваше вкуса на всички останали съставки, храната им повиши настроението. Дори кучето, което досаждаше, понеже с усилие дъвчеше, пожела да опита от чоу мейна. Ричард продължи да се чеше още известно време, докато накрая се примири с бълхите и предпочете да не мисли за хлебарките, които щяха да изскочат от ъглите, когато изгасяха лампите. Почувства се уютно и в безопасност в този тъжен крайпътен мотел, свързан с жените в това приключение, опитвайки почвата на приятелството и развълнуван от близостта на Лусия. До такава степен му беше чуждо кроткото усещане за щастие, че не успя да го разпознае.

Беше купил бутилка текила „Мендес“ — единственото, което намери в барчето на хотела по заръка на Лусия, която искаше да сипе малко в кафето на Евелин и в своето. За пръв път от години изпита желание да си пийне по-скоро от другарска солидарност, отколкото от необходимост, но не се поддаде. Опитът го беше научил да е много предпазлив с алкохола, човек започваше с наквасване на устните и без да усети, затъваше до шия в зависимост. И дума не можеше да става да спят, беше много рано, въпреки че навън цареше пълен мрак.

И понеже не успяха да се споразумеят какво да гледат по телевизията, а единственото нещо, липсващо в багажа, беше четиво, те започнаха да си разказват живота така, както бяха направили и предната вечер, този път без магията на бисквитката, но пък със същата освободеност и доверие. Ричард се поинтересува от неуспешния брак на Лусия, тъй като се беше запознал със съпруга й Карлос Урсуа в университета. Беше възхитен от него, но не й го каза, защото предположи, че в личен план вероятно не е бил толкова възхитителен.

Лусия

Чили

През всичките двайсет години брак Лусия беше готова да се обзаложи, че мъжът й й е верен, понеже смяташе, че бе прекалено зает, за да измисля стратегии за скришна любов, но времето щеше да й покаже заблудата в това и в толкова други неща. Тя се гордееше, че му е създала стабилно домашно огнище и изключителна дъщеря. Неговото участие в това начинание беше някак насила в началото и доста небрежно по-късно, ала не от лошотия, а от слабохарактерност, както твърдеше Даниела, когато достигна възраст, в която можеше да оценява родителите си, без да ги съди. От самото начало ролята на Лусия беше да го обича, а неговата — да се остави да бъде обичан.

Запознаха се през 1990 година. Лусия се беше завърнала в Чили след почти седемнайсет години изгнание и с големи трудности се беше устроила като продуцент в телевизията, тъй като хиляди млади професионалисти с по-добра квалификация от нейната търсеха работа. Завръщащите се не бяха посрещани с особена симпатия — левицата ги обвиняваше, че си бяха тръгнали от страх, а десницата — задето били комунисти.

Столицата толкова се беше променила, че Лусия не можеше да познае улиците, където беше протекла нейната младост и чиито имена на светци и цветя бяха заменени с тези на военни и герои от минали войни. Градът блестеше от казармена чистота и ред, стенописите в стил социалистически реализъм бяха изчезнали и на тяхно място се виждаха бели стени и грижливо поддържани дървета. По бреговете на река Мапочо бяха изградени паркове за децата и никой не си спомняше вече мръсотията и телата, които нейните води някога бяха влачили. В центъра сивите сгради, движението на автобуси и мотоциклети, зле прикриваната бедност на чиновниците, изморените хора и момчетата, изпълняващи фокуси на светофарите, за да изпросят някое песо, контрастираха с циркаджийски осветените молове в Барио алто[14], където можеха да бъдат задоволени и най-екстравагантните капризи — балтийски хайвер, виенски шоколад, китайски чай, рози от Еквадор, парфюми от Париж… всичко на разположение на този, който можеше да плати. Съществуваха две нации в едно и също пространство — малобройната нация на изобилието и космополитната суета и многобройната нация на всички останали. В кварталите на средната класа цареше заета на кредит атмосфера на модерност, а в тези на висшите класи — на внесена от другаде изтънченост. Там витрините приличаха на онези от Парк Авеню, а къщите палати се пазеха от електрифицирани железни огради и кръвожадни кучета. Около летището и по протежение на автомагистралата обаче имаше бедни квартали, скрити от погледа на туристите посредством огромни рекламни платна на блондинки по бельо.

От скромното и отрудено Чили, което Лусия познаваше, очевидно не бе останало много, на мода бе дошло парадирането. Ала достатъчно беше да излезе човек от града, за да открие нещо от предишната страна с нейните рибарски селища, народни пазари, кръчми с рибена чорба и прясно изпечен хляб, обикновени и гостоприемни хора, които говореха с отколешен акцент и закриваха уста с ръка, когато се смееха. Тя би предпочела да живее в провинцията, далеч от шума, ала можеше да върши изследователската си работа само в столицата.

Чувстваше се чужда на родна земя, откъснала се беше от мрежата социални контакти, без която почти нищо не беше възможно, усещаше се изгубена в остатъците от едно минало, което не се вписваше в сегашното забързано Чили. Не разбираше кодовете и намеците, дори хуморът се беше променил, езикът бе осеян с евфемизми и предпазливост, защото още живееше горчивият привкус на цензурата от суровите времена. Никой не я попита за годините, докато беше отсъствала, никой не се поинтересува къде е била, нито как е живяла. Тази скоба в живота й напълно се изтри.

Беше продала жилището си във Ванкувър и имаше известни спестявания, така че в Сантяго успя да се настани в малък апартамент, но с добро разположение. На майка й се стори обидно, че не прояви желание да живее при нея, но на трийсет и шест годишна възраст Лусия се нуждаеше от самостоятелност. „Може в Канада обичаят да е такъв, но тук неомъжените дъщери живеят при родителите си“, не преставаше да й натяква Лена. Докато подготвяше първата си книга, трудно се издържаше със заплатата си. Беше си дала срок една година да я завърши, ала скоро разбра, че проучването щеше да бъде по-трудно, отколкото бе предполагала. Военното правителство беше свалено преди няколко месеца с плебисцит и една условна и плаха демокрация правеше първите си стъпки в покрита с рани от миналото страна. Във въздуха се усещаше предпазливост, а видът информация, от която се нуждаеше, беше част от тайната история.

Карлос Урсуа бе известен адвокат с противоречива слава, който сътрудничеше на Интерамериканската комисия за човешки права. Лусия се срещна с него във връзка с книгата си след многоседмични опити да получи дата и час, тъй като той често пътуваше и беше много зает. Офисът му, разположен в невзрачна сграда в центъра на Сантяго, се състоеше от три стаи, претъпкани с бюра и метални шкафове за преливащи от чекмеджетата папки, дебели тухли със закони, чернобели снимки на хора — почти всички млади, — забодени с кабарчета на едно табло, и голяма дъска с дати и срокове. Единствените признаци на модерност бяха два компютъра, един факс и фотокопирна машина „Ксерокс“. В един ъгъл, почуквайки ритмично като пианистка по клавиатурата на електрическа пишеща машина, седеше Лола, неговата секретарка — пълна и червендалеста жена с невинен вид на монахиня. Карлос прие Лусия седнал зад бюрото си в третата стая, която се различаваше от другите две единствено по едно засадено в саксия дърво, живо като по чудо в мрачния и тъмен офис. Адвокатът излъчваше припряност.

Беше на петдесет и една години и от него струеше жизненост на атлет. Беше най-привлекателният мъж, когото Лусия бе виждала, и събуди в нея мигновена и опустошителна страст, някаква първична и напираща топлина, която скоро щеше да се превърне във възхищение пред неговата личност и работата, която вършеше. Постоя няколко минути, загубила представа къде е, мъчейки се да се съсредоточи върху въпросите му, докато той чакаше изнервен, потропвайки с молив по бюрото. Изпълнена със страх да не намери някакъв предлог да я изгони, Лусия усети, че очите й се навлажняват, и му обясни, че е прекарала дълги години извън Чили и че има съвсем лична причина така упорито да изследва темата за хората в неизвестност, тъй като брат й е един от тях. Смутен от този обрат, адвокатът побутна към Лусия кутия с книжни салфетки и й предложи кафе. Тя си издуха носа засрамена, че не бе успяла да се овладее пред този мъж, който несъмнено беше видял много случаи като нейния.

Лола донесе нес кафе за нея и чай в торбичка за него. Докато подаваше кафето на Лусия, жената постави ръката си върху рамото й и я задържа там няколко секунди. Този неочакван жест на доброта отприщи нов пристъп на сълзи, който размекна Карлос.

Тогава можаха да разговарят. Лусия направи всичко, за да се забавят максимално дълго с консумацията на течността в поднесените чаши. Карлос разполагаше с данни, които би й било невъзможно да получи без негова помощ. В продължение на повече от три часа той отговаряше на въпросите й, като се опитваше да обясни необяснимото, и накрая, когато и двамата бяха напълно изтощени и навън бе паднала нощта, той й предложи достъп до материалите в своя архив. Лола отдавна си беше тръгнала, но Карлос каза на Лусия да дойде пак, за да получи от секретарката му желаните данни.

В ситуацията нямаше нищо романтично, ала адвокатът си даде сметка, че е впечатлил жената, и понеже тя му се стори привлекателна, реши да я изпрати до дома й, при все че по принцип се въздържаше да влиза в отношения с комплицирани жени, още по-малко плачливи. Стигаха му емоционалните травми покрай драмите, с които ежедневно се сблъскваше в своята работа. В апартамента на Лусия се съгласи да опита рецептата й за писко сауър[15]. Впоследствие често щеше да се шегува, че Лусия го замаяла с алкохол и очаровала с магия. Онази първа вечер премина в смътна замаяност от коктейла и в обща изненада от това как ли се бяха озовали заедно в леглото. На другия ден той си тръгна много рано, сбогувайки се с невинна целувка, и тя не получи повече никакви известия от него. Карлос нито й се обади, нито отвърна на нейните обаждания.

Три месеца по-късно Лусия Марас се яви в адвокатската кантора на Урсуа без предизвестие. Секретарката Лола, която беше на обичайното си място и чаткаше по машината със същото ожесточение като първия път, веднага я позна и я попита кога ще прегледа материалите в архива. Лусия не й каза, че Карлос беше игнорирал обажданията й, понеже предположи, че тя знаеше. Лола я покани в кабинета на началника си, поднесе й чаша нес кафе с кондензирано мляко и я помоли за търпение, тъй като той бил в съда, но след половин час адвокатът се появи с разкопчана яка и сако в ръка. Лусия го посрещна права и му съобщи без предисловия, че е бременна.

Остана с впечатлението, че той изобщо не си спомняше за нея, въпреки уверенията му, че не било така, че естествено, знаел коя е и пазел прекрасен спомен от онази нощ с писко сауър, но че забавената му реакция се дължала на изненадата. Когато тя му обясни, че това бе вероятно последната й възможност да стане майка, той сухо поиска да се направи ДНК тест. Лусия беше на път да си тръгне, решена да отгледа детето сама, но я спря споменът за собственото й детство без баща и се съгласи. Тестът неопровержимо доказа бащинството на Карлос и тогава неговото недоверие и раздразнение изчезнаха, отстъпвайки място на чистосърдечно въодушевление. Обяви, че ще се оженят, защото и за него това била последната възможност да преодолее своя ужас от брака, а освен това искал да стане баща, независимо че възрастта му повече подхождала като за дядо.

Лена прогнозира пред Лусия, че бракът щял да изтрае само няколко месеца поради разликата от петнайсет години във възрастта им и защото веднага след като се родяло детето, Карлос щял да избяга; заклет ерген като него не би понесъл някакво циврещо новородено. Лусия се подготви за подобна възможност с философско приемане на действителността. В Чили разводът не беше узаконен — това щеше да се случи чак през 2004 година, — но съществуваха заобиколим начини да бъде обявен един брак за нищожен с лъжесвидетели и услужливи съдии. Методът беше толкова широко разпространен и ефективен, че брачните двойки, които оставаха заедно до края на живота си, се брояха на пръсти. Предложи на бъдещия баща след раждането на детето да се разделят като приятели. Беше влюбена, но разбра, че ако Карлос се чувства като уловен в капан, щеше в крайна сметка да я намрази. Той категорично отхвърли подобно неморално според него решение и тя остана с надеждата, че с времето и след като свикнеше с близостта, той може би също щеше да я обикне. Постави си за цел на всяка цена да постигне това.

Настаниха се в къщата, която Карлос бе наследил от родителите си. Тя се намираше в лошо състояние и в западащ квартал, откакто Сантяго бе започнал да се разширява към полите на планината, където заможните класи предпочитаха да живеят далеч от отровните мъгли, които задушаваха града. Следвайки съвета на майка си, Лусия забави проучванията, свързани с книгата й, тъй като темата беше толкова зловеща, че можеше да увреди психиката на бебето в утробата й. „Не е препоръчително никой да започва живота си в корем на жена, заета с издирване на трупове“, каза Лена. За пръв път назоваваше изчезналите по този начин, все едно слагаше надгробен камък върху сина си.

Карлос се съгласи с теорията на тъща си и твърдо реши да не помага на Лусия за книгата преди раждането. Предстоящите месеци в очакване трябваше да са наситени с радости, сладост и почивка, каза, но бременността изпълни Лусия с такава пълноструйна енергия, че вместо да плете терлички, тя се захвана да боядисва къщата отвън и отвътре. В свободното време изкара различни практически курсове, претапицира мебелите в хола и смени водопроводната инсталация в кухнята. Мъжът й се връщаше от работа и я заварваше с чук в ръка и с пълна с пирони уста или пък тътрузейки корем под кухненската мивка, с горелка в ръка. Със същия ентусиазъм тя щурмува двора, запуснат от цяло десетилетие, и с лопата и кирка го превърна в хаотична градина, където съжителстваха розови храсти с маруля и лук.

Беше заета с поредното си начинание, този път от зидарско естество, когато околоплодните води подмокриха панталона й. Помисли си, че неволно се е изпуснала, но майка й, която й беше на гости, повика такси и светкавично я отведе в родилния дом.

Даниела се роди седмаче и Карлос хвърли вината за това преждевременно раждане върху безотговорното поведение на Лусия. Няколко дни преди раждането, докато рисуваше бели облаци по небесносиния таван в детската стая, тя бе паднала от стълбата. Даниела прекара три седмици в кувьоз и още два месеца под наблюдение в родилния дом. Това още незряло създание с вид на одрано маймунче, омотано в сонди и монитори, предизвикваше в стомаха на баща си присвиване, подобно на гадене, но когато най-сетне момиченцето бе настанено в креватчето си в къщата и стисна малкия му пръст с решимост, го завладя завинаги. Даниела щеше да се превърне в единственото същество, комуто Карлос Урсуа можеше да се подчинява, единственото, което можеше да обича.

Предсказанието на Лена Марас не се сбъдна и бракът на дъщеря й просъществува две десетилетия. В продължение на петнайсет години Лусия поддържаше жива любовта без каквото и да е усилие и принос от страна на мъжа й — истински подвиг на въображение и упорство. Преди да се омъжи, Лусия бе имала четири значими любови: първата бе със самозвания революционер изгнаник, с когото се бе запознала в Каракас и който на теория бе отдаден на борбата за постигане на социалистическата мечта за равенство — невключващо жените, както тя много скоро щеше да открие, — а последната бе някакъв африкански музикант с изпъкнали мускули и украсени с пластмасови мъниста плитчици, който й призна за съществуването на две законни съпруги и няколко деца в Сенегал. Лена наричаше „синдром на коледната елха“ тази склонност на дъщеря си да разкрасява обекта на своите фантазии с измислени добродетели. Лусия си избираше обикновен бор и го кичеше с дрънкулки и гирлянди от станиол, които с времето една по една падаха, оголвайки скелет на сухо дърво. Лена отдаваше това на кармата — преодоляването на глупостта по отношение на коледната елха бе един от уроците, които дъщеря й трябваше да научи в това си прераждане, за да избегне повтарянето на същата грешка в следващия живот. Лена беше пламенна католичка, ала бе възприела идеята за кармата и прераждането с надеждата, че синът й Енрике отново щеше да се прероди, за да може да изживее един пълноценен живот

В продължение на много години Лусия отдаваше безразличието на мъжа си на силното напрежение в работата, без да подозира, че той изразходваше голяма част от енергията и времето си с мимолетни любовници. Те двамата водеха вежливо съжителство, всеки зает със своите неща, в своя свят и в своята стая. Даниела спа в леглото на майка си до осемгодишна възраст. Лусия и Карлос се любеха, когато тя отиваше в неговата стая на пръсти, за да не събуди момиченцето, унизена, защото инициативата почти винаги беше нейна.

Задоволяваше се с трошици обич, горда, за да моли за повече. Справяше се сама и той й бе благодарен.

Ричард

На север от Ню Йорк

Последните часове на неделния ден биха могли да се влачат безкрайни за Ричард, Лусия и Евелин, докато седяха затворени в просмуканата от мирис на креозот и китайска храна мотелска стая, но времето направо литна, докато всеки от тримата си разказваше живота. Първи се предадоха на съня Евелин и чиуауата. Момичето заемаше минимално пространство в леглото, което делеше с Лусия, ала Марсело си присвои останалото свободно място, понеже се изтегна и изпъна крака.

— Как ли са котките? — попита Лусия Ричард към десет часа, когато най-сетне започнаха да се прозяват.

— Добре са. От китайския ресторант се обадих на съседката. Не искам да ползвам мобилния, защото може да локализират обаждането.

— Кого го интересуват твоите разговори, Ричард? Освен това мобилните телефони не могат да се подслушват.

— Това вече го обсъдихме, Лусия. Ако открият колата…

— Има милиарди обаждания, които се пресичат в пространството — прекъсна го тя. — Хиляди коли изчезват всеки ден, изоставят ги, крадат ги, разглобяват ги, за да продават резервни части, превръщат ги в скрап, прехвърлят ги контрабандно в Колумбия…

— И ги използват също за изхвърляне на трупове в езера.

— Тежи ли ти това решение?

— Да, но е късно да се разкайвам. Ще си взема душ — обяви Ричард и отиде в банята.

„Лусия изглежда доста добре с тази леко малоумна шарена коса и със зимните си ботуши“, си каза Ричард, докато врялата вода му запарваше гърба — превъзходен лек срещу умората от деня и нахапванията от бълхите. Караха се за дреболии, но се разбираха добре; допадаше му тази смесица от грубост и нежност в нея, начинът, по който се хвърляше без страх в живота, изражението й, едновременно развеселено и подигравателно, изкривената й усмивка. В сравнение с нея той беше като някакъв препъващ се в третата възраст зомби, ала с нея отново живееше. Хубаво би било да остареят заедно, ръка за ръка, си каза. В сърцето му като че ли някой блъскаше с чук, когато си представяше как би изглеждала шарената й коса върху неговата възглавница и ботушите й до леглото му, а лицето й толкова близо до неговото, че би могъл да се изгуби в очите й като на турска принцеса. „Прости ми, Анита“, прошепна. Беше живял самотно дълго време, беше забравил тази тръпчива нежност, тази безпомощност в горната част на стомаха, тази припряност на кръвта, тези пориви на желанието. „Любов ли е това? Ако да, няма да знам какво да правя. Загазил съм.“ Хвърли вината върху умората, на утринна светлина мозъкът му щеше да се проясни. Щяха да се отърват от колата и от Катрин Браун, щяха да се сбогуват с Евелин Ортега и тогава Лусия отново щеше да се превърне просто в чилийката от сутерена. Но не искаше този момент да настъпи, искаше часовниците да спрат и те двамата никога да не се разделят.

След душа облече отново тениската и панталоните, защото не му достигна смелост да си сложи пижамата, която носеше в раницата. След като Лусия се беше подиграла с количеството багаж, който бе стегнал само за двудневно пътуване, щеше да й се стори смешно, че в него имаше дори пижама. Като се замисли сега, то си беше наистина смешно. Върна се обновен в стаята, знаеше, че ще му е трудно да заспи; всяка промяна в рутината му предизвикваше безсъние, още повече когато я нямаше неговата хипоалергична възглавница с ергономичен дизайн. По-добре изобщо да не споменава на Лусия за възглавницата, реши. Завари я легнала в оскъдните сантиметри, оставени свободни от кучето.

— Смъкни го от леглото, Лусия — й каза, като се приближи с намерение той сам да стори това.

— Дори не си го помисляй, Ричард. Марсело е много чувствителен, ще се обиди.

— Опасно е да се спи с животни.

— Защо?

— За здравето, на първо място. Кой знае какви болести може…

— Лошо за здравето е човек час по час да си мие ръцете като теб. Лека нощ, Ричард.

— Както искаш. Лека нощ.

Час и половина по-късно се появиха първите симптоми у Ричард. Тежко му беше на стомаха и усещаше странен вкус в устата. Затвори се в банята и пусна всички кранове, за да заглуши шумотевицата от разбунтувалите му се черва. Отвори прозореца, за да се разнесе миризмата, и остана разтреперан от студ в тоалетната, проклинайки мига, в който вкуси китайската храна, и не проумявайки как е възможно единствено той от тримата да е болен. От присвиванията в стомаха го изби студена пот. След малко Лусия почука на вратата.

— Добре ли си?

— Храната беше отровена — промърмори.

— Мога ли да вляза?

— Не!

— Отвори, Ричард, остави ме да ти помогна.

— Не! He! — извика той с малкото му останали сили.

Лусия напъна вратата, но той беше заключил. Мразеше я в този момент, единственото му желание бе да умре на място, оплескан с лайна и нахапан от бълхите; сам, напълно сам, без свидетели на неговите мъчения, искаше Лусия и Евелин да изчезнат, лексусът и Катрин да се изпарят, спазмите в стомаха му да престанат, да изхвърли цялата свинщина, да крещи от безсилие и бяс. Лусия го увери през вратата, че нищо й нямало на храната, че Евелин и тя били добре, че щяло да му мине, било просто нерви, и предложи да му направи чай. Не й отговори, толкова му беше студено, че челюстта му се беше вкочанила. След десет минути, сякаш по сътворено от думите й чудо, стомахът и червата му се успокоиха, можа да се изправи, да погледне позеленялото си лице в огледалото и да си вземе още един дълъг, топъл душ, който сложи край на конвулсивното му треперене. Режещ костите студ влизаше през прозореца, но отвратен от миризмата, той не се осмели да го затвори, нито пък да отвори вратата. Възнамеряваше да остане там до предела на силите си, ала скоро осъзна, че идеята да прекара нощта в банята не беше особено практична. С размекнати колене и все още зъзнещ, най-накрая излезе, като затвори вратата зад гърба си и се довлече до леглото. Боса, разрошена и с широка тениска, стигаща й до коленете, Лусия му поднесе димяща чаша. Ричард й се извини за вонята, унизен до мозъка на костите.

— За какво говориш? Аз не подушвам нищо, Евелин и Марсело също, и двамата спят — отвърна тя и сложи чашата в ръката му. — Сега ще си починеш и утре ще си като нов. Направи ми място, ще спя с теб.

— Какво каза?

— Да се отместиш, ще легна в твоето легло.

— Лусия… избрала си най-неподходящия момент, лошо ми е.

— Ама не ме карай да ти се моля! Колко зле започваме само, твоя работа е да поемеш инициативата, а вместо това ме обиждаш.

— Извинявай, исках да кажа, че…

— Престани с тези глупости. Аз изобщо не преча, спя, без да помръдна през цялата нощ.

И без повече приказки се пъхна между чаршафите и с три намествания се настани удобно, докато седнал в леглото, Ричард духаше и сърбаше чая, бавейки се максимално дълго, объркан, недоумяващ как да тълкува случващото се. Накрая много внимателно легна до нея без сили, измъчен и удивен, съзнаващ напълно огромното присъствие на тази жена, на очертанията на нейното тяло, успокояващата й топлина, странната й бяла буйна коса, неизбежния и възбуждащ допир на ръката й до неговата, на бедрото й, на стъпалото. Лусия беше права — спеше по гръб с кръстосани на гърдите ръце, тържествена и безмълвна като средновековен рицар, издялан в камъка на своя саркофаг. Ричард си каза, че няма да може да мигне в следващите часове, че ще стои буден, вдъхващ непознатия и сладък аромат на Лусия, ала още преди да е завършил мисълта си, заспа. Щастлив.

Понеделникът осъмна спокоен. Най-сетне бурята се беше разнесла мили навътре в океана и снегът покриваше пейзажа като наметка от пяна, която приглушаваше всички звуци. Лусия спеше до Ричард в същото положение от вечерта, а Евелин на другото легло също спеше със свит върху възглавницата Марсело. Когато се събуди, Ричард усети, че в стаята все още мирише на китайска храна, но това вече не го дразнеше както преди. Беше прекарал нощта неспокоен в началото, тъй като нямаше навик да съжителства с някого и още по-малко да спи до жена, ала сънят бързо го бе повалил и той се беше понесъл безтегловен в звездното пространство — пуста и безкрайна бездна.

Преди, когато пиеше прекалено, изпадаше в подобно състояние, но онзи дълбок и тежък сън беше съвсем различен от благословения покой през тези последни часове в мотела с Лусия до себе си. Видя на мобилния си телефон, че вече е осем и четвърт, и се изненада, че е спал толкова дълго след злополучния епизод в тоалетната. Стана тихо с намерение да отиде да донесе прясно кафе за Лусия и Евелин; имаше нужда да поизлезе на въздух и да премисли събитията от предния ден и нощта; беше му свито отвътре, усещаше се разтърсен от истински ураган от нови емоции. Беше се събудил с нос, заврян в шията на Лусия, с ръка върху талията й и с юношеска ерекция. Скритата топлина на тази жена, спокойното й дишане, разбърканата й коса, всичко беше по-хубаво, отколкото си бе представял, и пораждаше в него смесица от силна еротика и непоносима старческа нежност.

В съзнанието му се мярна Сюзън, с която редовно и с профилактична цел се срещаше в един хотел в Манхатън. Пасваха си добре и след като задоволяха потребностите на плътта, разговаряха за всякакви неща с изключение на чувства. Никога не бяха спали цяла нощ заедно, но когато имаха време, вечеряха в дискретен марокански ресторант и след това се разделяха като добри приятели. Случеше ли се да се срещнат изненадващо в някоя от сградите на университета, те се поздравяваха с вежливо безразличие, което не беше фасада за прикриване на тайната връзка, а отражение на действителните им отношения. Уважаваха се, но никога не се бяха изкушавали да се влюбят.

Това, което изпитваше към Лусия, не можеше да се сравнява, беше пълната противоположност. С нея за Ричард се изтриха десетилетия от календара и той отново стана осемнайсетгодишен. Беше се мислил за недосегаем, ала ето че внезапно се бе превърнал в изпаднал в плен на хормоните младеж. Ако тя усетеше това, безмилостно би му се подиграла. В благословените часове на нощта той за пръв път от двайсет и пет години бе имал някого до себе си, бе съвсем близо до нея, дишаха заедно. Много лесно беше да спи до нея, ала изключително сложно това, което изпитваше сега, тази смесица от щастие и ужас, от нетърпеливо предусещане и порив да побегне, туй припряно желание.

„Това е лудост“, реши. Искаше да разговаря с нея, да изясни нещата, да провери дали тя изпитва същото, но нямаше да бърза, можеше да я изплаши и всичко да провали. Освен това в присъствието на Евелин можеха много малко да си кажат. Трябваше да изчака, ала чакането му се струваше невъзможно, може би утре вече нямаше да са заедно и щеше да е отминал моментът да й каже онова, което трябваше. Ако се осмелеше, още сега би й признал без увъртания, че през нощта бе желал да я прегърне и да не я пуска повече. Ако имаше поне малка представа какво мисли тя, би й го казал. Какво можеше да й предложи? Носеше огромен товар на гърба си, на неговата възраст всички имаха товар, но неговият тежеше като гранит.

За втори път можеше да я съзерцава, докато спи. Приличаше на момиче, не бе усетила, че той е станал, сякаш бяха стара двойка, споделяла леглото от години. Искаше да я събуди с целувки, да я помоли да му даде шанс, да я покани да нахълта в живота му, да се настани в дома му, да завладее и най-малкото кътче в съществуването му с ироничната си и властна нежност. Никога не беше изпитвал толкова голяма сигурност. Каза си, че ако Лусия успее да го обикне, това ще е истинско чудо. Запита се как е могъл да чака толкова дълго, за да си даде сметка, че любовта, която го задушава сега, бе изпълвала всяка негова фибра, къде му е бил умът. Беше пропуснал четири месеца от чиста глупост. Този порой от любов не можеше да е плод на момента, трябва да се е надигал от септември, когато тя пристигна. От страх усещаше в гърдите болка като от някаква сладка рана. „Благословена да си, Евелин Ортега — си каза, — благодарение на теб това чудо се случи. Чудо — няма друго определение за това, което изпитвам.“

Отвори вратата, защото имаше нужда от студен въздух, от кислород и от спокойствие, тъй като се давеше в неочакваната и неудържима лавина от чувства. Ричард не успя да направи и крачка навън, защото се озова лице в лице с един лос. Страхът го блъсна назад с възклицание, което събуди Лусия и Евелин. Чуждо на неговата изненада, животното се наведе, за да пъхне едрата си глава в стаята, но обемистите прави рога му попречиха. Евелин се сви ужасена, никога не беше виждала подобно чудовище, докато Лусия трескаво затърси мобилния си телефон, за да го снима. Вероятно лосът би нахълтал в стаята, ако не се беше намесил Марсело, който се зае с проблема, пускайки в действие дрезгавия си лай на бойно куче. Лосът отстъпи, разтърси основите на дървената постройка, когато рогата му се блъснаха в прага, и сетне се отдалечи в тръс, изпратен с хор от нервни смехове и яростен лай.

Обливайки се в пот от отделения адреналин, Ричард оповести, че отива за кафе, докато те се облекат, ала не успя да стигне далеч. На няколко метра от вратата лосът беше снесъл купчина пресни изпражнения, около два килограма меки топчета, в които той пъхна крак до глезен. Изстреля някакво проклятие и заскача на куц крак до рецепцията, която, за щастие, имаше прозорче с изглед към паркинга, където поиска маркуч, за да се измие. Толкова внимаваше никой да не ги забележи, нито да ги запомни по време на дръзкото им приключение, а това безочливо животно беше сринало предпазливостта му до основи. „Ако нещо заслужава да бъде запомнено, то е някакъв идиот, заровен в лайна“, заключи Ричард. Фатално предзнаменование за остатъка от пътуването им. Или пък добро знамение? „Нищо лошо не може да се случи — реши, — закрилян съм от хлапашкото си влюбване.“ И избухна в смях, защото, ако не беше откритието за любовта му, която оцветяваше света в пламтящи краски, той би помислил, че е жертва на зла магия. Като че цялата работа с нещастната Катрин Браун не му стигаше, а се добавяха и лошо време, бълхи, отровена храна, язва и лайна — неговите собствени и на лоса.

Евелин

Границата между Мексико и Съединените щати

Дните се нижеха безкрайни за Евелин Ортега в досадната скука и задушаваща жега в лагера при Нуево Ларедо, ала щом захладнееше вечер, мястото се превръщаше в гнездо на нелегални дейности и пороци. Кабрера беше предупредил Евелин и останалите си пътници да не се събират с никого и да внимават да не показват пари, ала това се оказа невъзможно. Бяха заобиколени от емигранти като тях, но много по-нуждаещи се. Някои от месеци преживяваха в мъки, бяха правили няколко неуспешни опита да прекосят реката, или бяха арестувани от другата стана на границата и депортирани в Мексико, защото изпращането им до родните им страни щеше да струва по-скъпо. Повечето не можеха да платят на койотите. Най-тъжна гледка представляваха децата, които пътуваха сами, и дори и най-стиснатият човек не можеше да не им помогне. Групата на Евелин си подели провизиите и чистата питейна вода с едни дечица братче и сестриче, които вървяха винаги хванати за ръка — момчето на осем, а момиченцето на шест годинки. Преди една година бяха избягали от дома на някакви леля и чичо, които ги малтретирали в Салвадор, бяха се скитали в Гватемала, прехранвайки се с милостиня, и вече месеци бродеха от единия до другия край на Мексико, присъединявайки се към разни емигранти, които временно поемаха грижата за тях. Тръгнали бяха да търсят майка си в Съединените щати, ала не знаеха в кой град.

Нощем пътниците на Кабрера спяха на смени, за да не им смъкнат дрехите от гърба. На втория ден се изляха поройни дъждове, картоните се намокриха и те се озоваха без покрив, както останалата част от туй клето пътуващо население. Така настъпи съботната нощ и лагерът като че ли се събуди от летаргията, сякаш всички бяха очаквали безлунното небе. Докато неколцина емигранти се готвеха да щурмуват реката, бандитите и общинските полицаи пристъпиха към действие.

Ала Кабрера вече бе договорил преминаване за групата си както с бандите, така и с униформените. На другата вечер, когато облаци покриха небето и дори звездите не блещукаха, се появи познатият на Кабрера — нисък, хърбав мъж с жълтеникава кожа и с блуждаещ като на закоравял наркоман поглед, — който се представи като Експерта. Кабрера ги увери, че въпреки съмнителния му вид, нямало по-опитен от него; на сушата бил безпомощен, ала във вода можело да му се гласува пълно доверие, познавал теченията и въртопите както никой друг. Когато бил трезвен, прекарвал времето си в изучаване на движението на патрулите и на мощните прожектори нощем; знаел как да подбере момента за хвърляне във водата, как да прекосят между светлинните лъчове и как да стигнат до точното място в треволяците, без да ги видят. Заплащало му се в долари и на човек — неизбежен разход за койота, защото без неговата експертиза и смелост много трудно можел да отведе пътниците си на американска земя. „Знаете ли да плувате?“, попита ги Експерта. Нито един не му отговори утвърдително. Каза им, че не бива да носят нищо със себе си, само документ за самоличност и пари, ако са им останали някакви. Накара ги да си свалят дрехите и маратонките и да ги сложат в черни найлонови пликове, а после ги завърза за гума от камион, която щеше да им служи за сал. Показа им как да се държат с една ръка и да плуват с другата, без да ритат с крака, за да не вдигат шум. „Който се пусне, край с него“, им каза.

Берто се сбогува с групата с прегръдки и последни напътствия. Двама от пътниците му по гащета първи влязоха в реката, хванаха се за гумата и отплуваха под водачеството на Експерта. Изгубиха се от поглед в тъмните води. След петнайсет минути мъжът се завърна, влачейки гумата по брега. Беше оставил двамата на малко островче насред реката да чакат останалата група скрити между тръстиките. Берто Кабрера за последен път прегърна Евелин нажален, защото се съмняваше, че тази клетница ще оцелее в препятствията, срещу които я изправяше съдбата.

— Теб не те виждам да изминеш сто трийсет и пет километра в пустинята, малката. Слушай моя аркадаш, той знае какво да прави с теб.

Реката се оказа по-опасна, отколкото изглеждаше от брега, но никой не се поколеба, защото разполагаха с броени секунди, за да избегнат светлинния лъч. Евелин влезе в бурната вода по бикини и сутиен с двама другари от двете страни, готови да й помогнат при необходимост. Страхуваше се да не се удави, ала още повече се боеше да не разкрият всички по нейна вина. Едва се сдържа да не извика от страх, когато се потопи в студената вода и видя, че дъното беше меко и я докосваха клони, боклуци и може би водни змии. Повърхността на мократа гума беше хлъзгава, здравата й ръка с мъка успяваше да я обгърне, а другата беше притисната към гърдите й. След няколко секунди вече не достигаше с крак дъното и течението я залюля. Потъваше и отново се издигаше на повърхността, отчаяно мъчейки се да не се пусне. Един от мъжете успя да я подхване през кръста, преди течението да я повлече. Каза й да се държи с двете ръце, но Евелин изпитваше непоносима болка в разместеното рамо, което не бе имало време да оздравее, и нито ръката, нито китката й помагаха. Другарите й я вдигнаха и я поставиха да легне по корем върху гумата, тя затвори очи и се остави на течението и на съдбата си.

Плаването продължи много кратко, едва няколко минути, и те се озоваха на островчето, където се присъединиха към останалите двама пътници. Сгушени в растителността върху песъчливата почва, те наблюдаваха неподвижно американския бряг, толкова близък, че можеха да чуят разговора на една патрулна двойка, която седеше на пост до кола, снабдена с мощен прожектор, насочен точно към мястото, където се криеха те. Измина повече от час, но Експерта изобщо не прояви нетърпение; всъщност имаше вид на заспал, докато те трепереха от студ, зъбите им тракаха и усещаха съвсем осезателно насекомите и влечугите, които се разхождаха по телата им. Около полунощ Експерта се отърси от съня, сякаш стреснат от вътрешен будилник, и точно в този момент прожекторът на колата угасна и те я чуха да се отдалечава.

— Имаме по-малко от пет минути, докато дойде смяната. В тази част бързеите не са много, ще плуваме всички заедно и ще си помагаме с крака, но на другия бряг не трябва да вдигате никакъв шум — им нареди.

Отново влязоха в реката, вкопчени в гумата, която под тежестта на шестима души потъна до нивото на водата, и я насочиха по права линия. След малко усетиха дъното и като се залавяха за тръстиките, се покатериха по блатистия склон на другия бряг, помагайки с общи усилия на Евелин. Бяха пристигнали в Съединените щати.

Няколко мига по-късно чуха мотора на друга кола, но вече бяха защитени от растителността и извън обсега на инспектиращите светлини. Експерта ги поведе навътре в сушата. Пристъпваха опипом в индианска нишка и хванати за ръце, за да не се изгубят в тъмнината, си запроправяха път между тръстиката. Стигнаха до малка полянка, където водачът запали фенер, насочен към земята, даде им найлоновите пликове и им направи знак с жестове да се облекат. Свали мократа си тениска и с нея отново завърза пред гърдите ръката на Евелин, която беше изгубила превръзката в реката. В този момент тя осъзна, че го няма найлоновия плик с документите, които й бе дал отец Бенито. Взе да го търси по земята на слабата светлина на фенера с надеждата, че е паднал там, но като не го намери, разтревожено разбра, че го е отнесло течението, когато другарят й я бе спасил, хващайки я през кръста. При тази маневра се бе откъснала препаската с плика. Беше загубила и благословената от Папата щампа на Богородица, но все още носеше на врата си амулета на богинята ягуар, която трябваше да я закриля от злини.

Привършваха с обличането, когато от нищото изникна като призрак в нощта аркадангът на Кабрера — мексиканец, живял толкова много години в Съединените щати, че говореше развалено испански. Подаде им термоси с топло кафе, примесено с алкохол, което те изпиха мълчаливо и с благодарност, а в това време Експерта тихо си тръгна, без да се сбогува.

Шепнешком аркадашът нареди на мъжете да го следват в редица, а на Евелин да върви сама в противоположната посока. Момичето понечи да протестира, но не успя да произнесе никакъв звук, онемяла и ужасена от факта, че е стигнала дотук, но е била измамена.

— Берто ми каза, че майка ти е тук. Предай се на първия постови или патрул, който ти се изпречи на пътя. Няма да те депортират, защото си малолетна — й каза мъжът, убеден, че никой не би дал на това момиче повече от дванайсет години. Евелин не му повярва, но другарите й бяха чували, че законът в Съединените щати действително е такъв. Прегърнаха я набързо и последваха мъжа, потъвайки мигновено в мрака.

След като си възвърна способността да реагира, Евелин клекна разтреперана в храсталаците. Опита се да се помоли шепнешком, ала нито една от многобройните молитви на баба й не й дойде наум. Така изминаха час, два, може би три, загуби представа за времето и способност да се движи, тялото й се вцепени и усещаше тъпа болка в рамото. В един момент почувства продължително и гневно пърхане на криле над главата си и отгатна, че бяха прилепи, които летяха, търсейки храна, също както в Гватемала. Сгуши се още повече в треволяците ужасена, защото всеки знае, че те смучат човешка кръв. За да не мисли за вампири, змии и скорпиони, тя се съсредоточи да съчини план как да се измъкне от това място. Със сигурност щяха да дойдат още групи мигранти и тя можеше да тръгне с тях, трябваше само да чака будна. Призова майката ягуар и майката на Исус, както й беше казала Фелиситас, ала нито една от двете не й се притече на помощ; тези божествени майки губеха силата си в Съединените щати. Беше напълно изоставена.

Оставаха няколко часа до разсъмване, но те се влачеха цяла вечност. Постепенно очите й свикнаха с безлунната нощ, която отначало й се струваше непрогледна, и тя успя да различи вида растителност наоколо — високи и сухи пасища. Нощта беше дълго мъчение за Евелин, най-сетне просветля зората, която дойде изведнъж. През всички тези часове не бе усетила никого наблизо — нито мигранти, нито постови. Щом започна да се развиделява, тя се престраши да хвърли поглед наоколо. Беше скована, с усилие се изправи на крака и направи няколко крачки, изпитваше глад и силна жажда, но ръката вече не я болеше. Разбра, че денят ще бъде топъл от парата, издигаща се от земята като булчински воал. Нощта беше тиха, спокойствието се нарушаваше само от предупрежденията по високоговорителите в далечината, но на разсъмване земята се събуди с бръмчене на насекоми, пукане на съчки под лапите на гризачи, стон на тръстики под лекия бриз и шетане на врабци във въздуха. На места видя цветни петна по храстите — червеношийка, жълто белогушо коприварче, зелена синьоглава сойка — безцветни птички в сравнение с онези в нейното село. Беше отраснала сред птича шарения, пъстри пера на седемстотин птичи вида — рай за орнитолозите според отец Бенито. Заслуша се в строгите предупреждения на испански по високоговорителите и безуспешно се опита да пресметне разстоянието до граничните постове, контролните кули и пътя, ако имаше такъв. Нямаше ни най-малка представа къде се намира. Връхлетяха я като вълна историите, които се предаваха от уста на уста между емигрантите за опасностите на север, за безмилостната пустиня, за фермерите, които стреляли безогледно по всеки, който стъпел в тяхната собственост, търсейки вода, за въоръжените като за бой граничари, за кръвожадните кучета, тренирани да надушват миризмата на страха, за затворите, където човек можел да гние с години, без никой да разбере за това. Ако тези затвори бяха като в Гватемала, тя предпочиташе да умре, преди да се е озовала в някоя килия.

Денят са влачеше час подир час, минута след минута, отчайващо бавно. Слънцето се измести на хоризонта, подпалвайки земята със сухата жега на пламнала жарава, съвсем различна от горещината, която Евелин познаваше. Жаждата й беше толкова силна, че престана да усеща глада. Поради липса на дървета, под които да се подслони на сянка, тя изрови земята с пръчка сред някакви храсталаци, за да пропъди смоковете и змиите, и там се сви колкото можа, като преди това заби пръчката в пръстта, за да може отместващата се сянка да й показва времето, както бе виждала да прави баба й. През равни интервали чуваше минаването на коли и ниско прелитащи хеликоптери, но като разбра, че всеки път се движат по един и същи маршрут, престана да им обръща внимание. Беше объркана, чувстваше главата си размекната, като пълна с памук, мислите й се блъскаха. По пръчката позна, че е станало пладне, и тогава я връхлетяха първите халюцинации, формите и цветовете на аяуаска[16], броненосци, мишки, малки ягуарчета без майка си, черното куче на Андрес, мъртво от четири години, което й се яви в отлично здраве. От време на време се унасяше в сън, смазана от палещата жега, замаяна от умора и жажда.

Бавно, безкрайно пестеливо започна да напредва следобедът, но жегата си оставаше същата. Черна, дълга и дебела усойница пролази по крака й като ужасяваща милувка. Вкаменено, момичето замръзна, без да диша, усещайки тежестта на влечугото, докосването на сатенената му кожа, извиването на всеки мускул в това подобно на маркуч тяло, което се плъзгаше, без да бърза. Не приличаше на нито една от змиите в нейното село. Когато влечугото си тръгна, Евелин скочи на крака и дълбоко пое въздух, замаяна от ужасния шок, с готово да изхвръкне от гърдите й сърце. Нужни й бяха часове, за да дойде на себе си и да се успокои; нямаше сили да прекара цял ден изправена и втренчена в земята. Устните й бяха напукани, кървяха, езикът й се бе подул като мекотело в пресъхналата й уста, кожата й гореше в треска.

Най-сетне се свечери и започна да захладява. Евелин беше изцедена, не я интересуваха повече змии, прилепи, граничари с пушки, нито кошмари, населени с чудовища, чувстваше само необходимост спешно да пие вода и да си почине. Свита на кравай на земята, тя се предаде на нещастието и на самотата с желание бързо да умре, да издъхне в съня си и повече да не се събужда.

Момичето не издъхна през тази втора нощ на американска територия, както се беше надявало. Събуди се на разсъмване в същото положение, в което беше заспала, без никакъв спомен от случилото се, след като беше напуснала лагера в Нуево Ларедо. Беше дехидратирана и след няколко безуспешни опита успя да протегне крака, да се изправи, да намести ръката си в превръзката и да запристъпва като старица. Болеше я всяка жила в тялото, но най-много я измъчваше жаждата. Най-напред трябваше да намери вода. Неспособна беше да фокусира поглед, нито да мисли, ала беше живяла винаги сред природата и опитът й подсказа, че наблизо има вода — заобиколена беше от тръстики и храсти, а знаеше, че те виреят на влага. Подтиквана от жаждата и тревогата, тръгна напосоки, подпирайки се на същата пръчка, която й беше послужила да определя времето.

Успя, криволичейки, да се придвижи на около петдесет метра напред, когато шумът от мотор съвсем близо я накара да спре. Инстинктивно залегна по очи на земята и се сниши максимално във високата трева. Моторът мина съвсем близо и тя успя да чуе гласа на някакъв мъж, който говореше на английски, и друг, глух глас като по радиовръзка или телефон, който му отговаряше. Остана да лежи неподвижно дълго след като моторът се беше отдалечил, но накрая жаждата я принуди да продължи да се придвижва на четири крака между треволяците и да търси реката. Тръни драскаха лицето и шията й, някакъв клон съдра тениската й, а камъните разраниха ръцете и коленете й. Изправи се и продължи да върви приведена, опипом, без да се осмелява да покаже глава, за да се ориентира. Утрото едва започваше, но светлината вече блестеше ослепително.

Изведнъж дочу шума на реката ясен като в нова халюцинация и това я обнадежди да ускори крачка, забравяйки всяка предпазливост. Първо усети калта в краката си, а сетне, като разтвори тревите, се озова пред Рио Гранде. С вик се хвърли във водата до пояс, пиейки отчаяно с шепи. Студената вода премина през нея като благословия, тя продължи да пие на големи глътки, без да мисли за мръсотията и мъртвите животни, които плаваха в тези води. На това място реката не беше дълбока и тя можа да се наведе и потопи цялата, наслаждавайки се безкрайно на водата върху напуканата си кожа, върху разместеното рамо, върху издрасканото лице, а в това време черната й коса се разстилаше като водорасли около нея.

Едва беше излязла от реката и полегнала на брега, връщайки се постепенно към живота, когато патрулите я откриха.

Служителката от имиграционното бюро, която се зае с Евелин Ортега, след като я арестуваха на границата, видя срещу себе си едно момиче с наведена глава, свито и разтреперано, което дори не се докосна до плодовия сок и бисквитите, поставени пред нея на масата, за да спечелят доверието й. Служителката понечи да я успокои с бърза милувка по главата, но само я изплаши още повече. Бяха я предупредили, че момичето има умствени проблеми, и тя поиска повече време за интервюто. Много от малолетните, които минаваха оттук, бяха травмирани, но без официална заповед беше невъзможно да се осъществи психологическа преценка. Налагаше се да се довери на своята интуиция и опит.

Упоритото мълчание на момичето я наведе на мисълта, че то не разбира испански и вероятно говореше само езика мая. Така пропиля ценни минути, докато си даде сметка, че детето нямаше трудности с разбирането, а с говора; тогава й подаде лист и молив, за да отговаря писмено с надеждата, че умееше да пише — повечето от децата, които пристигаха в Центъра за задържане никога не бяха ходили на училище.

— Как се казваш? Откъде си? Имаш ли близки тук?

Евелин написа с красив почерк името си, това на своето село и държава, името на майка си и някакъв номер. Служителката облекчено въздъхна.

— Това много улеснява нещата. Ще се обадим на майка ти да дойде да те вземе. Ще те пуснат да тръгнеш с нея временно, докато съдията реши твоя случай.

Евелин прекара три дни в Центъра за задържане, без да разговаря с никого, въпреки че беше заобиколена с жени и деца от Централна Америка и Мексико. Мнозина бяха от Гватемала. Даваха им по две яденета на ден, мляко и памперси за малките деца, походни легла и военни одеяла, оказващи се крайно необходими, защото климатиците поддържаха зимни температури, които предизвикваха масови кашлици и настинки. Това беше транзитно място, никой не се заседаваше тук дълго, местеха задържаните възможно най-бързо в други центрове. Малолетните с родители в Съединените щати биваха предавани на родителите си без много проверки, понеже недостигът на време и персонал не позволяваше да се задълбочават във всеки отделен случай.

За Евелин дойде не Мириам, а някакъв мъж на име Галилео Леон, който се представи като неин пастрок. Тя не знаеше нищо за неговото съществуване и си каза твърдо, че няма да тръгне с него, защото беше чувала за сутеньори и трафиканти, които дебнеха малолетните. Понякога непознати се явяваха за детето и го отвеждаха просто срещу подпис. Един служител трябваше да се обади на Мириам по телефона, за да изясни положението, и така Евелин узна, че майка й имаше съпруг. Скоро научи, че освен пастрок имаше и две братчета на четири и три години.

— Защо не дойде майката на момичето да го вземе? — обърна се дежурният служител към Галилео Леон.

— Защото ще си загуби работата. Да не мислите, че на мен ми е лесно. Аз губя печалба за четири дни заради тази хлапачка тук. Бояджия съм и клиентите ми не чакат — отвърна мъжът със смирен тон, който контрастираше с думите му.

— Ще ви предадем детето по силата на презумпцията за оправдан страх. Ясно ли ви е какво означава това?

— Горе-долу.

— Съдията трябва да реши дали са убедителни основанията, заради които момичето е напуснало своята страна. Евелин ще трябва да докаже някакъв реален и конкретен страх, например, че е била нападната или че е под заплаха. Вие ще я отведете на свобода на честна дума.

— Трябва ли да се плаща гаранция? — попита разтревожено мъжът.

— Не, става дума за номинална сума, която се отбелязва в книгата, но не се взема от имигранта. Ще ви съобщят по пощата на домашния адрес на майката на коя дата да се явите пред имиграционния съд. Преди гледането на делото Евелин ще се срещне със служител от службата за бежанци.

— Адвокат ли? Няма да можем да платим… — каза Леон.

— Системата е малко позадръстена, защото пристигат много деца да търсят убежище. Всъщност дори половината от тях не получават консултант, но ако на вас ви се случи да ви дадат, е безплатен.

— Навън ми казаха, че за три хиляди долара могат да ми осигурят.

— Това са трафиканти и измамници, не им вярвайте. Чакайте съобщението от съда, това е всичко, което трябва да правите за момента — добави служителят и сложи край на разговора.

Направи фотокопие на шофьорската книжка на Галилео Леон, за да я прикрепи към досието на Евелин — почти безполезна мярка, защото Центърът не притежаваше капацитет за проследяване на всяко дете. Сбогува се с Евелин припряно — очакваха го още няколко случая през този ден.

Галилео Леон беше роден в Никарагуа и емигрирал нелегално в Съединените щати на осемнайсетгодишна възраст, но бе получил разрешение за постоянно пребиваване по силата на Закона за амнистията през 1995 година. Поради небрежност не беше направил постъпки за получаване на гражданство. Беше нисък на ръст, говореше малко и все нещо му беше криво; още от пръв поглед не вдъхваше доверие, нито симпатия.

Първата спирка беше Уолмарт, за да купят на Евелин дрехи и тоалетни принадлежности. Момичето реши, че сънува, като видя размерите на магазина и безкрайното многообразие от стоки, всяка една в различни цветове и размери, истински лабиринт от претъпкани с продукти разклонения. От страх да не се загуби завинаги, тя се вкопчи в ръката на пастрока си, който се ориентира като изпечен изследовател, заведе я направо на подходящия щанд и й каза да си избере бельо, тениски, три блузи, два броя джинси, една пола, рокля и хубави обувки. Въпреки че скоро щеше да навърши шестнайсет години, ръстът й съответстваше на десетгодишно американско момиче. Объркана, Евелин реши да избере най-евтиното, но като не познаваше парите, се бавеше дълго.

— Не гледай цените, тук всичко е евтино и майка ти ми даде пари, за да те облека — обясни й Галилео.

Оттам я заведе в един „Макдоналдс“ да хапне хамбургер с пържени картофи и гигантска чаша със сладолед, украсен най-отгоре с вишна, който в Гватемала можеше да нахрани цяло семейство.

— Теб не са ли те учили да благодариш? — я попита пастрокът по-скоро от любопитство, отколкото като упрек.

Евелин кимна, без да се осмели да го погледне, и облиза последната лъжица сладолед.

— Да не би да се страхуваш от мен? Не ям хора.

— Бла…бла… аз… — изломоти тя.

— Ама ти малоумна ли си, или заекваш?

— За…за…

— А, разбирам, извинявай — прекъсна я Галилео. — Щом не можеш да говориш като хората, не знам как ще се оправиш с английския. Ама че работа! Какво ще те правим.

Прекараха нощта в мотел за шофьори на тирове. Стаята беше мръсна, но имаше душ с топла вода. Галилео й нареди да се изкъпе, да си каже молитвите и да легне от лявата страна на леглото, защото той винаги спял до вратата, имал тази мания. „Ще изляза да пуша и като се върна, искам да си заспала“, й каза. Евелин веднага се подчини. Взе си бърз душ и си легна с дрехи и с маратонки, зави се до носа с покривката на леглото, престори се на заспала, а в ума си планираше как ще избяга веднага щом мъжът я докосне. Чувстваше се много изморена, болеше я рамото и сърцето й се свиваше от страх, ала призова баба си и това й вдъхна смелост. Знаеше, че нейната маминка със сигурност ходеше в църквата да пали свещи за нея.

Галилео се забави повече от час. Свали си обувките, влезе в банята и затвори вратата. Евелин чу пускането на водата в тоалетната и с крайчеца на окото го видя да се връща в стаята по долни гащи, тениска и чорапи. Приготви се да скочи от леглото. Пастрокът сложи панталоните си на единствения стол, заключи вратата и изгаси лампата. През износените щори на прозореца се процеждаше син отблясък от неоновата табела на мотела и в полумрака Евелин го видя да застава до своята част на леглото. Шепнешком Галилео Леон дълго се моли. Когато най-сетне се мушна в леглото, Евелин вече спеше.

Ричард

Рио де Жанейро

Напуснаха мотела в девет часа само с по едно кафе в стомаха и гладни. Лусия настоя да идат да закусят някъде, имаше нужда от топла храна в нормална чиния, никакви картонени кутии и китайски клечки, каза. Влязоха в заведение от веригата „При Дени“ и жените си поръчаха угощение от палачинки с мед, а Ричард зарови лъжица в безвкусни овесени ядки. Когато тръгваха предишния ден от Бруклин, се разбраха, че ще се движат всеки поотделно за пред хората, но с времето предпазливостта им се поразхлаби, започнаха да се чувстват толкова добре заедно, че дори Катрин Браун съвсем естествено бе включена в групата.

Пътят беше по-добър, отколкото предния ден. През нощта беше валял незначителен сняг и температурите продължаваха да са малко под нулата, но вятърът беше утихнал, а снегът беше разчистен от шосетата. Можеха да се движат по-бързо и при тази скорост Ричард пресметна, че ще стигнат до колибата около пладне — съвсем по светло, за да се разпоредят с лексуса. Ала час и половина по-късно, след един завой, на сто метра пред себе си видя мигащите сини и червени светлини на няколко полицейски коли, които бяха блокирали пътя. Нямаше отклонение, а ако обърнеше назад, щеше да привлече вниманието.

Стомахът му се качи в гърлото заедно със закуската и устата му се наля с жлъчен сок. Гадене и призрачното видение на неотдавнашната диария го изпълниха с тревога. Опипа горния джоб на якето си, където обикновено държеше розовите хапчета, но не ги намери. В огледалото видя отзад Лусия да му прави окуражителен знак с кръстосани пръсти. Отпред имаше няколко спрели коли, линейка и пожарна кола. Един полицай му посочи да се нареди на опашката. Ричард свали грейката и го попита какво става с най-спокойния тон, на който бе способен.

— Верижна катастрофа.

— Има ли пострадали, старшина?

— Нямам право да давам подобна информация.

Опрял чело в ръцете си на волана, разстроен, Ричард зачака с останалите шофьори, броейки секундите. Пожар гореше в стомаха и в хранопровода му.

Не помнеше да е имал толкова киселини някога, изплаши се да не би язвата му да се е спукала и да е започнала да кърви вътре. Какъв беше този нещастен късмет да попаднат в задръстване точно в момента, когато се разхождаха с мъртвец в багажника и вътрешностите му заплашваха да се преплетат. Ами ако е апандисит? Овесените ядки бяха грешка, не помисли, че разхлабват стомаха. „Ако тези скапани полицаи не освободят пътя, ще се насера тук и сега, само това ми липсва. Какво ще си помисли Лусия, че съм някакъв кекав лигльо, смотаняк с хронична диария“, възкликна на глас.

Минутите се влачеха бавно като охлюв в часовника на колата. В този момент звънна мобилният му телефон.

— Добре ли си? Изглеждаш като изпаднал в несвяст. — Гласът на Лусия стигна до него сякаш от небесата.

— Не знам — отвърна й и повдигна глава от волана.

— Психосоматично е, Ричард. Нервен си. Вземи си хапчетата.

— В плика в твоята кола са.

— Ще ти ги донеса.

— He!

Видя Лусия да слиза от субаруто през едната врата, а Евелин с Марсело в ръце през другата. Лусия отиде най-естествено до лексуса и почука с кокалчетата на пръстите на прозореца му. Той смъкна стъклото, готов да я посрещне с крясъци, но тя бързо му подаде хапчетата в мига, в който един от полицаите тръгна към тях с широки крачки.

— Госпожице! Стойте си в колата! — й нареди.

— Извинете, старшина, да имате случайно кибрит? — го попита тя с красноречив жест на пушач, който поднася цигара към устните си.

— Качвайте се в колата си! И вие също! — изкрещя мъжът на Евелин.

Чакаха трийсет и пет минути — субаруто с включен двигател, за да работи парното, а лексусът, същински хладилник, — докато освободят пътя. След като си тръгнаха линейките и пожарната кола, полицията разреши на колите в двете посоки да потеглят. Когато минаха край мястото на удара, видяха преобърната камионетка с четирите колела нагоре, една неузнаваема кола с напълно смачкана предница, която беше блъснала камионетката отзад, и трета кола, покачена върху първата. Денят беше ясен, бурята беше преминала и нито един от тримата шофьори не бе помислил, че под снежния слой има засипан лед.

Ричард беше глътнал четири таблетки против киселини. Все още усещаше жлъчния сок и позивите в стомаха. Караше превит върху волана, окъпан в студена пот, със замъглен от болка поглед, убеден все по-дълбоко с всяка изминала минута, че кърви отвътре. По мобилния съобщи на Лусия, че не издържа повече, и спря на първото разширение, което видя. Тя паркира зад него в момента, в който той отвори вратата и шумно повърна на настилката.

— Ще потърсим помощ. Трябва да има болница наблизо — каза Лусия, подавайки му салфетка и бутилка с вода.

— Никаква болница. Ще ми мине. Трябва ми тоалетна.

Като не даде възможност на Ричард да й противоречи, Лусия нареди на Евелин да кара субаруто, а тя седна зад волана на лексуса. „Карай бавно, Лусия. Нали видя какво може да се случи, ако колата поднесе“, посъветва я Ричард, преди да се свие на кравай на задната седалка. Каза си, че в абсолютно същата поза, отделена от него единствено с облегалката и пластмасова преграда, лежеше Катрин Браун.

Когато Ричард живееше в Рио де Жанейро, там се пиеше методично; това представляваше социално задължение, част от културата, неотменимо изискване на всяко събиране, включително и служебно, утеха в дъждовна вечер или в горещо пладне, стимул за политически дискусии, лек срещу настинка, тъга, неудачи в любовта или разочарование след футболен мач. Ричард с години не се беше връщал в този град, но предполагаше, че нещата си продължаваха постарому. Определени навици живеят с няколко поколения, докато отмрат. По онова време той поглъщаше толкова алкохол, колкото и неговите приятели и познати, нищо изключително, мислеше. Много рядко се напиваше до несвяст, това беше доста неприятно състояние; предпочиташе усещането за плаване, образа на свят без ръбове, благ, свеж. Не беше отдавал значение на пиенето, докато Анита не го превърна в проблем и не започна да брои чашите, отначало дискретно, а сетне унижавайки го с коментари на висок глас пред други хора. Издържаше на алкохол, можеше да изпие четири бири и три кайпирини без фатални последици; напротив — стеснителността му се изпаряваше и той смяташе, че става очарователен, ала се въздържаше заради спокойствието на жена си и заради язвата, която от време на време му поднасяше неприятни изненади. Никога не спомена пред баща си, на когото често пишеше, за пиенето, тъй като Джоузеф беше въздържател и не би го разбрал.

След като роди Биби, Анита три пъти забременя и три пъти пометна. Тя мечтаеше за голямо семейство като това на родителите си; беше една от малките дъщери сред единайсет деца и имаше безброй братовчеди и племенници. Всяка провалена бременност увеличаваше разочарованието й. Втълпи си, че това е пратено от Бога изпитание или наказание за някакво неясно прегрешение и постепенно силите и радостта й помръкнаха.

Без желаните от нея важни семейни добродетели танцът загуби смисъл в живота й и тя продаде прочутата си школа. Жените от рода Фариня — бабата, майката, сестрите, лелите и братовчедките, сплотиха редиците си и се редуваха на смени да дежурят край нея. Тъй като Анита не се отделяше от Биби и тревожно бдеше над нея, ужасена да не я загуби, в опит да я разсеят, те я накараха да напише книга с готварските рецепти на няколко поколения Фариня, убедени, че никоя болест не може да устои пред лечебната сила на труда и утехата на храната. Накараха я да подреди в хронологичен ред осемдесет албума със семейни снимки и когато тя свърши, изнамериха други задачи, с които да я ангажират. Неохотно Ричард се съгласи да отведат жена му и Биби в имението на бабата и дядото за един-два месеца. Слънцето и вятърът подобриха настроението на Анита. Завърна се от село наддала четири килограма и разкайваща се, че е продала школата, защото отново имаше желание да танцува.

Отново се любеха както във времето, когато правеха само това. Излизаха да слушат музика и да танцуват. Превъзмогвайки атавистичната си непохватност, Ричард изпълняваше по някой танц с нея на дансинга, но щом видеше, че всички погледи са вперени в жена му — някои, защото разпознаваха кралицата на известната школа Анита Фариня, други просто от възхищение и с желание, той галантно я отстъпваше на други мъже с по-сръчни крака, докато той пиеше на масата и я наблюдаваше разнежен, смътно замислен за своя живот.

Отдавна беше влязъл във възраст, в която човек планираше бъдещето си, но лесно беше да се отлага подобна тегоба с чаша в ръка. Беше завършил докторантурата си преди повече от две години и не бе извлякъл никаква полза от това, с изключение на една-две статии, които успя да публикува в университетски издания в Съединените щати — една за правата на коренното население върху земята според Конституцията от 1988 година и другата за насилието над жените в Бразилия. Прехранваше се с уроци по английски. По-скоро от любопитство, отколкото от амбиция, се отзоваваше от време на време на обявите за работа в „Американ Политикал Ревю“. Възприемаше този период в Рио де Жанейро като приятна пауза в съдбата си, като продължителна ваканция; скоро трябваше да започне да гради професионална кариера, ала тя можеше да почака още малко. Този град приканваше към удоволствия и безделие. Анита притежаваше малка къщурка край плажа и с парите от продажбата на школата плюс тези от уроците по английски те успяваха да преживяват.

Биби скоро щеше да навърши три годинки, когато най-сетне богините чуха молитвите на Анита и на останалите жени от рода. „Дължа го на Йемая“, каза Анита, когато съобщи на мъжа си, че е бременна. „Виж ти, аз пък мислех, че го дължиш на мен“, засмя се той и я вдигна в мечешката си прегръдка. Бременността протече без проблеми и раждането започна в деня на очаквания термин, но се явиха усложнения и в крайна сметка се наложи да извадят детето с цезарово сечение. Лекарят предупреди Анита да се въздържа от деца поне за няколко години, но това не я разстрои кой знае колко, защото в ръцете си държеше Пабло, здраво бебе с незнаещ насита апетит, братчето на Биби, което цялото семейство толкова дълго беше очаквало.

Един месец по-късно Ричард се надвеси над креватчето, за да вземе детето и да го подаде на Анита, изненадан, че не плаче от глад, както обикновено правеше на всеки три-четири часа. Спеше толкова спокойно, че се поколеба дали да го вдигне. Вълна на нежност го разтърси до мозъка на костите, очите му се навлажниха и гърлото му се сви от онази смазваща благодарност, която често го обземаше в присъствието на Биби. Анита пое новороденото с разкопчана риза и чак след като го сложи на гърдата си, разбра, че не диша. Нечовешки вик на ранено животно разтърси къщата, квартала, целия свят.

Наложи се да направят аутопсия. Ричард се помъчи да скрие това от Анита, защото мисълта, че малкият Пабло ще бъде методично нарязан, беше прекалено жестока, ала трябваше да разберат причината за смъртта. Заключението на патолога беше синдром на внезапната смърт, както написа с главни букви, непредвидима трагедия. Анита потъна в черна и дълбока скръб, в бездънна пещера, от която съпругът й бе изключен. Ричард бе отхвърлен от жена си и запратен като някаква пречка в най-отдалечения ъгъл на дома от всички останали Фариня, които нахлуха в личния му живот, за да се грижат за Анита, поеха отглеждането на Биби и взимаха решения, без да го питат. Роднините завладяха неговото малко семейство, тъй като смятаха, че бе неспособен да разбере мащабите на трагедията, понеже неговата чувствителност беше много различна от тяхната. Всъщност Ричард почувства облекчение, тъй като в действителност беше чужденец в тази територия на скръбта. Увеличи уроците по английски, излизаше рано от къщи и се прибираше късно с различни извинения. Пиеше повече. В достатъчно количество алкохолът действаше като необходима разтуха.

Пътниците се намираха само на няколко километра от отклонението, когато чуха сирена и пред тях изникна полицейска кола, чакаща притаена зад едни храсти. Лусия видя сигналните лампи да святкат между нея и субаруто, което я следваше. Обмисли съвсем сериозно възможността да даде газ до дупка и да рискува живота си, но Ричард я спря с вик и тя промени плана си. Измина още няколко метра, така че да спре в канавката. „Сега вече е свършено с нас“, каза Ричард и с усилие се изправи. Лусия смъкна прозореца и зачака без дъх, докато патрулната кола спря отзад. Край нея мина субаруто, като намали скорост, но тя успя да направи знак на Евелин да продължава, без да спира. Миг по-късно приближи един полицай.

— Вашите документи — нареди той.

— В нарушение ли съм, старшина?

— Вашите документи.

Лусия изрови от жабката документите на лексуса и му ги подаде заедно с международната си шофьорска книжка, като си каза, че имаше вероятност валидността й да е изтекла, не помнеше кога точно я беше вадила в Чили. Мъжът внимателно ги огледа и насочи поглед към Ричард, който беше седнал и си оправяше дрехите на задната седалка.

— Слезте от колата — нареди на Лусия.

Тя се подчини. Треперещите й крака едва я държаха права. Светкавично й мина мисълта, че точно по този начин се чувства всеки афроамериканец, спрян от полицията, и че ако Ричард караше, отношението към него би било различно. В този момент Ричард отвори вратата и слезе, превит.

— Изчакайте в превозното средство, господине! — му извика полицаят, като докосна с ръка калъфа на оръжието си.

Ричард клекна, разтърсен от позиви за повръщане и изхвърли остатъка от овесената закуска в краката на мъжа, който отстъпи, погнусен.

— Болен е, има язва, старшина — му каза Лусия.

— Вие каква сте му?

— Аз… аз… — запелтечи Лусия.

— Тя е моя прислужница. На работа е при мен — успя да изломоти Ричард между два спазъма.

Мъжът машинално подреди стереотипите по местата им — латиноамериканска прислужница кара господаря си най-вероятно в болницата. Мъжът имаше вид на действително болен. Интересното е, че жената показа чуждестранна книжка — и друг път полицаят беше виждал международно разрешително за кормуване. Но Чили? Къде ли беше това? Изчака Ричард да се изправи и му посочи да се качи в автомобила, ала този път гласът му беше помирителен. Застана зад лексуса, повика Лусия и й посочи багажника.

— Да, старшина. Случи се току-що. Имаше верижна катастрофа по пътя, може би сте разбрали. Някаква кола, която не успя да спре, ме удари, но дребна работа, само леко огъване и стъклото на фара. Сложих лак за нокти на крушката, докато намеря резервна да я сменя.

— Длъжен съм да ви дам…

— Но аз трябва да закарам господин Боумастер на лекар.

— Сега ще ви пусна да си вървите, но трябва да смените фара в рамките на двайсет и четири часа. Ясно ли е?

— Да, старшина.

— Нуждаете ли се от помощ за болния? Мога да ви придружа до болницата.

— Много ви благодаря, старшина. Не е необходимо.

Лусия седна отново зад волана със силно сърцебиене, мъчейки се да успокои дишането си, докато полицейската кола се отдалечаваше. „Ще получа инфаркт“, си каза, но след трийсет секунди се разтресе от нервен смях. Ако й бяха лепнали глоба, самоличността й и данните на автомобила щяха да останат регистрирани в полицейския доклад и тогава опасенията на Ричард щяха да са се сбъднали в най-ужасните си краски.

— Измъкнахме се на косъм — каза, като изтри сълзите си от смеха, но на Ричард никак не му беше забавно.

Субаруто ги чакаше на един километър по-напред, а не много дълго след това Ричард откри отклонението към къщурката на Орасио — едва видима пътека, криволичеща между боровете и покрита с няколкосантиметров сняг. Напредваха бавно в гората, молейки се колите да не заседнат; нямаше и следа от човешко присъствие в продължение на десет минути, докато изведнъж не се появи наклонения покрив на като излязла от приказка къщурка, нагиздена с ледени висулки вместо с коледна украса.

Изтощен от повръщането, но с по-слаби болки, Ричард отключи катинара на външната врата с ключа, паркираха колите и слязоха. Отвори резето и се наложи да натисне с тежестта на цялото си тяло, за да помръдне вратата, защото дървото беше набъбнало от влагата. Като влязоха, ги лъхна неприятна миризма. След като изтича до тоалетната, Ричард им обясни, че къщата бе стояла затворена повече от две години и със сигурност прилепите и други животинки я бяха завзели.

— Кога ще се отървем от лексуса? — попита Лусия.

— Още днес, но дай ми половин час да дойда на себе си — отвърна той, хвърляйки се по корем на изтърбушения диван в дневната, без да се осмели да я помоли да легне до него и да го прегърне, за да го стопли.

— Почини си. Но ако се задържим дълго тук, ще замръзнем — каза Лусия.

— Трябва да се включи генераторът и да се сипе гориво в печките. В кухнята има туби с керосин. Тръбите сигурно са заледени и може би някои от тях са спукани, това ще стане ясно през пролетта. Ще разтопим сняг, за да сготвим. Не можем да ползваме комина, някой може да види дима.

— Ти не си в състояние нищо да правиш. Хайде, Евелин! — каза Лусия, като зави Ричард с проядено от молци и кораво като картон одеяло, което видя на един стол.

След малко жените вече бяха запалили две печки, ала не успяха да накарат да тръгне агонизиращият генератор, с който Ричард също не се справи, когато най-сетне успя да се закрепи на крака. В къщурката имаше малък газов котлон, който използваха, когато ходеха на риболов в леда, а Ричард беше взел в багажа три фенера, спални чували и друго основно оборудване за експедиция в Амазония, заедно с няколко пакета сушена вегетарианска храна, която той носеше в дългите си екскурзии с велосипед. „Храна като за магарета“, отбеляза добронамерено Лусия, докато се мъчеше да превари вода на мъничкия котлон, който прояви точно толкова отзивчивост, колкото и генераторът. След накисване във вряла вода магарешката храна се превърна в прилична вечеря, която Ричард не можа да опита и се ограничи с малко бульон и половин чаша чай, за да не се дехидратира съвсем — стомахът му не понасяше нищо друго. После отново си легна, сгушен в одеялото.

Евелин

Чикаго

Мириам, майката на Евелин, повече от десет години не беше виждала трите си деца, които бе оставила при баба им в Гватемала, но веднага позна Евелин, когато пристигна в Чикаго, по снимките и поради това, че тя беше досущ като баба си. „За щастие, не се е метнала на мен“, си каза, когато я видя да слиза от камионетката на Галилео Леон. Бабата Консепсион Монтоя беше със смесена кръв, беше взела най-доброто от расата мая и от бялата раса и като девойка се славела с извънредната си хубост, преди да бъде поругана от войниците. Евелин беше наследила през едно поколение деликатните й черти. Самата Мириам имаше грубовато лице, пълно тяло и къси крака, вероятно по подобие на своя баща, този „слязъл от планината насилник на индианци“[17], както уточняваше винаги, когато говореше за своя родител. Дъщеря й все още беше момиче с дебела черна плитка до кръста и нежно лице. Мириам се спусна към нея и здраво я стисна в прегръдките си, не спирайки да повтаря името й и хлипайки от щастие, че тя е при нея и същевременно от мъка по другите си две убити деца. Евелин се остави в прегръдките й, без да отвърне по никакъв начин на радостните излияния на майка си — тая дебела жена с жълта коса беше една непозната.

Тази първа среща беляза тона на отношенията между майка и дъщеря. Евелин се въздържаше да говори, за да си спести досадата от заплитащи се в устата й думи, а Мириам възприемаше мълчанието й като упрек. При все че Евелин никога не повдигна този въпрос, Мириам използваше всеки повод, за да поясни, че не бе изоставила децата си по собствена воля, а по необходимост. Всички били обречени на глад, ако тя била останала в Монха Бланка дел Вале да прави тамалес с бабата, нима Евелин не може да проумее това? Когато един ден станела майка, тя щяла да разбере величината на саможертвата, която майка й била направила за семейството си.

Друга тема, която витаеше във въздуха, беше съдбата, сполетяла Грегорио и Андрес. Мириам смяташе, че ако беше останала в Гватемала, щеше да е възпитала синовете си с твърда ръка, Грегорио не би кривнал по пътя на престъпността, а Андрес не би загинал по вина на брат си. В такива моменти Евелин изкарваше глас от гърлото си, за да защити своята маминка, която ги беше научила на добро; брат й бил станал лош от мързел, а не поради липса на пердах от страна на бабата.

Семейство Леон живееше в квартал от къщи каравани, двайсетина на брой, подобни една на друга, всяка с малко дворче, което семейството на Мириам споделяше с папагал и голямо и кротко куче. На Евелин дадоха матрак с пяна, който тя разполагаше в кухнята за нощта. Имаха миниатюрна баня и външна мивка в двора. Независимо от теснотията всички се разбираха добре, може би благодарение на това, че работеха в различни смени. Мириам чистеше офиси вечер и домове сутрин, нямаше я у дома от полунощ до пладне на следващия ден. Галилео не работеше с фиксиран график, но когато си беше вкъщи, беше почти невидим, все едно го нямаше, за да не предизвиква вечно лошото настроение на жена си. Една съседка се грижеше за децата срещу разумно заплащане, но когато Евелин пристигна, натовариха нея с тази отговорност. Следобед Мириам си беше вкъщи и това позволи на Евелин през първата година да ходи на курсове по английски, организирани от църквата за имигрантите, а после започна да работи с майка си. Мириам и Галилео принадлежаха към Църквата на Петдесетница и животът им се въртеше около службите и обществените дейности в енорията.

Галилео обясни на Евелин, че намерил спасение чрез Господ в семейство от братя и сестри по вяра: „Водех лош живот, докато не отидох на църква и там Светият Дух се спусна в мен. Девет години минаха оттогава“. Трудно беше на Евелин да си представи, че този толкова смирен и плах мъж е бил способен да води лош живот. Според Галилео божествен лъч го проснал на пода по време на църковна служба и с помощта на гърчове, които разтърсили тялото му в състояние на транс, прокудил Дявола, докато в това време въодушевеното паство пеело и се молело за него на висок глас. Оттогава животът му поел нова посока, обясняваше той, запознал се с Мириам, която била много властна, но добра и му помагала да следва правия път. Господ ги дарил с две деца. Отношенията му с Бог били близки, разговаряли като син с баща си, достатъчно било да поиска нещо с целия плам на сърцето си и то му се давало. Доказал бил публично вярата си и бил кръстен с потапяне в местен басейн, очаквал и Евелин да стори същото, но тя отлагаше този момент от лоялност към отец Бенито и баба си, за които да смениш църквата си би било богохулство.

Хармонията между обитателите на караваната биваше застрашена по време на редките посещения на Дорийн, дъщеря на Галилео в резултат на краткотрайна любов през младежките му години с имигрантка от Доминиканската република, която се прехранвала с контрабанда и гледане на карти. Според Мириам Дорийн била наследила от майка си изобретателност, за да мами глупаците, била наркоманка и се влачела по света, оставяйки след себе си злокобен пушек, та затова всичко, до което се докоснела, се превръщало в кучешки лайна. Беше на двайсет и шест години, но човек би й дал петдесет. Не беше упражнявала нито за ден почтен труд, ала се хвалеше, че разполага с купища пари. Никой не се осмеляваше да я попита откъде ги има, защото предполагаха, че методите й не подлежат на изповед; изглеждаше обаче, че така лесно както ги печелеше, ги губеше. Тогава пристигаше при баща си да му иска заем без никакво намерение да му го върне. Мириам я мразеше, а Галилео се страхуваше от нея; пред нея се гънеше като червей и й даваше каквото можеше, но все пак винаги по-малко, отколкото тя му искаше. Мириам й приписваше негодническа кръв, без да уточнява какво точно означаваше това, и я презираше, защото беше чернокожа, но също не смееше да й се противопоставя. Нищо във външния вид на Дорийн не внушаваше страх — беше хърбава, изхабена, с хищнически очи, пожълтели зъби и нокти, прегърбена поради слаби кости, ала излъчваше страховит, едва сдържан бяс като тенджера под налягане, готова да гръмне. Мириам нареди на дъщеря си да стои надалеч от радарите на тази жена, нищо добро не можело да се очаква от нея.

Заръката на майка й беше ненужна, защото на Евелин й секваше дъхът в близост до Дорийн. Кучето на двора започваше да вие, предупреждавайки за идването й няколко минути преди да се появи. Това беше сигнал за Евелин да се изнесе, но невинаги успяваше да го стори навреме. „Накъде си се забързала толкова, глухоняма малоумнице?“, препречваше й пътя заплашително Дорийн. Само тя я обиждаше, другите свикнаха да отгатват смисъла на откъслечните фрази на Евелин, преди да ги е завършила. Галилео Леон бързаше да даде пари на дъщеря си, за да си върви, и всеки път я молеше да иде с него в църквата макар и само веднъж. Хранеше надежди, че Светият Дух ще благоволи да осени и нея, за да я спаси от самата себе си, както бе постъпил с него.

Минаха две години, а Евелин още не бе получила уведомлението от съда, за което й бяха казали в Центъра за задържане. Мириам всеки ден чакаше пощата, при все че най-вероятно досието на дъщеря й вече се бе затрило някъде из лабиринтите на Имиграционната служба и тя щеше да живее необезпокоявана до края на живота си. Евелин беше завършила последния клас на гимназията и се беше дипломирала с тога и шапка както целия клас, без никой да й поиска документи, с които да докаже за съществуването си.

Икономическата криза от последните години беше съживила старата неприязън към латиноамериканците; милиони американци, измамени от финансови институции и банки, бяха изгубили домовете си или работата си и в лицето на имигрантите намираха изкупителна жертва. „Хайде да видим дали някой американец, независимо от цвета на кожата си, би работил за мизерните пари, които плащат на нас“, повтаряше Мириам. Тя печелеше по-малко от законно установения минимум и работеше извънредно, за да покрива разходите си, тъй като цените се покачваха, а заплатите не се помръдваха. Евелин ходеше с нея и още две жени да чистят офиси нощем. Образуваха страхотен екип, който се придвижваше в една Хонда Акорд заедно с почистващите материали и с транзистор, за да слушат евангелистки проповедници и мексикански песни. По правило работеха заедно и така се предпазваха от среднощни опасности, като се започне от улични посегателства и се стигне до сексуални нападения в заключените сгради. Спечелиха си славата на амазонки след побой с метли, кофи и четки над някакъв задържал се до по-късно в офиса си служител, който се опитал да се погаври с Евелин в някаква тоалетна. Охраната, латиноамериканец, се правил на разсеян доста дълго и когато най-сетне се намесил, мераклията имал вид на прегазен от камион, но се въздържал от подаване на оплакване срещу нападателките в полицията; предпочел да преглътне унижението мълком.

Мириам и Евелин работеха рамо до рамо, деляха си домашната работа, грижите за децата, както и за папагала и кучето, покупките и всички останали неизбежни задачи, ала между тях липсваше непринудената близост между майка и дъщеря, те се държаха непрекъснато като на гости. Мириам не знаеше как да се отнася към мълчаливата си щерка. Колебаеше се между това да не й обръща голямо внимание и да й показва обичта си, отрупвайки я с подаръци. Евелин беше самотна душа, с никого не се сприятели — нито в училище, нито в църквата. Мириам смяташе, че нито едно момче не проявява интерес към нея, защото тя все още имаше вид на малко недохранено момиченце. Имигрантите пристигаха кльощави, но за няколко месеца поемаха пътя на затлъстяването, тъй като се хранеха бързешката с евтина храна, ала Евелин по природа нямаше апетит, отблъскваха я мазните и сладки ястия и тъгуваше за фасула на баба си. Мириам не знаеше, че всеки, доближил се на по-малко от метър до Евелин, я караше да застава нащрек; травмата от изнасилването беше запечатана с огнени букви в паметта и в тялото й, тя свързваше физическия контакт с насилие, кръв и най-вече със своя заклан брат Андрес. На майка й бе известно какво я беше сполетяло, но никой не й беше разказал подробности, а Евелин никога не намери сили да говори за това. Отчуждението устройваше момичето, тъй като й спестяваше усилието да говори.

Мириам нямаше оплаквания, дъщеря й вършеше задълженията си навреме и никога не седеше със скръстени ръце, изпълнявайки заръката на баба си, за която безделието беше майка на всички пороци. Евелин се отпускаше единствено пред двете си братчета, които я научиха да си служи с компютъра, и пред децата в църквата, които не я съдеха. Докато родителите присъстваха на службата, тя пазеше около двайсетина деца в съседна зала и така се спасяваше от дългата проповед на пастора — екзалтиран мексиканец, който успяваше да възпламени паството до истерия. Евелин измисляше игри, за да занимава децата, пееше им, караше ги да танцуват под съпровод на дайре и им разказваше приказки без много да се запъва, при условие че нямаше възрастни наблюдатели. Пасторът в църквата я посъветва да стане учителка — беше ясно, че Бог я е дарил с талант и да го пропилее, би било равносилно на оскърбление срещу небесата. Беше й обещал да помогне за получаване на документите й за престой, ала неговото влияние, така могъщо в небесните дела, беше безсилно в безплодните кабинети на Имиграционната служба.

Срещата със съдията можеше да се проточи неопределено дълго, ако Дорийн не се бе намесила. Дъщерята на Галилео Леон беше изпаднала още повече през последните години и надменната й арогантност почти се беше стопила, ала нейният бяс се бе съхранил непокътнат. Появяваше се най-често покрита със синини, които свидетелстваха за нейната озвереност — при най-малкото предизвикателство налиташе на бой. Имаше пиратски белег на гърба, причинен от пробождане с кама, който показваше на децата като почетна значка, хвалейки се самодоволно, че я взели за мъртва и я зарязали с кървяща рана в някаква уличка насред боклукчийски кофи. Евелин се беше засичала с нея в много редки случаи, защото стратегията й да бяга даваше добър резултат. Ако беше сама с децата, се втурваше да бяга, повличайки и тях подире си още щом кучето започнеше да вие. Веднъж обаче планът й се провали, тъй като децата бяха болни от скарлатина. Температурата беше се появила преди три дни с болки в гърлото и след това се бяха изринали — беше невъзможно да ги изкара от леглото в такъв студен октомврийски ден. Дорийн влезе, отваряйки вратата с ритник и заплашвайки да отрови проклетото куче. Евелин се приготви да изслуша наниза от проклятия и псувни, който щеше да се изсипе върху нея, щом дъщерята разбереше, че баща й не беше там и в къщата нямаше пари.

От малката стаичка на децата Евелин не можеше да види какво прави посетителката, ала я чуваше да рови и да проклина припряно. Страхувайки се от реакцията й като не намереше каквото търсеше, тя събра смелост и отиде в кухнята, решена да й препречи пътя, преди да е отишла при децата. Престори се, че прави сандвич, ала Дорийн не й даде време. Нахвърли се като бик на арената и преди Евелин да види какво й се готви, я стисна за врата с две ръце и я разтърси със силата на наркоманка, изпаднала в наркотичен глад. „Къде са парите? Казвай, малоумнице, или ще те убия!“ Евелин напразно се помъчи да се освободи от стегнатите й лапи. При крясъците на Дорийн дотичаха изплашени двете братчета и се разплакаха в момента, в който кучето, което рядко влизаше в къщата, захапа якето на нападателката и започна да я дърпа, ръмжейки. Дорийн блъсна Евелин и се обърна, за да изрита животното. Момичето загуби равновесие, падна назад и си удари тила в ръба на кухненската маса. Дорийн взе да раздава ритници ту на кучето, ту на Евелин, но насред лудостта си усети проблясък на здрав разум, проумя какво е направила и избяга навън, ръсейки порой от неприлични думи. Дочула врявата, се притече една съседка, която завари Евелин да лежи на пода, а двете деца безутешно да плачат. Обади се на Мириам, сетне на Галилео и най-накрая на полицията — точно в този ред.

Галилео Леон пристигна няколко минути след полицията, когато Евелин вече се мъчеше да стане, подкрепяна от някаква униформена жена. Всичко се въртеше като във вихър около нея, черни петна й замъгляваха очите, а болката раздираше черепа й до такава степен, че не успяваше да обясни случилото се, но братлетата й повтаряха през сълзи и сополи името на Дорийн. Галилео нямаше как да се съпротивлява и остави да отведат Евелин с линейка в болницата, а също и да изготвят полицейски доклад за станалото.

В спешното отделение зашиха скалпа на Евелин с няколко шева, задържаха я под наблюдение за няколко часа и я изпратиха у дома с шишенце обезболяващи хапчета и препоръка да лежи, ала инцидентът не приключи за нея заради споменатия полицейски доклад. На другия ден дойде полиция и я взеха за разпит във връзка с отношенията й с Дорийн — той продължи два часа и после я пуснаха. След два дни отново я отведоха, но този път я разпитваха за това как бе влязла в Съединените щати и за причините, накарали я да напусне страната си. Изпълнена с колебания и ужас, Евелин се опита да разкаже какво се беше случило със семейството й, но трудно й се разбираше и агентите изгубиха търпение. В стаята присъстваше цивилен мъж, който си водеше бележки, без да отвори уста дори да се представи.

Тъй като Дорийн имаше досие за притежание на наркотици и други престъпления, в караваната се явиха трима агенти с обучено куче и я претършуваха до последното ъгълче, но не намериха нищо от това, което ги интересуваше. Галилео Леон се измъкна и остави Мириам да бере срам, докато отлепваха балатума от пода и изтърбушваха матраците, търсейки дрога. Неколцина съседи надникнаха с любопитство и след като агентите и кучето си тръгнаха, продължиха да се навъртат наоколо в очакване на второто действие от драмата. Както предполагаха, щом се върна Галилео, жена му се нахвърли като побесняла върху него. За всичко е виновен той и онази никаквица дъщеря му, колко пъти му е повтаряла, че не иска да я вижда в дома си, той е пълен нещастник, мухльо, с право никой не го уважава и така до безкрай с обвинения, които започнаха в къщата, продължиха на двора и на улицата и приключиха в църквата, където семейната двойка пристигна, придружена от няколко свидетели, да се жалва пред пастора. Няколко часа по-късно горивото на Мириам привърши и гневът й се поохлади, след като Галилео плахо обеща да държи дъщеря си надалеч.

Същия ден в осем вечерта, когато червенината по лицето на Мириам, предизвикана от нервната криза, още не се беше разнесла, някой потропа на вратата на караваната. Беше мъжът, който си бе водил бележки в полицейския участък. Идвал от Имиграционната служба, каза, вместо да се представи. Всички се вледениха, но нямаше как да не го пуснат да влезе. Агентът беше свикнал с въздействието, което появата му упражняваше върху хората, и се опита да смекчи положението, като заговори на испански — разказа им, че отраснал при мексиканските си баба и дядо, че се гордеел с произхода си и че с лекота балансирал между двете култури. Слушаха го недоверчиво, тъй като мъжът беше чисто бял, със светли рибешки очи и безмилостно дъвчеше испанския. Като видя, че никой не оценява старанието му да се държи приятелски, той директно премина към целта на посещението си. Знаел, че Мириам и Галилео имали разрешение за пребиваване и че децата им били родени в Съединените щати, но положението на Евелин трябвало да бъде изяснено. Носел формуляра от Центъра за задържане с датата на нейния арест на границата и поради липса на удостоверение за раждане можел да предположи, че бе навършила осемнайсет години — пребивавала нелегално и следователно подлежала на депортиране.

Гробна тишина се възцари за няколко минути, докато Мириам преценяваше дали този мъж бе дошъл да изпълни закона, или да иска подкуп. Неочаквано Галилео Леон, обикновено колеблив, произнесе с твърд глас, какъвто никога не бяха чували от него:

— Това момиче е бежанка. Никой не е нелегален в този живот, всички имаме право да живеем в света. Парите и престъпленията не зачитат граници. И аз ви питам, господине, защо ние хората трябва да се съобразяваме с тях?

— Аз не съм този, който пише законите. Моята работа е да осигурявам тяхното изпълнение — отвърна човекът объркано.

— Погледнете я внимателно, на колко години мислите, че е тя? — каза Галилео и посочи Евелин.

— Изглежда малка, но ми е нужно удостоверение за раждане, за да имам доказателство. В досието й се казва, че го изгубила, когато прекосявала реката. Това е станало преди три години, междувременно сте могли да се сдобиете с копие.

— Кой да направи това? Майка ми е неграмотна стара жена, а в Гватемала подобни формалности искат време и струват пари — намеси се Мириам, едва съвзела се от изненадата при вида на мъжа си, свободно изразяващ нестандартно мнение по правни въпроси.

— Това, което разказва момичето за разни банди и за убитите си братя, е често срещано, чувал съм го и преди. Има много подобни истории сред имигрантите. Съдиите също са ги слушали. Някои им вярват, други не. Убежище или депортиране — това ще зависи от съдията, който ви се падне — каза агентът и си тръгна.

Галилео Леон, който неизменно проявяваше покорство, беше склонен да изчакат законния ред, бави се, но му идва времето, казваше. Мириам пък смяташе, че когато на закона му дойдеше времето, той никога не облагодетелстваше слабия и веднага се засуети да направи така, че дъщеря й да изчезне. Не попита Евелин какво мисли, когато пусна в действие връзките си в нелегалната мрежа за незаконно пребиваващи имигранти, нито когато се съгласи да я изпрати на работа в дома на някакви хора в Бруклин. Беше получила предложението от друга жена, член на същата църква, чиято сестра познаваше бивша домашна прислужница, работила в този дом, и уверяваше, че не изисквали документи, нито други подробности. Ако момичето изпълнявало задълженията си, никой нямало да я разпитва за правния й статус. Евелин се поинтересува какви щяха да бъдат тези задължения и й обясниха, че трябвало да се грижи за болно дете, нищо друго.

Мириам показа на дъщеря си карта на Ню Йорк, помогна й да опакова нещата си в малко куфарче, подобно на използваните за поклоннически пътувания, даде й някакъв адрес в Манхатън и я качи на автобус Грейхаунд. Деветнайсет часа по-късно Евелин се яви в латиноамериканската църква на Петдесетница — двуетажно здание, което отвън не притежаваше достойното излъчване, характерно за храм — и там я посрещна добронамерено членка на религиозното братство. Жената прочете препоръката на пастора от Чикаго, даде й подслон за една нощ в собствения си апартамент, а на другия ден я упъти как с метрото да стигне до протестантската църква „Нов живот“ в Бруклин. Там друга жена, почти идентична с първата, й предложи газирана напитка, диплянка с график на църковните служби и списък на обществените деятелности на храма; освен това й даде указания как да стигне до адреса на новите си работодатели.

В три следобед през един есенен ден на 2011 година, когато дърветата започваха да се оголват, а улицата беше покрита с хрущяща и кратковременна шума, Евелин Ортега натисна звънеца на триетажна ъглова къща със статуи на осакатени древногръцки герои в градината. Там щеше да живее и да работи през следващите години необезпокоявано и с фалшиви документи.

Лусия и Ричард

На север от Ню Йорк

След като се прибраха в колибата край езерото, Ричард Боумастер в миг заспа — стомахът му беше по-добре, но той бе изтощен от дългата неделя и развълнуван от смесицата от наскоро открита любов и неувереност, които го разяждаха отвътре.

В това време Лусия и Евелин срязаха една хавлиена кърпа на парчета и излязоха да заличат пръстовите отпечатъци по лексуса. Според инструкциите в интернет по мобилния телефон беше достатъчно да се изтрият местата с парче плат, но Лусия настоя да използват и спирт за по-сигурно, защото можело да остане риск от идентифициране, независимо от това, че колата щяла да бъде потопена в езерото. „Откъде знаеш?“, попита Ричард, преди да заспи, и тя му отговори както и преди с „не ме питай“. На синкавата светлина на снега изтъркаха много старателно видимите части на автомобила отвън и отвътре с изключение на вътрешността на багажника. Върнаха се в къщата, за да се стоплят с чаша чай и да поговорят, докато Ричард си почиваше. Разполагаха с три часа, докато се мръкнеше.

Евелин не продумваше от предната вечер и изпълняваше всичко, което й искаха, с отсъстващ вид като на сомнамбул. Лусия отгатна, че се бе потопила в миналото си, преживявайки отново трагедията на своя кратък живот. Беше изоставила усилията си да я разсее или ободри, защото осъзна, че цялата ситуация беше много по-мъчителна за момичето, отколкото за нея и Ричард. Евелин беше изплашена, над нея тегнеше заплахата на Франк Лерой, която беше по-страшна от арест или депортиране, но имаше и друга причина, за която Лусия бе започнала да се догажда, откакто излязоха от Бруклин.

— Ти ни разказа как са загинали братята ти в Гватемала, Евелин. Катрин също е станала жертва на насилствена смърт. Предполагам, че това събужда в теб лоши спомени.

Момичето кимна утвърдително, без да вдига глава от димящата чаша.

— Моят брат също бе убит — добави Лусия. — Казваше се Енрике и аз много го обичах. Предполагаме, че е бил арестуван, но нищо повече не можахме да научим за него. Не успяхме да го погребем, защото не ни дадоха останките му.

— Ссс…сс….сс…. сигурно ли е, че е мъртъв? — попита Евелин, запъвайки се повече от всякога

— Да, Евелин. Прекарах години, разследвайки съдбата на хора арестувани и после изчезнали като Енрике. Написах две книги на тази тема. Издъхвали са изтезавани или екзекутирани и телата им са били или взривявани, или изхвърляни в морето. Бяха открити също общи гробове, но малко.

С голямо усилие, запъвайки се на всяка дума, Евелин успя да каже, че нейните братя Грегорио и Андрес поне били погребани с дължимото внимание, въпреки че на бдението дошли много малко съседи, понеже се страхували от бандата. В дома на баба й запалили свещи и благоуханни треви, опели ги, оплакали ги, чукнали се с ром за тях, погребали ги с някои техни вещи, за да не им липсват на оня свят, и чели молитви девет дни, както си му е редът, защото девет месеца прекарва детето в утробата на майка си, преди да се роди, и девет дни са нужни на покойника, за да се прероди на небето. Братята й почивали в осветена земя, където бабата отивала всяка неделя да занесе цветя на гроба, а също и в Деня на мъртвите, когато им оставяла храна.

— Нито Катрин, нито моят брат Енрике ще могат да имат това… — промълви развълнувана Лусия.

— Душите, които не намират покой, идват да плашат живите — изрече Евелин на един дъх и без капка колебание.

— Знам. Посещават ни в съня ни. На теб Катрин вече ти се е явила, нали?

— Да… Снощи.

— Съжалявам, че не можем да изпратим Катрин с ритуалите на твоя народ, Евелин, но ще поръчам да й четат молитви в продължение на девет дни. Обещавам ти.

— Ва… ва. вашата…..ммм….айка моли ли се за ва. ва….вашия брат?

— Молеше се за него до сетния ден от живота си, Евелин.

Лена Марас започна да се сбогува със света през 2008 година не толкова поради болест или старост, а по-скоро от умора, след като беше търсила сина си Енрике в продължение на трийсет и пет години. Лусия никога нямаше да си прости, че не бе осъзнала колко потисната е била майка й; упрекваше се, че ако бе реагирала много по-рано, е можела да й помогне. Но тя бе усетила това чак накрая, тъй като Лена се бе постарала да крие депресията си от нея, а тя, заета със своите неща, не беше обърнала внимание на симптомите. През последните месеци, когато не можеше повече да се преструва, че иска да живее, Лена се хранеше само с бульон и малко зеленчуково пюре. Лежеше вечно отпаднала, само кожа и кости, безразлична към всичко освен към Лусия и внучката си Даниела. Подготвяше се да издъхне от слабост в резултат на недохранване по най-естествения според нейната вяра и разбирания начин. Молеше се на Бог да я прибере по-скоро при себе си и да бъде така милостив да запази достойнството й до края. Докато органите й бавно угасваха, умът й беше по-жив, по-отворен, по-чувствителен и присъстващ от всякога. Прие постепенното отслабване на тялото си с лекота и чувство за хумор, докато не изгуби контрол над някои функции, които за нея бяха абсолютно лични, и тогава се разплака за пръв път. Даниела успя да я убеди, че памперсите и най-интимното обслужване, което получаваше от Лусия, от нея и от медицинска сестра, която я посещаваше веднъж седмично, не представляваха наказание за минали грехове, а възможност да си спечели небето. „Не можеш да идеш на небето с твоето високомерие, бабо, трябва да се упражняваш в малко смирение“, й говореше гальовно. На Лена това й се стори разумно, примири се и спря да се бунтува. Скоро вече не успяваше да преглъща нищо повече от няколко лъжици кисело мляко и глътки чай от лайка. Фелдшерът подхвърли възможността да я хранят със сонда, но дъщеря й и внучката й отказаха да я подлагат на това мъчение — трябваше да уважат неотменимото решение на Лена.

От леглото си Лена се радваше на късчето небе през прозореца, беше благодарна, когато я миеха с навлажнена гъба, понякога искаше да й четат стихове или да й пускат романтични песни, на които беше танцувала в младостта си. Чувстваше се като затворничка в това изхабено тяло, но освободена от разяждащата болка по сина си, тъй като колкото повече дни минаваха, онова, което отначало беше просто предчувствие, мигновена сянка, едва доловима целувка по челото, започна да добива все по-ясни очертания. Енрике беше до нея, чакаше заедно с нея.

Нищо не можеше да спре обсадата на смъртта, но Лусия, ужасена от гледката на гаснещата си майка, се превърна в неин тъмничар, като я лиши от цигарите, нейното единствено удоволствие, тъй като смяташе, че те й потискат апетита и я убиват. Даниела, която притежаваше дарбата да долавя чуждите потребности и добрината да се мъчи да ги задоволи, отгатна, че въздържанието беше най-голямото мъчение за баба й. В онази година тя беше завършила гимназия, планираше да замине да учи в Маями през септември и посещаваше интензивни курсове по английски. Всеки следобед ходеше да види Лена и така освобождаваше за няколко часа Лусия, за да може тя да работи. Осемнайсетгодишна, стройна и красива, със славянски черти от предците си, Даниела редеше пасианси или сядаше в леглото на баба си да си пише домашните по английски, а в това време Лена дремеше с онова влажно похъркване, характерно за последните мигове. Лусия не подозираше, че Даниела доставя на баба си забранените цигари, носейки й ги контрабанда в сутиена си. Щяха да минат години, докато Даниела признае пред майка си своите породени от милосърдие грехове.

Бавното придвижване към смъртта обезоръжи упоритата омраза на Лена срещу съпруга, който я беше мамил, и тя можа да разговаря за него с дъщеря си и с внучката с едва доловимия останал й глас.

— Енрике му прости, сега е твой ред да му простиш, Лусия.

— Не му се сърдя, мамо. Почти не го познавам.

— Точно това, дъще, именно отсъствието му трябва да простиш.

— Всъщност никога не ми е липсвал, мамо. Енрике обаче искаше да има баща; много му беше мъчно, чувстваше се изоставен.

— Това беше така, докато беше малък. Сега разбира, че баща му не е бил лош, просто е бил влюбен в онази жена. Не е съзнавал какво ни причинява на нас, нито на нея и на детето й. Енрике го разбира.

— Какъв ли мъж щеше да бъде брат ми сега на петдесет и седем години?

— Продължава да е на двайсет и две, Лусия, и си е все същият възторжен идеалист. Не ме гледай така, дъще. На път съм да изгубя живота си, но не си губя разсъдъка.

— Говориш така, сякаш Енрике е тук.

— Тук е.

— Ох, мамо…

— Знам, че са го убили, Лусия. Енрике отказва да ми каже как, иска да ме убеди, че е станало бързо и не е страдал много, защото, когато го арестували, бил ранен, кръвта му изтичала и това го спасило от изтезания. Може да се каже, че е загинал в бой.

— Говори ли ти?

— Да, дъще. Разговаря с мен. До мен е.

— Виждаш ли го?

— Усещам го. Помага ми, когато се задушавам, оправя възглавниците, попива ми потта от челото, слага кубчета лед в устата ми.

— Но това съм аз, мамо.

— Да, ти и Даниела, но Енрике също.

— Казваш, че продължава да е млад.

— Никой не остарява, след като умре, дъще.

През тези последни дни на майка си Лусия разбра, че смъртта не е завършек, не е отсъствие на живот, а могъща вълна от океана, свежа и светла вода, която отнася Лена в друго измерение. Майка й се откъсваше малко по малко от твърдата земя и се оставяше да я грабне вълната, освободена от котва и земно притегляне, лека, прозрачна риба, подета от течението. Лусия престана да се бори срещу неизбежното и се успокои. Седнала до майка си, тя съзнателно дишаше дълбоко и бавно, постепенно се изпълваше с огромно спокойствие, с желание да тръгне с нея, да се остави да бъде повлечена и да се разтвори в океана. За пръв път чувстваше душата си като неугасима светлина, която вътре в нея я поддържаше; вечна светлина, неуязвима за желанията на земното съществуване. Намери точка на пълен покой в самия център на своето същество. Нямаше нужда нищо да прави, само да чака. Да накара да замлъкне шумът на света. Тя разбра, че именно по този начин майка й усеща близостта на смъртта и тогава изчезна ужасът, който я владееше, когато виждаше как майка й чезне и гасне като свещ.

Лена Марас издъхна в една от онези февруарски утрини, в които задухата на чилийското лято се задаваше от ранно утро. От няколко дни тя беше унесена, едва дишаща на пресекулки, задъхана, вкопчена в ръката на Енрике, а в това време внучката й се молеше сърцето й бързо да се предаде и тя да излезе най-сетне от тресавището на агонията. Лусия обаче разбираше, че майка й трябваше да измине последния отрязък със собствен ритъм, без бързане. Беше прекарала нощта, легнала до нея в очакване на развръзката, а Даниела беше полегнала на дивана в салона. Нощта им се стори много кратка. Призори Лусия се изми със студена вода, изпи чаша кафе, събуди Даниела и двете се настаниха отляво и отдясно на леглото. За миг Лена като че ли се върна към живота, отвори очи и ги насочи към дъщеря си и внучката си. „Много ви обичам, мили мои момиченца. Да вървим, Енрике“, прошепна. Затвори клепачи и Лусия усети как ръката на майка й се отпусна в нейните ръце.

Студът се промъкваше в къщурката въпреки печките и те трябваше да се загърнат с всички налични дрехи. Наложи се Марсело да го увият в сако освен в палтенцето му, защото нямаше дълга козина, а беше зиморничав. Единствено Ричард се бе сгорещил — събуди се потен и като нов. Започна да вали сняг на парцали и той обяви, че е време да пристъпят към действие.

— Къде точно ще се отървем от колата? — го попита Лусия.

— Има отвесен скалист бряг на по-малко от километър оттук. Там езерото е дълбоко, трябва да има петнайсетина метра дълбочина. Надявам се пътеката да е проходима, защото тя осигурява единствения достъп.

— Предполагам, че багажникът е добре затворен…

— Засега телта издържа, но не мога да ти обещая, че ще остане затворен на дъното на езерото.

— Знаеш ли как да предотвратим тялото да изплува на повърхността, в случай че капакът се отвори?

— Нека не мислим за подобен вариант — каза Ричард, изтръпнал пред тази възможност, която не му беше хрумнала.

— Да й разпорим корема, за да влезе вода.

— Ама какви ги говориш, Лусия!

— Така са постъпвали със затворниците, когато ги изхвърляли в морето — каза тя с разтреперан глас.

Тримата замълчаха, осъзнавайки ужаса на онова, което беше ясно изречено, и убедени, че нито един от тях нямаше да може да го направи.

— Клетата, клетата госпожица Катрин… — прошепна накрая Евелин.

— Извинявай, Ричард, но не можем да продължаваме с всичко това — каза Лусия почти разплакана като Евелин. — Знам, че идеята беше моя и че те принудих да дойдем дотук, но премислих. Всичко това е чиста импровизация, не изработихме добър план, не обмислихме задълбочено. Разбира се, нямаше време за това…

— Какво искаш да кажеш? — прекъсна я Ричард разтревожен.

— От снощи Евелин не престава да мисли за духа на Катрин, който броди изтерзан, а аз не спирам да мисля, че тази нещастница има семейство. Със сигурност има майка… Майка ми прекара половината си живот в търсене на брат ми Енрике.

— Знам, Лусия, но това е различно.

— Как да е различно? Ако продължим, Катрин ще се превърне в човек в неизвестност като брат ми. Сигурно има хора, които я обичат и няма да престанат да я търсят. Страданието от подобна несигурност е по-лошо от увереността, че е мъртва.

— Какво да правим тогава? — попита Ричард след дълга пауза.

— Бихме могли да я оставим на място, където да я намерят…

— А ако не я намерят? А ако тялото й се разложи до такава степен, че не успеят да я идентифицират?

— Винаги може да се идентифицира. Сега е достатъчно парченце кост, за да може да бъде идентифициран един труп.

Ричард крачеше напред-назад из стаята с ръце на корема, блед, обмисляйки решение. Разбираше доводите на Лусия и споделяше нейните скрупули; той също не би искал да подлага семейството на тази жена на безкрайно търсене. Трябваше да са обсъдили това, преди да стигнат дотук, но все още имаше възможност да оправят положението. За смъртта на Катрин Браун носеше отговорност убиецът, но за изчезването й отговорността щеше да бъде тяхна и той не беше в състояние да поеме и тази вина; вече му бяха достатъчни предишните от неговото минало. Трябваше да оставят тялото на място отдалечено от езерото и от къщата, където да е в безопасност от хищни зверове и бъде намерено, когато след два-три месеца през пролетта времето се затоплеше. Това би дало шанс на Евелин да отиде на сигурно място. Да погребат Катрин би било много трудно. Не би се захванал да копае яма в заледената земя дори в добро здраве, а още по-малко с обострена язва. Постави въпроса пред Лусия, която очевидно също го бе обмислила.

— Можем да оставим Катрин в Райнбек — каза тя.

— Защо там?

— Нямам предвид селището, а Института „Омега“.

— Какво е това?

— Да кажем накратко, че е духовен център, но всъщност е много повече от това. Била съм там в търсене на уединение и за конференции. Институтът разполага с над осемстотин декара великолепна природа на усамотено място в близост до Райнбек. Затварят го през зимните месеци.

— Но със сигурност има персонал, който го поддържа.

— Да, за сградите и оборудването, но горите потъват в сняг и не се нуждаят от специални грижи. Пътят до Райнбек и околностите е добър, има достатъчно движение, така че няма да привличаме вниманието, а след като влезем в земите на „Омега“ никой няма да ни види.

— Не ми харесва, много е рисковано.

— На мен пък ми харесва, това е духовно място, с добра енергия, сред величествени гори. Там бих желала да разпръснат праха ми. И на Катрин ще й хареса.

— Никога не мога да разбера дали говориш сериозно, Лусия.

— Напълно сериозно. Но ако ти имаш по-добра идея…

Отново беше завалял сняг и те си казаха, че е време да се освободят от колата, преди пътеката да е станала непроходима. Не им остана време за повече спорове, бяха единодушни, че Катрин трябваше да бъде намерена и че затова беше необходимо да я преместят в субаруто.

Ричард им раздаде еднократни ръкавици с указанието да не докосват лексуса без тях. Премести колата до субаруто и веднага преряза телта от ключалката с клещи. Катрин Браун лежеше там поне от две или три денонощия, но не беше претърпяла почти никаква промяна и сякаш спеше под килима. На пипане беше ледена, ала не изглеждаше толкова вцепенена, както когато Евелин се бе опитала да я помръдне в Бруклин. От Ричард се изтръгна ридание, като я видя — на бистрата снежна светлина тази млада жена, сгушена като дете, имаше същия трагичен и уязвим вид като Биби. Затвори очи, вдишвайки с пълна уста ледения въздух, за да се отърси от безмилостната жарава на паметта, и си заповяда да се върне в настоящето. Не беше Биби, неговото обожавано момиченце, беше Катрин Браун, една непозната жена. Докато Евелин наблюдаваше сцената и шепнеше вцепенена молитви на висок глас, Ричард и Лусия се заловиха да извадят тялото от багажника, което се оказа по-тежко, отколкото когато е била жива поради внезапно настъпилата смърт. Най-сетне успяха да обърнат Катрин и видяха лицето й за пръв път. Очите й бяха отворени. Бяха кръгли и сини, очи на кукла.

— Върви в къщата, Евелин. По-добре да не гледаш това — й нареди Лусия, ала заковано на мястото си, момичето не я послуша.

Катрин беше слаба и дребна на ръст, с къса коса с шоколадов цвят и вид на тийнейджърка, облечена в екип за йога. Имаше черна дупка в средата на челото, толкова отчетлива, сякаш бе нарисувана, и малко съсирена кръв по бузата и врата. Гледаха я една-две минути с безкрайна жалост, мъчейки се да си представят каква ли е била като жива. Дори сгърчена като сега, излъчваше грациозност като почиваща си балерина.

Лусия я хвана за краката на височината на коленете, а Ричард за подмишниците, вдигнаха я и с големи мъки успяха да я наместят в багажника, покриха я със същия килим, а отгоре сложиха брезент. С подобен багаж никой не би се усъмнил.

— Починала е от изстрел с малокалибрен пистолет — каза Лусия. — Куршумът е заседнал в черепа, не се вижда дупка, откъдето да е излязъл. Умряла е мигновено. Убиецът е добър стрелец.

Все още в плен на вълнението пред живия спомен от оня миг преди повече от двайсет години, когато бе изгубил своята Биби, Ричард плачеше, без да усеща сълзите, които замръзваха по бузите му.

— Катрин със сигурност го е познавала — добави Лусия. — Стояли са един срещу друг, може би са разговаряли. Жената не е очаквала изстрела, изражението й е предизвикателно, вижда се, че не е изпитвала страх.

Евелин, която беше успяла да излезе от вцепенението и почистваше следите от багажника в лексуса, ги извика.

— Вижте — каза и посочи пистолет на дъното на багажника.

— На Лерой ли е? — я попита Ричард и внимателно вдигна пистолета, хващайки го за дулото.

— Прилича на неговия.

Ричард влезе в къщата, като държеше оръжието с палец и показалец и го остави на единствената маса. Ако наистина изстрелът бе излязъл от този пистолет на Франк Лерой, върху плещите им падаше още една нежелана отговорност — да предадат ли, или да не предават пистолета в полицията, да прикрият ли виновника, или евентуално да хвърлят вина върху невинен?

— Какво ще правим с пистолета? — попита той Лусия, след като се събраха всички вътре в колибата.

— Според мен да го оставим в лексуса. За какво още повече да си усложняваме живота? Вече си имаме достатъчно проблеми.

— Това е най-важното доказателство срещу убиеца, не можем да го изхвърлим в езерото — възрази Ричард.

— Добре, ще видим. Засега най-важното е да се отървем от колата. Имаш ли сили за това, Ричард?

— Чувствам се много по-добре. Да побързаме, докато е светло, рано ще се стъмни.

Единствената пътека, която водеше към стръмната скала, беше почти невидима в бялата пяна, застлала света. Планът на Ричард беше да стигнат до езерото с двете коли, да бутнат лексуса от скалата и да се върнат с другата. При нормални условия краткото разстояние можеше да се измине пеш за двайсетина минути; снегът обаче пречеше, но същевременно предоставяше предимството, че след няколко часа следите щяха да бъдат заличени. Той реши, въоръжен с лопата, да кара лексуса отпред, а Лусия да го следва с другата кола. Тя възрази, че по-логично би било субаруто, което беше с повишена проходимост, да проправя пътя. „Послушай ме, знам какво правя“, настоя Ричард и спонтанно я целуна по връхчето на носа. Лусия нададе лек вик от изненада. Оставиха Евелин с кучето, като й дадоха указания да държи пердетата пуснати и да запали само една лампа при необходимост — колкото по-малко светлина, толкова по-добре. Ричард пресметна, че щяха да се върнат след по-малко от час, ако всичко вървеше гладко.

Ориентирайки се по разстоянието между дърветата, чиито натежали от снега клони се свеждаха към земята, Ричард подкара бавно по пътеката, която единствено той отгатваше, защото я беше изминавал и преди, криволичейки сред гората; Лусия го последва. На едно място се наложи да се върнат няколко метра назад, тъй като следата се изгуби за малко, а след това лексусът заседна в снега. Ричард слезе да разчисти с лопатата около колелата, после взе да инструктира Лусия как да бута с другата кола, което никак не беше лесно, защото се хлъзгаше. Тогава тя разбра защо субаруто трябваше да е отзад — бутането беше трудно, но теглене би било почти невъзможно. Операцията им отне половин час, а междувременно се стъмваше все повече и температурата падаше.

Най-сетне езерото се ширна пред очите им — огромно сребърно огледало, отразяващо сивосинкавото небе в абсолютния покой на сякаш нарисуван в Холандия зимен пейзаж. Пътеката рязко свършваше. Ричард слезе, за да огледа, повъртя се във всички посоки, като не откъсваше поглед от стръмната скала и накрая откри това, което търсеше, на около трийсет метра от мястото, където беше застанал. Обясни на Лусия, че там беше точката с необходимата дълбочина и че трябваше да избутат лексуса с ръце, защото би било много опасно да се опитат да карат дотам. За втори път Лусия разбра основанията на Ричард лексусът да върви пръв — в това тясно място не би могъл да изпревари другата кола. Бутането се оказа сложно, ботушите им затъваха в меката земя, на места колелата засядаха в снега и трябваше да ги освобождават с лопатата, а другаде се пързаляха по леда.

От горе скалата не се стори много висока на Лусия, но според Ричард това усещане беше измамно — от тази височина ударът и тежестта на автомобила щяха да разчупят леда. С усилие разположиха колата перпендикулярно на езерото. Ричард я нагласи на нулева скорост и двамата едновременно я бутнаха за последен път. Колата бавно се придвижи напред и предните колела увиснаха над бездната, но останалата част заседна в ръба на скалата с глух удар и автомобилът се залюля — три четвърти от него бяха на земята, а останалата част висеше във въздуха. Отново го бутнаха с всички сили, но не успяха да го помръднат.

— Само това ни липсваше! Хайде, помогни проклета таратайке! — възкликна Лусия и я ритна, а после се строполи запъхтяна на земята.

— Трябваше да наберем скорост от по-назад — установи Ричард.

— Прекалено късно е. Какво ще правим сега?

В продължение на няколко дълги минути, докато снегът ги засипваше, те се опитваха да успокоят дишането си и измерваха мащабите на бедствието, без да им хрумне никакъв изход. В този момент неочаквано автомобилът наклони предницата си с няколко градуса надолу и се плъзна броени сантиметри напред, влачейки се с мъка. Ричард разбра, че моторът затопляше и топеше снега под колата. Втурнаха се да помогнат на колата и миг по-късно лексусът потегли надолу и падна от скалата, сгромолясвайки се като смъртно ранен слон. От горе видяха как заби муцуна в езерото и за миг им се стори, че ще застине във вертикално положение, подобно на странна метална скулптура, но после чуха страховитото пукане, повърхността се пръсна като стъкло на хиляди парчета и колата бавно се гмурна с прощална въздишка, вдигайки вълна от ледена вода и късчета синкав лед. Онемели и вцепенени, очаровани, Лусия и Ричард я наблюдаваха, докато потъна погълната от тъмната вода и изчезна напълно на дъното на езерото.

— След един-два дни повърхността на езерото отново ще се е заледила и няма да остане следа — каза Ричард накрая, когато се изгладиха и последните вълнички във водата.

— До пролетта, когато ледът се разтопи.

— Тук езерото е дълбоко, не ми се вярва да я намерят. Никой не идва насам — каза Ричард.

— Ако е рекъл Бог — отвърна Лусия.

— Съмнявам се, че Господ одобрява каквото и да е от всичко, което направихме — усмихна се той.

— Защо не? Помощта за Евелин е акт на състрадание, Ричард. Можем да разчитаме на Божието одобрение. Ако не ми вярваш, питай баща си.

Ричард

Рио де Жанейро

След смъртта на малкия Пабло седмиците и месеците се заредиха като лош сън, от който нито Анита, нито Ричард бяха способни да избягат. Биби навърши четири години и семейство Фариня отпразнува рождения ден прекалено тържествено в дома на нейната баба и нейния дядо, за да компенсират скръбта, която цареше в къщата на майка й и баща й. Момиченцето преминаваше от ръце в ръце през баба си и многобройните лели — прекалено мъдра, спокойна и разумна за възрастта си, каквато си беше открай време.

Ала нощем се подмокряше в леглото. Будеше се вир-вода, тихичко си събличаше пижамата и на пръсти, гола се вмъкваше в стаята на родителите си. Спеше между двамата, а понякога възглавницата й осъмваше мокра от плача на майка й.

Крехкото равновесие, поддържано от Анита през годините на спонтанните й аборти, рухна със смъртта на бебето. Нито Ричард, нито упоритата привързаност на семейство Фариня успяха да й помогнат, но пък с общи усилия сполучиха да я закарат до кабинета на един психиатър, който й предписа коктейл от лекарства. Терапевтичните сеанси протичаха почти в мълчание, тя не продумваше и усилията на психиатъра се разбиваха в дълбоката скръб на неговата пациентка.

Като последна отчаяна стъпка сестрите на Анита я заведоха на преглед при Мария Батиста, почитана ялоришà — майка на светци в религията кандомбле. Всички жени от семейството в определен решителен момент от живота си бяха предприемали пътуване до Баия, за да идат в терейро, тоест в двора на Мария Батиста. Беше зряла, едра жена с неслизаща от лицето й с цвят на меласа усмивка, облечена в бяло от чехлите до тюрбана и накичена с каскада от заредени със символизъм огърлици. С опита беше станала мъдра. Говореше тихо, гледаше в очите и галеше ръцете на онези, които идваха при нея, за да намерят водач по пътя на несигурността.

Надникна в съдбата на Анита с интуицията си и с помощта на раковините бузюс — черупки от оракулските охлюви каури. Не каза какво бе видяла, тъй като нейната роля беше да вдъхва надежда, да предлага решения и да дава съвети. Обясни, че страданието не се подчинява на никаква цел, безполезно е, освен ако не бъде използвано за пречистване на душата. Анита трябваше да се моли и да търси помощ от Йемая, богинята на живота, за да излезе от затвора на спомените. „Твоят син е на небето, а ти си в ада. Върни се в света“, й каза. Посъветва сестрите Фариня да дадат време на Анита — в един момент плачът й щял да пресъхне, а духът й да се изцери. Животът надделява, понеже е жилав. „Сълзите са за добро, измиват отвътре“, допълни.

Анита се върна от Баия толкова безутешна, колкото беше тръгнала за натам. Затвори се в себе си, безразлична към грижите на семейството и на съпруга си, отчуждена от всички, с изключение на Биби. Отписа дъщеря си от детската градина, за да е винаги пред очите й, закриляна от нейната потискаща и изпълнена със страх обич. Задушавайки се в тази трагична прегръдка, Биби носеше сам-самичка отговорността да не позволява майка й да се подхлъзне безвъзвратно към лудостта. Само тя беше способна да изсуши сълзите й и да облекчи болката й с милувки. Научи се да не споменава братчето си, сякаш забрави за неговото съществуване, и да се преструва на весела, за да я развлича. Момиченцето и неговият баща съжителстваха с призрак. Анита прекарваше голяма част от деня, спейки или застинала в едно кресло, под наблюдението на някоя от жените в семейството, тъй като психиатърът ги беше предупредил за опасността да посегне на себе си. Часовете се нижеха еднакви за Анита, дните й се влачеха един след друг ужасно бавно и тя имаше прекалено много време да оплаква Пабло и своите неуспели да се родят деца. Може би сълзите й щяха да пресъхнат, както беше предрекла Мария Батиста, но не достигна време за това.

На Ричард му тежеше повече бездънното отчаяние на жена му, отколкото смъртта на бебето. Беше желал и обичал сина си, но не толкова, колкото Анита, и не бе успял да се привърже към него. Докато майката го хранеше на гръдта си и му гукаше непрестанно, припявайки му с обич, свързана с него чрез неразрушимата връв на майчиния инстинкт, той тъкмо започваше да го опознава, когато го изгуби. Беше разполагал с четири години, за да се влюби в Биби и да се научи да й бъде баща, но прекара само един месец с Пабло. Неочакваната му смърт го разтърси, ала много по-силно го нарани реакцията на Анита. Бяха заедно вече от няколко години и той беше свикнал с променливите настроения на жена си, която за броени минути преминаваше от смях и въодушевление към гняв и тъга. Беше се научил да се справя с непредвидимите душевни състояния на Анита, без да се вълнува, отдаваше ги на тропическия й темперамент, както го окачествяваше, когато тя не можеше да го чуе, защото иначе би го обвинила в расизъм. При все това обаче не можеше да й помогне в скръбта по Пабло, защото тя го отблъскваше — с мъка понасяше семейството си, а него още по-малко. Биби беше единствената утеха и за Ричард.

В това време животът кипеше по улиците и плажовете на този изпълнен с еротика град. През февруари, най-топлия месец, хората ходеха почти голи — мъжете с къси панталони и често без риза, а жените с леки рокли, разголвайки деколтето и краката си. Младежки, красиви, загорели от слънцето запотени тела, тела и отново тела, предизвикателно разсъблечени — Ричард ги виждаше навсякъде. Неговият предпочитан бар, където машинално се отправяше вечер, за да се освежи с бира или да се замае с кашаса, беше един от най-често посещаваните от младежта оазиси. Около осем започваше да се пълни, а в десет шумът в него беше като на движещ се влак; миризмата на секс, пот, алкохол и парфюм можеше да се докосне като памук. В един закътан ъгъл циркулираха кокаин и други наркотици. Утвърден като редовен клиент, Ричард нямаше защо да поръчва питието си — барманът му го сервираше веднага щом приближеше до бара. Беше се сприятелил с неколцина постоянни като него посетители, които на свой ред му бяха представили други свои приятели. Мъжете пиеха, разговаряха, провиквайки се, за да надвият врявата, гледаха футбол на екрана, обсъждаха головете и политиката, а понякога губеха контрол и избухваха свади. Тогава барманът се намесваше и ги гонеше навън. Момичетата се деляха на две категории — недосегаеми, защото идваха подръка с мъж, и други, които пристигаха на групи, за да упражняват изкуството на изкусителки. Ако някоя жена се появеше сама, обикновено беше достатъчно възрастна, за да презира злите езици, и винаги се намираше някой, който да я ухажва от любезност с онази характерна за бразилските мъже галантност, на която Ричард не беше способен да подражава, тъй като я бъркаше със сексуален тормоз. Той, от своя страна, беше лесна цел за момичетата, които търсеха секс. Те приемаха, когато ги черпеше, шегуваха се с него и в интимността на плътно притиснатото множество в заведението го галеха, докато го принуждаваха да отвърне. В тези моменти Ричард забравяше за Анита, подобни игри обаче бяха безопасни, не поставяха под никакъв риск брака му, както би било и ако Анита си позволеше такава свобода.

Девойката, която Ричард запомни, не беше от най-красивите в тези вечери с кайпириня, но беше дръзка, със звънък смях и желание да опита всичко, което й се предложеше. Тя се превърна в негов най-добър другар във веселбите, ала Ричард я държеше настрана от живота си, все едно беше кукла, която оживяваше само в негово присъствие, за да му прави компания в бара и в кокаина. Тя беше толкова маловажна в живота му, смяташе той, че за по-просто я наричаше Ла Гарота — общо нарицателно за красивите момичета от Ипанема[18], въведено от една стара песен на Винисиус ди Морайс[19]. Тя го посвети в дрогата в споменатото закътано ъгълче и на масата за покер в една задна стаичка, където залаганията бяха ниски и загубите не бяха сериозни. Беше неуморима, можеше да пие и танцува цяла нощ, а на другия ден да иде направо на работа в зъболекарската клиника, където работеше като служителка. Разказваше на Ричард своя измислен живот — всеки път различна версия — на един френетичен и заплетен португалски, който на него му звучеше като музика. На втората чашка той се оплакваше от тъжния си семеен живот, а на третата хлипаше на рамото й. Ла Гарота сядаше на коленете му, целуваше го до задушаване и се търкаше в него с толкова възбуждащи гримаси, че той се прибираше у дома с оцапани панталони и тревожност, която обаче не беше израз на угризение. Ричард планираше деня си в зависимост от срещата с това момиче, придаващо цвят и вкус на живота му. Вечно весела и в настроение, Ла Гарота му напомняше за предишната Анита, онази, в която се бе влюбил в школата за танци и която бързо изчезваше в мъглата на своето злочестие. С Ла Гарота той отново ставаше млад безгрижен мъж; с Анита се чувстваше тежък, остарял и прицел на упреци.

Разстоянието от бара до апартамента на Ла Гарота беше кратко и първите пъти Ричард го измина в група. В три сутринта, когато от заведението изхвърляха последните клиенти, някои отиваха да спят пияни на плажа или да продължат купона в дома на някой от участниците. Апартаментът на Ла Гарота беше най-подходящ, защото беше на по-малко от пет преки. Няколко пъти Ричард се събуждаше с първите лъчи на зората на място, което за няколко секунди му се струваше непознато. Ставаше замаян и объркан, без да може да разпознае в бъркотията от тела проснатите и разкрачени на пода или по креслата мъже и жени.

В седем часа в една съботна сутрин той с изненада се събуди в леглото на Ла Гарота облечен и с обувки. Тя беше гола, с разтворени ръце и крака, с увиснала глава, зейнала уста и струйка засъхнала кръв по брадичката, очите й бяха затворени. Ричард нямаше представа какво се бе случило, нито защо беше там, предишните часове тънеха в пълен мрак и последното, което си спомняше, беше масата за покер сред облак от цигарен дим. Как се бе озовал в това легло, беше пълна загадка. Няколко пъти преди алкохолът му беше изигравал лоша шега, умът му спираше да работи, а тялото действаше машинално; вероятно съществуваха научен термин и причини за това състояние, мислеше си той. След една-две минути позна жената, ала не можа да намери обяснение за кръвта. Какво беше направил?

Страхувайки се от най-страшното, той я разтърси, взе да я вика, като не се сещаше за името й, докато най-сетне тя даде признаци на живот. Тогава той с облекчение пъхна главата си под крана със студена вода в мивката и стоя така, докато дъхът му секна и възвърна донякъде равновесието си. Излезе тичешком и си отиде у дома с чувството, че пробождания като с нож сякаш дълбаеха слепоочията му, усещаше се като пребит и с упорити киселини, изгарящи стомаха му. Скалъпи набързо някакво извинение за пред Анита — бил задържан от полицията заедно с други заради спречкване на улицата, прекарал нощта в участъка, не му позволили да предупреди вкъщи по телефона.

Лъжата беше ненужна, тъй като завари Анита потънала в дълбок сън благодарение на приспивателните, които вземаше, а Биби си играеше мълчаливо с куклите. „Гладна съм, татко“, каза, като прегърна краката му. Ричард й приготви какао и овесена каша и се почувства недостоен за обичта на това момиченце, опетнен, противен — не посмя да я докосне, докато не си взе душ. Сетне я постави на коленете си и зарови нос в ангелските й косици, вдъхвайки нейния мирис на кисело мляко и невинна пот, заклевайки се пред себе си, че занапред семейството му щеше да стане негов главен приоритет. Телом и духом щеше да се отдаде на задачата да извади жена си от кладенеца, в който беше затънала, и да навакса пред Биби месеците, в които я бе занемарил.

Намеренията му просъществуваха седемнайсет часа, а нощните му приключения станаха по-чести, по-дълги и по-наситени. „Ти все повече се влюбваш в мен!“, отбеляза Ла Гарота и за да не я разочарова, той се съгласи, въпреки че неговото поведение нямаше нищо общо с любовта. Тя беше за временно ползване, можеше да бъде заменена с десетки други подобни на нея вятърничави, гладни за внимание, страхуващи се от самотата жени.

Следващата събота се събуди около девет сутринта в нейното легло. Прекара няколко минути в търсене на дрехите си из безпорядъка на апартамента, без да бърза, защото предположи, че Анита бе упоена от хапчетата — тя обикновено ставаше около обед. Не се притесняваше и за Биби, защото по това време прислужницата сигурно вече беше дошла и се беше погрижила за нея. Смътното си чувство за вина Ричард почти не забелязваше — Ла Гарота беше права, единствената жертва в тази ситуация беше той, тъй като беше обвързан с душевноболна съпруга. Проявеше ли дори едва загатнато безпокойство от факта, че мамеше Анита, момичето му повтаряше едно и също: далеч от очите, далеч от сърцето. Анита нямаше представа или се преструваше, че не знае за бягствата му, а той имаше право да се забавлява. Ла Гарота беше временна залъгалка, просто следа в пясъка, казваше си Ричард, не подозирайки, че тя щеше да се вреже като незаличим белег в паметта му. Неговата невярност го тревожеше по-малко, отколкото последствията от алкохола. След нощ на бурни забавления му струваше усилия да се възстанови, по цял ден стомахът му гореше в пламъци и той се усещаше като пребит, неспособен да мисли ясно, с приспани рефлекси, движещ се тежко като хипопотам.

Позабави се, докато намери колата си, паркирана в странична улица, и му отне време също така да пъхне ключа в стартера и да включи мотора — някакъв тайнствен заговор спъваше движенията му, той действаше като на забавена камера. В този час движението беше слабо и въпреки обръча, стегнал мозъка му, успя да си спомни пътя до дома. Бяха минали двайсет и пет минути, откакто се бе събудил до Ла Гарота, и спешно се нуждаеше от чаша кафе и продължителен горещ душ. Предвкусваше кафето и душа, колкото повече наближаваше входа на гаража си.

По-късно щеше да търси хиляди причини за катастрофата, но нито една нямаше да е достатъчна, за да замъгли ясния образ, който щеше да остане запечатан завинаги в ретината му.

Дъщеря му го чакаше на вратата и като видя колата му да се появява от ъгъла, изтича да го посрещне, както правеше винаги щом той влезеше у дома. Ричард не я видя. Усети тъпия удар, без да разбере, че е прегазил Биби. Натисна веднага спирачка и тогава чу нечовешкия писък на прислужницата. Предположи, че бе сгазил куче, защото истината, която предчувстваше в криволиците на замъгленото си съзнание, беше непоносима. Скочи от седалката, пришпорен от неописуем ужас, който помете с един замах махмурлука, и като не видя причината за удара, усети за миг облекчение. Но после се наведе.

Със собствените си ръце извади дъщеря си изпод автомобила. Ударът нищо не беше разтурил — пижамката с меченца беше чиста, в ръката си момиченцето държеше парцалена кукла, очите й бяха отворени и изпълнени с онова неустоимо щастие, с което винаги го посрещаше. Вдигна я безкрайно внимателно, обезумял от надежда и я притисна до гърдите си, целувайки я, викайки я, докато някъде много отдалеч, от друг свят, стигнаха до него писъците на прислужницата и съседите, клаксоните от спрялото движение, а след това полицейските сирени и линейката. Когато проумя размерите на нещастието, вероятно се запита къде ли бе Анита в този момент, защо не я чуваше, нито виждаше сред неясното множество, струпано около него. Много по-късно научи, че като чула спирачката и суматохата, тя се показала на прозореца на втория етаж и отгоре, парализирана, наблюдавала всичко — от най-първия жест на мъжа си, коленичил до колата, до изчезващата нагоре по улицата линейка с нейния вълчи вой и злокобна червена светлина. От прозореца Анита Фариня бе разбрала без капка съмнение, че Биби беше престанала да диша и бе посрещнала този последен посичащ удар, нанесен й от съдбата, като това, което всъщност представляваше — нейната собствена екзекуция.

Анита беше разбита. Повтаряше несвързани неща в някакъв безкраен монолог, а когато престана да се храни, постъпи в психиатрична клиника, ръководена от германци. Прикрепиха й една медицинска сестра за през деня и друга за през нощта, двете си приличаха по здравото си телосложение и властност като две близначки, потомки на пруски полковник. Тези страховити матрони я храниха в продължение на две седмици през тръба, спускаща се до стомаха, с някаква гъста течност с аромат на ванилия, обличаха я против волята й и я извеждаха или по-скоро изнасяха, вдигнали високо ръце над главите си, на разходка в двора при лудите. Тези разходки и други задължителни дейности като например документалните филми за делфини и мечки панда, предназначени да преборят разрушителните мисли, не упражниха никакво видимо въздействие върху нея. Тогава директорът на клиниката предложи електроконвулсивна терапия — ефикасен метод с минимален риск, който да я изтръгне от безразличието, обясни. Лечението се извършвало с упойка, пациентът дори не разбирал, единственото незначително неудобство било временната загуба на памет, което в случая с Анита би било благословия.

Ричард изслуша обяснението и реши да изчака, тъй като не беше способен да подложи жена си на няколко сеанса електрошокове, и както никога досега семейство Фариня се съгласиха с него. Съгласиха се също да не продължават престоя й във въпросната тевтонска институция повече от необходимото. Веднага щом стана възможно да махнат тръбата и да й дадат хранителна каша с лъжица, отведоха пациентката в дома на майка й. Ако преди сестрите й се стараеха да се грижат на смени за нея, след злополуката с Биби не я оставяха нито за миг сама. И денем, и нощем имаше човек край нея, пазейки я и молейки се.

Ричард отново бе изключен от женския свят, в който крееше жена му. Дори не можеше да се приближи, за да опита да й обясни случилото се и да я помоли за прошка, при все че такава беше невъзможна. Без някой да произнася думата пред него, го третираха като убиец. А и той се чувстваше точно така. Живееше сам в дома си, докато семейство Фариня държаха жена му при себе си. „Отвлякоха я“, казваше по телефона на приятеля си Орасио, когато той му се обаждаше от Ню Йорк. Пред баща си обаче, който редовно му звънеше, не признаваше разрухата на живота си, а го успокояваше с оптимистична версия, в която Анита и той, с психологическата помощ на семейството, превъзмогвали скръбта. Джоузеф знаеше, че Биби е била прегазена, ала не подозираше, че Ричард бе шофирал.

Прислужницата, която преди се грижеше за Биби и чистеше, си тръгна в същия ден на злополуката и не се върна дори да си получи заплатата. Ла Гарота също изчезна, защото Ричард вече не можеше да й плаща питиетата, но и поради суеверен страх — смяташе, че нещастията на Ричард бяха предизвикани от проклятие, а това беше заразно. Край Ричард хаосът растеше и набъбваха редиците от бутилки по земята, в хладилника се вкисваха плесенясали продукти, разпаднали се до неузнаваемост, а мръсните дрехи се множаха от само себе си като във фокус на илюзионист. Изпадналият му вид плашеше неговите студенти, които бързо се изнизаха, и той за пръв път се видя без средства. Последните спестявания на Анита отидоха за заплащане на престоя в клиниката. Започна да пие наливен ром, и то сам вкъщи, защото беше задлъжнял в бара. Прекарваше времето легнал пред телевизора, който работеше по всяко време, за да не допуска тишината и тъмнината, в които се рееше безплътното присъствие на децата му. На трийсет и пет години той имаше чувството, че е полумъртъв, защото вече беше изживял половината си живот. Другата половина не го интересуваше.

По това време на нещастия за Ричард неговият приятел Орасио Амадо-Кастро, станал директор на Центъра за изследвания на Латинска Америка и Карибите в Нюйоркския университет, реши да отдели повече внимание на Бразилия и си каза, че в тази връзка би могъл да даде шанс на Ричард. Бяха приятели от ергенските години, когато той започваше академичната си кариера, а Ричард работеше по докторската си дисертация. В онези години му гостува в Рио де Жанейро и приятелят му го обсипа с такова изискано гостоприемство въпреки мършавия си студентски бюджет, че той остана два месеца при него и двамата ходиха до Мато Гросо да изследват амазонската джунгла с раница на гръб. Укрепиха своето мъжко приятелство, лишено от каквато и да е сантименталност и недосегаемо за времето и разстоянието. По-късно отново отиде до Рио де Жанейро като свидетел при бракосъчетанието на Ричард и Анита. През следващите години се виждаха рядко, но връзката им се пазеше в сигурно кътче на паметта — и двамата знаеха, че могат да разчитат един на друг. От момента, в който научи за Пабло и Биби, Орасио се обаждаше по телефона на приятеля си по няколко пъти седмично и се опитваше да повдигне духа му. По телефона гласът на Ричард бе неузнаваем, провличаше думите и повтаряше едно и също с тъпата непоследователност на пиян. Орасио разбра, че Ричард се нуждаеше от толкова помощ, колкото и Анита.

Той лично съобщи на Ричард, преди вакантното място в университета да бъде публикувано в специализираните списания, и го посъветва да се яви незабавно. Състезанието щеше да бъде оспорвано и в това той не можеше да му помогне, но ако изкараше необходимите изпити и с повече късмет, би могъл да оглави листата. Неговата докторска теза продължаваше да е обект на внимание и това беше точка в негов плюс, а публикуваните статии му осигуряваха втори плюс, но все пак беше минало повече от общоприетото време след тези ранни публикации. Ричард беше загубил години от професионалното си развитие, излежавайки се на плажа и пиейки кайпириня. За да угоди на приятеля си, той кандидатства, без да възлага големи надежди, ала за негова голяма изненада две седмици по-късно дойде отговор с покана за интервю. Наложи се Орасио да му изпрати пари за самолет до Ню Йорк. Ричард се приготви да пътува, без да дава обяснения на Анита, която по онова време се намираше в немската клиника. Убеди сам себе си, че не действаше егоистично — ако му поверяха длъжността, Анита би могла да разчита на много повече грижи в Съединените щати, където би имала медицинска осигуровка от университета за покриване на разходите. Освен това единственият начин да си я възвърне като съпруга беше да я изтръгне от лапите на семейство Фариня.

След изчерпателни интервюта Ричард бе нает от август. Беше април. Той пресметна, че имаше достатъчно време Анита да се възстанови и да организират преместването. Междувременно се наложи да помоли Орасио за нов заем за покриване на неизбежните разходи; възнамеряваше да му се издължи с продажбата на къщата, стига Анита да разрешеше, защото тя беше нейна собственост.

На Орасио Амадо-Кастро никога не му бяха липсвали пари благодарение на притежаваното от семейството му състояние. Седемдесет и шест годишен, баща му продължаваше да се изявява от Аржентина като патриарх с непоклатимо железен характер; все пак бе принуден да се примири с нещастието един от синовете му да е женен за някаква си янки при това протестантка, поради което двама от внуците му не говореха испански. Посещаваше ги два пъти годишно, за да опресни широката си музейна, концертна и театрална култура и за да нагледа инвестициите си в нюйоркските банки. Снаха му го мразеше, но му засвидетелстваше същата лицемерна учтивост каквато и той на нея. От години старецът все се канеше да купи подобаващо жилище на Орасио. Тесният апартамент в Манхатън, където живееше семейството на сина му на десетия етаж в комплекс от двайсет еднакви блока от червени тухли, представляваше недостойна за негов потомък дупка. Орасио щеше да наследи съответстващата му част от бащиното състояние, щом баща му легнеше в гроба, но във фамилията всички бяха дълголетни, а неговият родител планираше да живее един век; би било глупаво Орасио да чака дотогава, за да живее охолно, при положение че можеше да го направи по-рано, казваше бащата, прочиствайки гласа си и вдишвайки веднага след това от кубинската си пура. „Не искам да съм длъжница никому за нищо, а най-малко на баща ти, който е тиранин и ме мрази“, отсече протестантката янки и Орасио не посмя да й противоречи. Накрая обаче старецът намери начин да убеди твърдоглавата си снаха. Един ден пристигна с очарователно кученце за внуците — топка от мека козина и кротки очи. Кръстиха го Фифи, като не предполагаха, че скоро това име щеше да му умалее. Беше канадска хъски, достатъчно силна, за да тегли шейна, и предстоеше да достигне четиридесет и осем килограма. Пред невъзможността кучето да бъде отнето от децата, снахата отстъпи и дядото подписа тлъст чек. Орасио потърси къща с двор за Фифи край Манхатън и накрая купи една с кафява каменна фасада от типа браунстоун в Бруклин, малко преди приятелят му Ричард Боумастер да пристигне на работа в неговия факултет.

Ричард прие длъжността в Ню Йорк, без да пита жена си, защото реши, че тя не беше в състояние да осмисли ситуацията. Ставаше дума да се направи най-доброто за нея. Без много шум се отърва от почти всичките им притежания, а останалото опакова. Не му достигнаха сили да изхвърли вещите, принадлежали на Биби, нито дрешките на Пабло, опакова ги в три кашона и малко преди да замине ги повери на тъща си. Приготви куфарите на Анита, без много да му мисли, защото знаеше, че на нея й беше все едно — от известно време се обличаше само със спортни дрехи и си беше накълцала косата с кухненски ножици.

Планът му да си възвърне съпругата под някакъв претекст и да напусне града без мелодрами пропадна, защото майката и сестрите на Анита отгатнаха намеренията му още щом пристигна с трите кашона, които те трябваше да съхраняват, и надушиха останалото с нюх на копои. Запретнаха се да възпрепятстват пътуването. Позоваха се на крехкостта на Анита — как щяла да оцелее в онзи груб град с изкълчен език без своето семейство и приятелки; била потисната дори при близките си, какво оставало сред непознати американци. Ричард отказа да слуша аргументите им, решението му не подлежеше на отмяна. При все че се сдържа да го заяви открито, за да избегне обидите, той считаше, че бе дошло време да помисли за собственото си бъдеще и да престане да се съобразява толкова много със своята истерична съпруга. Анита, от своя страна, прояви пълно безразличие към съдбата си. Беше й все едно това или онова, тук или там.

Екипиран с чанта пълна с шишенца с лекарства, Ричард отведе жена си до самолета. Анита покорно пристъпи, без да се обърне назад и без по някакъв начин да се сбогува със семейството си, което плачеше вкупом, отделено от нея със стъклен прозорец на летището. През десетчасовото пътуване стоя будна, без да хапне и без да попита къде отиват. На аерогарата в Ню Йорк го чакаха Орасио и съпругата му.

Орасио не можа да познае жената на приятеля си, помнеше я красива, чувствена, с великолепно тяло и усмивка, ала пред очите му се появи жена, остаряла с десет години, която влачеше крака, обути в маратонки, и крадешком се оглеждаше наляво и надясно, сякаш се страхуваше да не я нападнат. Не отвърна на поздравите, нито позволи на жената на Орасио да я придружи до тоалетната. „Господ да ни е на помощ, положението е много по-лошо, отколкото мислех“, промърмори Орасио. Приятелят му също не изглеждаше добре. Ричард беше пил през по-голямата част от полета, възползвайки се от безплатния алкохол, три дни не се беше бръснал, дрехите му бяха като сдъвкани, миришеше на пот и спирт и без помощта на Орасио би останал да стърчи като закован на летището заедно с Анита.

Семейство Боумастер се настаниха в апартамент на университета, предназначен за преподаватели, който Орасио им беше осигурил — представляваше истинска находка, при положение че съществуваше списък на чакащи, а на всичко отгоре се намираше в центъра на града и наемът беше нисък. След като стовариха куфарите в антрето, Орасио връчи ключовете на приятеля си и се затвори с него в една от стаите, за да го инструктира. Имало стотици, ако не и хиляди кандидати за едно вакантно място в академичните среди в Съединените щати, му каза. Шансът да преподаваш в Нюйоркския университет не се отдавал два пъти и си струвало да се използва. Трябвало да намали пиенето и да направи добро впечатление от самото начало, не можел да се яви в този мръсен и изпаднал вид.

— Аз те препоръчах, Ричард. Не ме злепоставяй.

— Как можеш да си го помислиш? Просто съм труп след пътуването и след напускането на Рио, по-точно казано след бягството оттам. Няма смисъл да ти разказвам трагедията на семейство Фариня, нали затова се местим. Бъди спокоен, след два дни ще ме видиш да се появявам в безупречен вид в университета.

— А Анита?

— Какво за нея?

— Много е лабилна, не знам дали ще е в състояние да стои сама, Ричард

— Ще трябва да свикне като всички. Тук ги няма близките й да я глезят. Има само мен.

— Тогава бъди наистина до нея, братко — каза Орасио на сбогуване.

Евелин

Бруклин

Евелин Ортега започна работа у семейство Лерой през 2011 година. Къщата със статуите, както тя занапред щеше да нарича дома на това семейство, бе принадлежала на някакъв мафиот от петдесетте години и на многобройните му роднини, включително две лели стари моми и една сицилианска прабаба, която престанала да излиза от стаята си, след като настанили в градината онези чисто голи гърци. Гангстерът умрял, докато упражнявал занаята си, и къщата преминала през няколко ръце, преди да бъде закупена от Франк Лерой, комуто мътното минало на имота и повредените от стихиите и курешките на гълъбите статуи допаднаха. Освен това тя беше подходящо разположена в дискретна уличка и в квартал, който се беше сдобил със славата на почтен. Съпругата му Шерил би предпочела модерен апартамент вместо тази голяма претенциозна къща, но както големите, така и малките решения бяха в негова власт и никога не се подлагаха на обсъждане. Къщата със статуите притежаваше различни предимства, въведени от гангстера за удобство на семейството му — достъп с инвалидна количка, вътрешен асансьор и гараж за две коли.

На Шерил Лерой й бяха достатъчни пет минути, за да наеме Евелин Ортега. Спешно се нуждаеше от гледачка за детето и нямаше възможност да се вторачва в детайлите. Предишната гледачка си беше тръгнала преди пет дни и повече не се беше върнала. Със сигурност беше депортирана — така става, когато се наема персонал без легални документи, казваше. Обикновено мъжът й се занимаваше с наемане, заплащане и уволняване на прислугата. Неговият офис имаше връзки за намиране на латиноамерикански и азиатски имигранти, готови да работят за жълти стотинки, но по правило той не смесваше бизнеса си със семейството. Неговите контакти не вършеха работа при намиране на достойна за доверие гледачка, знаеха го от горчив опит. Тъй като това беше едно от малкото неща, по които двойката беше единодушна, Шерил търсеше гледачка чрез Църквата на Петдесетница, която във всеки момент разполагаше със списък от добри жени, търсещи работа. Девойката от Гватемала вероятно също нямаше документи, но Шерил предпочиташе да не мисли за това в момента, по-късно щеше да се занимае с този въпрос. Харесаха й почтеното лице и смирени обноски, усети, че бе попаднала на истинско съкровище, много различно от другите детегледачки, които се бяха извървели в дома й. Единствените й колебания бяха свързани с възрастта на момичето, тъй като то имаше вид на току-що излязло от пубертета, още повече с нейния ръст. Беше прочела някъде, че най-ниските хора на планетата били туземките от Гватемала и доказателството беше пред очите й. Запита се дали това дребничко, заекващо момиченце с кости като на яребица ще се справи със сина й Франки, който може би беше по-тежък от нея и не подлежеше на контрол, когато изпаднеше в нервна криза.

Евелин пък си помисли, че госпожа Лерой е холивудска актриса — толкова висока и руса. Трябваше да извива главата си силно назад, за да я гледа, досущ както се гледа дърво; имаше мускули на ръцете и прасците, очи с цвят като небето в родното й село и жълта конска опашка, полюшваща се със собствен живот. Беше загоряла от слънцето в оранжев оттенък, какъвто тя никога не бе виждала, и говореше на пресекулки като баба й Консепсион, въпреки че не беше толкова стара, за да й липсва въздух. Изглеждаше много нервна, като жребче, готово да хукне в галоп.

Новата й господарка я представи на останалия персонал — готвачка и нейната дъщеря, заети с почистването на дома от девет до пет във вторник, сряда и петък. Спомена й също за някакъв Иван Данеску, който не работел в къщата, но изпълнявал услуги и когото щяла да види в друг ден, и й поясни, че господин Лерой поддържал минимални, само стриктно необходими контакти с домашните прислужници. Заведе я с асансьор до третия етаж и това окончателно убеди Евелин, че бе попаднала при милионери. Асансьорът беше като кафез за птички от ковано желязо с флорални мотиви, достатъчно голям, за да побере инвалидна количка. Стаята на Франки беше същата, която преди половин век бе обитавала сицилианската прабаба — просторна, със скосен таван и капандура освен прозореца, засенчван от кедрово дърво в градината. Франки беше осем или девет годишно момче, русо като майка си и блед като туберкулозен; седеше вързан в инвалидна количка пред телевизора. Майка му обясни на Евелин, че каишите го предпазвали да не падне или да не се нарани при гърч. Детето се нуждаело от непрекъснато наблюдение, защото се задушавало, и в такъв случай Евелин трябвало да го разтърси и потупа по гърба, та да се възстанови дишането; бил с памперси и трябвало да го хранят, но не създавал проблеми, бил като херувимче, човек мигом го обиквал. Страдал от диабет, но под контрол, лично тя мерела нивата на кръвната захар и му давала инсулина. Успя бързешката да й обясни всичко това и още някои неща, преди да се сбогува и да тръгне към фитнес салона, както каза.

Объркана и изморена, Евелин седна до инвалидната количка, взе ръката на детето, като се опитваше да изпъне изкривените му пръсти, и без да заеква, му каза на нещо средно между испански и английски, че ще станат добри приятели. Франки отвърна с ръмжене и спазматично хъркане, които тя изтълкува като поздрав за добре дошла. Така започна връзката им, изтъкана от любов и война, която щеше да стане жизненоважна и за двамата.

През петнайсетте години, откакто бяха заедно, Шерил Лерой се беше примирила с бруталната власт на съпруга си, ала не беше се научила да избягва навреме неговите атаки. Продължаваше да е с него по силата на навика да е нещастна, поради финансовата зависимост и заради болния си син. На психоаналитика си бе признала също, че го понасяла и от привързаност към удобствата — нима можеше да се откаже от своите семинари по духовно израстване, от читателския клуб, от упражненията по пилатес, които я поддържаха във форма, въпреки че не толкова, колкото би желала? Нужни бяха време и средства за всичко това. Страдаше, когато се сравняваше с успешни и независими жени, както и с онези, които се разхождаха голи из фитнеса. Тя никога не си сваляше всички дрехи в съблекалнята, беше много сръчна с хавлията на влизане и излизане от душа или сауната и успешно прикриваше белезите по тялото си. Списъкът на нещата, които не й достигаха, и на ограниченията беше болезнен — младежките й амбиции се бяха провалили, а сега, като се добавеха и признаците на възрастта, я избиваше на плач.

Беше много самотна, имаше само Франки. Майка й беше починала преди единайсет години, а баща й, с когото никога не се беше разбирала, се бе оженил повторно. Новата му съпруга беше китайка, запознал се бе с нея в интернет и я беше довел, без да го е грижа, че не говореха един и същи език и не можеха да общуват. „Така е по-добре, майка ти беше много бъбрива“, отбеляза, когато съобщи на Шерил за сватбата си. Живееха в Тексас и нито веднъж не я поканиха да ги посети, нито пък проявиха желание да отидат да я видят в Бруклин. Изобщо не питаха за внучето с церебрална парализа. Шерил беше виждала жената на баща си единствено на снимките, които й изпращаха всяка Коледа и на които двамата бяха с шапки на Дядо Коледа, той със самодоволна усмивка, а тя доста смутена.

Всичко се изплъзваше на Шерил въпреки усилията й — не само тялото, но и съдбата й. Преди да навърши четиридесет, старостта беше далечен враг, на четиридесет и пет я усети дебнеща упорито и неумолимо. Някога мечтаеше за професионална кариера, хранеше илюзии, че ще съхрани любовта, и се гордееше с физическото си състояние и красота, но това беше в миналото. Сега беше прекършена, сломена. От години пиеше лекарства срещу депресията, тревожността, апетита и безсънието. Шкафчето в банята и чекмеджето на нощното й шкафче съдържаха дузини хапчета в хиляди цветове, много от които с вече изтекъл срок и още толкова други, чието предназначение беше забравила, ала нито едно от тях не беше способно да поправи нейния разбит живот. Психоаналитикът й, единственият мъж, който не й беше причинил страдание и я изслушваше, й беше предписвал различни палиативни лекове през годините на психотерапия и тя беше изпълнявала всичко като добро момиче по същия начин, както безропотно се бе покорявала на баща си, на момчетата, с които бе имала краткотрайна връзка на младини, а сега и на съпруга си. Дълги разходки пеш, дзен будизъм, най-различни диети, хипноза, наръчници за самопомощ, групова терапия… нищо не даваше трайни резултати. Захващаше нещо и за известно време изглеждаше, че е открила търсения лек, ала илюзията не траеше дълго.

Психоаналитикът беше съгласен, че главната причина за мъките й не беше толкова болното дете, колкото отношенията със съпруга й. Беше й обяснил, че насилието неизбежно нараства с времето, както и тя самата се беше убедила през годините с мъжа си; всеки ден загиват убити жени, които са можели да избягат навреме, казваше й лекарят, той обаче нямаше как да се намеси, при все че би желал, когато я виждаше да пристига с дебел слой грим и тъмни очила. Неговата роля беше да й даде време тя сама да вземе решение; той й предоставяше внимателно изслушване и безопасно място, където да бъдат изследвани тайните. Шерил изпитваше такъв страх от съпруга си, че изтръпваше, щом чуеше колата му в гаража или пък стъпките му в къщата. Невъзможно беше да се отгатне настроението на Франк Лерой, защото то за един миг се променяше без предвидима причина; тя се молеше той да се прибере зает със своите мисли, ангажиран или отбиващ се само да се преоблече и отново да излезе; броеше дните до следващото му пътуване. Беше споделила с психоаналитика, че би желала да е вдовица, а той беше кимнал без ни най-малка изненада, тъй като бе чувал и други пациентки с по-малко основания, отколкото Шерил Лерой, да копнеят за смъртта на съпруга си и беше стигнал до извода, че това бе нормално женско чувство. Клиниката му бе населена с малтретирани и гневни жени, не познаваше други.

Шерил се чувстваше неспособна да оцелее сама със сина си. Не работеше от няколко години, а дипломата й за семеен консултант беше ужасна ирония, защото не й бе послужила дори за да се справи с отношенията в собственото си семейство. Франк Лерой я бе предупредил още преди да се оженят, че искал да има съпруга на пълен работен ден. Отначало тя се бунтуваше, но тежестта и отпадналостта по време на бременността я накараха да отстъпи. Когато се роди Франки, изостави мисълта за работа, защото детето се нуждаеше от целодневните й грижи. В продължение на няколко години сама се грижеше денонощно за него, докато нервна криза не я отведе в кабинета на психоаналитика, който й препоръча да си наеме помощник, след като имаше възможност да плаща. Така, благодарение на цяла процесия от детегледачки Шерил получи някаква свобода за ограничените си занимания. Франк Лерой не беше в течение на повечето от тях, но не защото тя ги криеше от него, а защото не се интересуваше, имаше други неща, за които да мисли. Тъй като детегледачките често се сменяха и почти нямаше какво да говори с тях, Франк Лерой реши, че беше безпредметно да запомня имената им. Достатъчно беше, че издържа семейството си, че изплаща заплати, сметки и астрономическите разходи покрай сина си.

Още с раждането на Франки стана ясно, че нещо не беше както трябва, но едва след няколко месеца се установи сериозността на състоянието му. Много внимателно лекарите обясниха на родителите, че по всяка вероятност нямаше да може да ходи, да говори и да контролира мускулатурата и сфинктерите си, но с подходящи лекарства, рехабилитация и операция за коригиране на деформацията в крайниците детето щеше да се развива. Шерил отказа да приеме тази зловеща диагноза, прибягна до всички средства на съвременната медицина, освен това тръгна на лов за алтернативни терапии и лечители, включително някакъв в Портланд, който цереше с психовълни по телефона.

Научи се да дешифрира жестовете и звуците на сина си и единствено тя разполагаше с някакъв общ и за двамата език. По този начин научаваше между другото и за поведението на детегледачките в нейно отсъствие и ги уволняваше.

За Франк Лерой детето представляваше лична обида. Никой не заслужаваше такова злочестие, защо го бяха съживили, когато се роди посинял, щеше да е по-милостиво да го оставят да си отиде, вместо да го осъдят на живот в страдание, а на родителите да отредят живот в грижи. Отдръпна се от него. Майка му да се оправя. Никой не можеше да го убеди, че церебралната парализа или пък диабетът бяха случайни, сигурен беше, че виновна за тях бе Шерил, защото не се беше вслушала в предупрежденията относно алкохола, тютюна и приспивателните по време на бременността. Жена му му беше родила непълноценен син и не можеше да има повече деца, тъй като след раждането, което едва не й костваше живота, й бяха направили хистеректомия. Смяташе, че Шерил бе пълен провал като съпруга, кълбо от нерви, вманиачена с грижите за Франки, фригидна и с дразнещо поведение на жертва. Жената, привлякла го преди петнайсет години, беше истинска валкирия, шампион по плуване, силна и решителна, как можеше да предположи, че в тази гръд на амазонка е биело сърце на страхливка. Беше почти толкова висока и силна, колкото и той, спокойно можеше да му се противопоставя, както в началото, когато със страст налитаха един срещу друг, започваха да си разменят удари и свършваха, любейки се буйно — опасна и възбуждаща игра. Според Франк жена му се беше превърнала в невротично зайче, способно да го изкара от кожата му. Нейната пасивност го предизвикваше. Тя не реагираше по никакъв начин, търпеше и го умоляваше — още едно обстоятелство, с което успяваше единствено да увеличи неговия гняв, той губеше разсъдъка си и после се тревожеше, защото синините можеха да събудят подозрения, а той не желаеше проблеми. Беше обвързан с нея заради Франки. Прогнозите за живот бяха като за болно дете, но болестта можеше да се проточи с години. Лерой беше закотвен в този потискащ брак не само заради сина си, основната причина да избягва развода беше, че щеше да му струва много скъпо. Жена му знаеше прекалено много. Колкото и лекомислена и покорна да изглеждаше, Шерил бе успяла да разузнае делата му и можеше да го шантажира, да го разори, да го разруши. Тя не беше в течение на подробностите около дейността му и не знаеше с какви суми разполагаше в тайните банкови сметки на Бахамските острови, но имаше подозрения и беше много умна в това отношение. По този въпрос Шерил дръзваше да му противостои. Когато ставаше дума да защити Франки или своите права, тя показваше решимост да се бори със зъби и нокти.

Може би някога се бяха обичали, но раждането на Франки бе убило всички възможни илюзии. Когато Франк Лерой разбрал, че ще има син, вдигнал тържество като за сватба. Той бил единствен брат сред няколко сестри, само той щял да продължи фамилното име чрез своите потомци; това момче ще продължи рода, казал дядото Лерой, когато вдигнал тост на тържеството. „Род“ не било особено подходящо определение за три поколения безсрамници, отбеляза Шерил пред Евелин в едно от своите състояния след поети алкохол и успокоителни, когато й разказваше всичко това. Първият Лерой в споменатото родословно разклонение бил французин, избягал от затвора в Кале през 1903 година, където излежавал присъда за кражба. Пристигнал в Съединените щати с един-единствен капитал — своята наглост — и процъфтял с въображение и безпринципност. Успял да натрупа състояние благодарение на благосклонната съдба, която го закриляла в продължение на няколко години, но сетне отново попаднал в затвора, този път за гигантска измама, която обрекла хиляди старци пенсионери на мизерия. Синът му, бащата на Франк Лерой, живеел от пет години в Пуерто Валярта като беглец от американското правосъдие заради извършени престъпления и данъчни измами. За Шерил обстоятелството, че свекър й и неговият баща се намирали далеч и нямали възможност да се завърнат, било истинска благословия.

Философията на Франк Лерой, внук на споменатия френски мошеник и син на друг подобен нему, беше проста и ясна — целта оправдава средствата, стига човек да постига печалба. Всяка изгодна за него сделка беше добра, макар и разрушителна за другиго. Едни печелят, а други губят, това е законът на джунглата и Франк никога не губеше. Умееше да прави пари и да ги укрива. Успяваше да се представи за почти бедняк пред данъчните власти благодарение на скалъпено с доста въображение счетоводство, но същевременно, когато това го устройваше, демонстрираше голямо охолство. По този начин си спечелваше доверието на клиентите — лишени също като него от скрупули хора. Будеше завист и възхищение. Беше мерзавец като баща си и дядо си, но за разлика от тях, притежаваше класа и хладна пресметливост, не си губеше времето в дреболии и избягваше рисковете. Сигурност, преди всичко. Стратегията му беше да оперира посредством други хора, които се излагаха на показ вместо него, те можеха да попаднат в затвора, но той никога.

От първия момент Евелин започна да се държи с Франки като с разумно същество, изхождайки от разбирането, че независимо от привидностите, той беше много интелигентен. Научи се да го мести, без риск да й се прекърши гръбнакът, да го къпе, храни и облича, без да бърза, за да не се задави. Много скоро способността й да се справя и обичта й убедиха Шерил, че можеше да й повери дори контрола над диабета на своя син. Евелин му мереше кръвната захар преди всяко хранене и регулираше дозата инсулин, който собственоръчно му биеше по няколко пъти на ден. Беше понаучила английски в Чикаго, но там живееше сред латиноамериканци и рядко имаше възможност да го упражнява. В дома на Лерой отначало изпита необходимост от езика, за да общува по-добре с Шерил, но скоро между двете се установиха топли отношения и те не се нуждаеха от много думи, за да се разбират. Шерил стана зависима от Евелин за всичко, момичето сякаш отгатваше мислите й. „Не знам как съм живяла без теб, Евелин. Обещай ми, че никога няма да си отидеш“, я молеше господарката й, изтерзана от тревожността, която не я напускаше, и от насилието, което упражняваше над нея мъжът й.

На Франки Евелин разказваше приказки на един особен испанглийски и той запленен слушаше. „Трябва да научиш моя език, така ще можем да си доверяваме тайни, без никой друг да ни разбира“, говореше му тя. Отначало детето улавяше по някоя мисъл тук и там, но му допадаше звученето и ритъма на тази мелодична реч и не след дълго той я овладя доста добре. Не можеше да артикулира думи и отговаряше на Евелин на компютъра. Когато се запозна с Франки, й се налагаше да се бори с честите му гневни избухвания, които тя отдаде на горчивина от чувството за изолираност и отегчение, тогава си спомни за компютъра, с който играеха братчетата й в Чикаго, и си каза, че щом те можеха да го ползват от толкова малки, с още по-голяма сигурност щеше да се справи Франки, най-умното момче, което познаваше. Познанията й в областта на информатиката бяха незначителни и самата идея да разполага с една от тези приказни машини беше немислима, но едва изрекла предложението си, Шерил хукна да купи компютър за сина си. Млад имигрант от Индия, нает за тази цел, обучи Евелин в основите на работата с компютър, а тя на свой ред въведе Франки.

Животът и настроението на Франки се подобриха удивително с това интелектуално предизвикателство. Двамата заедно с Евелин се пристрастиха към изобилието от информация и към всякакви видове игри. На Франки му беше извънредно трудно да работи с клавиатурата, ръцете му едва го слушаха, но с въодушевление прекарваше часове пред екрана. Бързо надмина основните познания, преподадени от индийския младеж, и скоро започна да показва на Евелин нещата, които постепенно откриваше сам. Вече можеше да общува, да чете, да се забавлява и да се рови из всичко, което събуждаше любопитството му. Благодарение на този апарат с безкрайни възможности доказа, че действително притежаваше голяма интелигентност, и необятният мозък на машината намери в негово лице превъзходен опонент за своите предизвикателства. Цялата вселена беше на негово разположение. Едно нещо отвеждаше към друго, а то към трето, започваше с „Междузвездни войни“ и завършваше с мишия лемур от Мадагаскар, след като минеше през Австралопитек афаренсис, прародител на човешкия род. По-късно си откри акаунт във Фейсбук, където се срещаше във виртуален живот с невидими приятели.

За Евелин това затворено съществуване в кротка близост с Франки беше като балсам след насилието, преживяно в миналото й. Престанаха да я спохождат честите кошмари и вече отново беше в състояние да си спомни своите братя живи така, както в онова последно видение при шаманката от Петен. Франки се превърна в най-важното същество в живота й редом с баба й, но тя беше далеч оттук. Всеки признак на напредък у детето представляваше лична победа за нея. Ревностната обич, която получаваше от него, и доверието, което й гласуваше Шерил, й бяха достатъчни, за да е щастлива. Не й беше нужно повече. Говореха с Мириам по телефона, понякога се срещаха във Фейстайм и виждаше как растат братлетата й, но през тези години не си освободи време да иде и да ги види в Чикаго. „Не мога да оставя Франки, мамо, той има нужда от мен“, обясняваше. Мириам също не изпитваше особено любопитство да посети тази своя дъщеря, която всъщност си оставаше чужда. Изпращаха си снимки и подаръци за Коледа и за рождени дни, ала нито една от двете не правеше усилие да задълбочи връзката помежду им, която така и не успя да укрепне. Отначало Мириам се страхуваше, че сама в един студен град и сред непознати хора дъщеря й можеше да страда; освен това й се струваше, че й плащаха много малко за работата, която вършеше, при все че Евелин нито веднъж не се оплака. В крайна сметка обаче Мириам се убеди, че Евелин се чувстваше по-добре със семейство Лерой в Бруклин, отколкото със собственото си семейство в Чикаго. Дъщеря й беше съзряла и тя я беше изгубила.

Трябваше да мине известно време, за да се настрои Евелин към странната динамика в дома. Господин Лерой, както го наричаха всички и дори жена му, когато говореше за него, беше непредсказуем човек и налагаше волята си без изобщо да повишава тон, всъщност колкото по-тихо и по-бавно говореше, толкова по-страшен беше. Спеше на първия етаж в стая, в която се бе разпоредил да избият врата към градината, за да влиза и излиза, без да минава през къщата. Това му позволяваше да държи жена си и прислугата на тръни, защото изведнъж изникваше от нищото като в магия и по същия начин изчезваше. Най-забележителната мебел в стаята му беше шкаф, в който държеше под ключ лъснати и добре смазани своите оръжия. Евелин нищо не разбираше от оръжия; в нейното село спречкванията се решаваха с нож или мачете, а бандитите използваха контрабандни пистолети, някои от тях толкова примитивни, че гърмяха от само себе си в ръцете им, ала беше гледала достатъчно екшъни, за да си даде сметка, че господарят й притежаваше истински боен арсенал. Няколко пъти беше виждала оръжията, когато господин Лерой и довереният му човек Иван Данеску ги почистваха на масата в трапезарията. Лерой държеше зареден пистолет в жабката на лексуса, но не и във фиата на жена си, нито във фургонетката с подемно устройство за инвалидната количка, която Евелин използваше за Франки. Според него човек винаги трябваше да е подготвен. „Ако всички се движехме въоръжени, щеше да има по-малко луди и терористи на публични места, те щяха да знаят, че надигнат ли глава, някой може да им види сметката“; действително много невинни умираха, недочакали пристигането на полицията.

Готвачката и дъщеря й предупредиха Евелин да не допуска грешката да си пъха носа в работите на семейство Лерой, защото бяха изхвърлили няколко прислужници, понеже слухтели. Те бяха вече три години в този дом и не знаеха с какво се занимава господарят, може би с нищо, може просто да си беше богат. Знаеха само, че докарваше стока от Мексико и я превозваше от един щат в друг, но точният вид на стоката беше загадка. От Иван Данеску и дума не можеше да се изкопчи, беше сух като старо дърво, ала беше довереният човек на господин Лерой и предпазливостта повеляваше да стоят настрана от него. Господарят ставаше рано, изпиваше чаша кафе на крак в кухнята и отиваше да играе тенис за един час. Като се прибереше, си вземаше душ и изчезваше до вечерта или за няколко дни. Когато се сетеше, се отбиваше да хвърли поглед на Франки от вратата, преди да излезе. Евелин се научи да го избягва и да се въздържа да споменава детето пред него.

Шерил Лерой пък ставаше късно, защото спеше лошо, прекарваше деня в своите занятия и курсове и изяждаше вечерята си на поднос в стаята на Франки, с изключение на дните, когато мъжът й беше заминал някъде. Тогава използваше да излезе. Имаше само един приятел и практически никакви близки. Единствените й занимания извън дома бяха многобройните й курсове, лекарите й и нейният психоаналитик. Следобед отрано започваше да пие и като се стъмнеше, алкохолът я превръщаше в плачливото момиченце от нейното детство; тогава имаше нужда от компанията на Евелин. Не можеше да разчита на никой друг, това скромно девойче беше единствената й подкрепа, само пред нея можеше да се изповяда. Така Евелин научи подробностите около прогнилата връзка между господарите й, научи за побоите и за това как от самото начало Франк Лерой бил против приятелите на жена си, как й забранил да приема гости у дома, и то не от ревност, както той самият твърдял, а за да охранява личното си пространство. Неговите дела били много деликатни и поверителни и изисквали крайна предпазливост. „След раждането на Франки стана още по-строг. Не позволява никой да идва, защото се срамува от детето“, каза Шерил на Евелин. Вечерните й излизания в отсъствие на съпруга й бяха винаги на едно и също място — скромен италиански ресторант в Бруклин с карирани покривки и книжни салфетки, където персоналът вече я познаваше, защото от години ходеше там. Евелин знаеше, че не вечеря сама, защото, преди да излезе, си уговаряше среща по телефона. „Освен теб той е единственият ми приятел, Евелин“, й каза веднъж. Беше художник с четиридесет години по-възрастен от нея, беден, алкохолик и мил, с когото Шерил споделяше пастата, приготвена от ла мамма в кухнята, телешкия стек и евтиното вино. Познаваха се отдавна. Преди да се омъжи, тя бе вдъхновила няколко негови картини и за известно време бе негова муза. „Видя ме на шампионат по плуване и ме помоли да позирам като Юнона за някакъв алегоричен стенопис. Знаеш ли за какво говоря, Евелин? Юнона е римска богиня на жизнената енергия, на силата и на вечната младост. Тя е борбена богиня закрилница. Той все още ме вижда такава, не подозира колко съм се променила.“ Би бил безполезен всеки опит да се обясни на съпруга й какво представляваше платоничната любов на този стар художник за нея и как тези срещи в ресторанта бяха единствените моменти, в които се чувстваше обект на възхищение и обич.

Иван Данеску беше противен на вид и с още по-противно държание, прикрит като своя работодател. Неговата роля в йерархията на дома беше неопределена. Евелин подозираше, че господарят се боеше от Данеску в същата степен, в която и другите в дома, защото беше виждала този мъж да повишава предизвикателно тон, а Франк Лерой да търпи мълчаливо — вероятно бяха съдружници или съучастници. Тъй като никой не обръщаше внимание на гватемалската детегледачка — жалка пелтечка, — тя се движеше като призрак, минаваше през стените и чуваше и най-добре пазените тайни. Смятаха, че едва говори английски и не разбира това, което чуваше и виждаше. Данеску общуваше единствено с господин Лерой, влизаше и излизаше, без да дава обяснения, и ако се засечеше с госпожата, я оглеждаше безцеремонно, без дума да обели, но понякога поздравяваше Евелин с неопределен жест. Шерил внимаваше да не го предизвиква, защото и двата пъти, в които се осмели да се оплаче от него, получи плесница от мъжа си. Данеску беше много по-важен от нея у дома.

Евелин рядко общуваше с този мъж. Когато навърши една година от постъпването си на работа в семейството и когато Шерил вече беше сигурна, че детегледачката нямаше да си тръгне и че Франки я обичаше толкова много, че тя започна да ревнува, й предложи да се научи да кара, за да може да използва фургонетката. В знак на неочаквана любезност Иван прояви готовност да я научи. Насаме с него в затвореното пространство на автомобила Евелин разбра, че канибалът, както го наричаха другите прислужнички, беше търпелив инструктор и дори можеше да се усмихва, когато й нагласяваше седалката, за да достига педалите, при все че въпросната усмивка беше по-скоро разтягане на устните в гримаса, сякаш му липсваха зъби и той се мъчеше да скрие това. Тя се оказа добра ученичка, запамети правилата за движение и за една седмица овладя фургонетката. Тогава Иван я снима на фона на бялата стена в кухнята. След няколко дни й връчи шофьорска книжка на името на някаква Хейзъл Чигляк. „Това е шофьорска книжка за представители на американско индианско племе, с нея ставаш част от него“, й съобщи накратко.

Отначало Евелин ползваше фургонетката само за да заведе Франки да го подстрижат, на басейн с хладка вода или до рехабилитационния център, но не след дълго започнаха да излизат за сладолед, на пикник и на кино. По телевизията детето гледаше екшъни, убийства, изтезания, експлозии и стрелба, но в киното, седнал зад последния ред в инвалидната си количка, той се наслаждаваше на същите сантиментални истории за любов и разочарование като своята детегледачка. Понякога двамата се държаха за ръце и плачеха. Класическата музика го успокояваше, а латиноамериканските ритми го изпълваха с буйна радост. Евелин поставяше в ръцете му дайре или маракас и докато той ги разклащаше, тя танцуваше като разглобена кукла и предизвикваше необуздан смях у момчето.

Станаха неразделни. Евелин редовно се отказваше от почивните си дни и нито веднъж ни й мина през ум да поиска отпуск, защото знаеше, че Франки щеше да тъгува за нея. За пръв път откакто се беше родил синът й, Шерил можеше да е спокойна. На техния си език от ласки, жестове и звуци и с помощта на компютъра, Франки помоли Евелин да се омъжи за него. „Трябва първо да пораснеш, пиленце, и после ще видим“, му отвърна тя развълнувана.

Дори и да знаеха какво се случваше между господин Лерой и жена му, готвачката и дъщеря й изобщо не коментираха. Евелин също не можеше да говори по този въпрос, ала нямаше как да се преструва, че не знае, защото беше вклинена в семейството и много близка с Шерил. Побоите ставаха винаги при затворени врати, но стените на тази стара къща бяха гънки. Евелин увеличаваше звука на телевизора, за да отвлича вниманието на Франки, който изпадаше в пристъпи на тревожност, когато слушаше родителите си, и често си скубеше кичури коса. В караниците винаги изникваше името на Франки. Въпреки че бащата правеше всичко възможно да не го забелязва, този син присъстваше навсякъде и желанието му той час по-скоро да умре, беше толкова ясно, че всеки път го крещеше в лицето на жена си. „Дано да пукнете и двамата“, тя и нейното чудовище, това копеле без нито един ген от рода Лерой, защото в неговия род нямаше сакати и дебили, нито един от тях двамата не заслужаваше да живее, бяха непотребни. И Евелин чуваше ужасното плющене на ремъците. Изпълнена с ужас, че синът й може би чуваше това, Шерил се опитваше да компенсира омразата на бащата с обсебваща майчина любов.

След тези побои Шерил прекарваше няколко дни, без да излиза навън, скрита, отдадена мълчаливо на грижите на Евелин, която я утешаваше с непоколебима дъщерна обич, лекуваше синините й с арника, помагаше й да се мие, решеше я, гледаше заедно с нея сериали по телевизията и изслушваше изповедите й, без да изказва мнение. Шерил използваше това време на затворничество, за да прекара времето с Франки — четеше му, разказваше му приказки, поставяше четка между пръстите му и му помагаше да рисува. Това прекомерно майчино внимание започваше да потиска детето, което се изнервяше и пишеше на компютъра на Евелин да го оставят на мира, пишеше на испански, за да не обиди майка си. Седмицата завършваше с излязло извън контрол дете, с натъпкана с успокоителни и с антидепресанти майка, с повече работа за Евелин, която никога не се оплакваше, защото в сравнение с живота на господарката й нейният беше лесен.

Съчувстваше с цялата си душа на госпожата и желаеше да я защити, ала никой не можеше да се намеси. На Шерил й се беше паднал този брутален съпруг и тя трябваше да приема мъките до деня, в който повече нямаше да може да издържи, и тогава тя, Евелин, щеше да бъде до нея, за да избягат заедно с Франки далеч от господин Лерой. Евелин познаваше подобни случаи, виждала ги беше в собственото си село. Мъжът се напива, сбива се, търпи унижения в работата, губи бас, с една дума, каквато и да е причината, налита на бой и пребива жена си или децата, ала няма вина, такива са си мъжете и такъв е законът на живота, мислеше момичето. Със сигурност причината, поради които господин Лерой беше толкова зъл с жена си, бяха различни, но последствията бяха същите. Ударите започваха да се сипят изневиделица, без предизвестие, а след тях се блъскаше вратата и Шерил се затваряше в стаята си, за да плаче до изнемога. Евелин пресмяташе в кой момент да се появи на пръсти и да й каже, че Франки беше добре и госпожата можеше да се отпусне и да си почива, да й предложи нещо за хапване и хапчетата й за нервите, приспивателните й, компреси с лед. „Донеси ми уиски, Евелин и постой малко при мен“, й казваше Шерил подпухнала от плач, вкопчена в ръката й.

В дома на семейство Лерой дискретността беше задължителна за доброто съжителство точно както другите две прислужнички бяха предупредили Евелин. Въпреки че господин Лерой й вдъхваше страх, тя искаше да си запази работата; в къщата със статуите тя се чувстваше в сигурност както в детството с баба си и разполагаше с удобства за каквито дори не беше мечтала — сладолед до насита, телевизия, меко легло в стаята на Франки. Заплатата й беше минимална, но нямаше разходи и можеше да изпраща пари на баба си, която малко по малко заменяше стените от кал и тръстика в къщурката си с нови от тухли и цимент.

В онзи януарски петък, когато щатът Ню Йорк се парализира, готвачката и дъщеря й не дойдоха на работа. Шерил, Евелин и Франки останаха затворени в дома. По новините започнаха да съобщават за бурята още от предния ден, но когато тя се стовари, беше по-страшна от прогнозите. Започна да пада тежък град колкото нахутено зърно, а вятърът го блъскаше в стъклата и имаше опасност те да се счупят. Евелин пусна щорите и пердетата, за да защити възможно най-добре Франки от шума, и се помъчи да му отвлече вниманието с телевизия, ала тези мерки се оказаха безполезни, тъй като картечните откоси на градушката и грохотът на гръмотевиците го изплашиха до смърт. Най-сетне Евелин успя да го поуспокои и го сложи да си легне с намерението той да поспи; не можеше да го развлича с телевизия, защото качеството на образа и звука беше ужасно. Подготвяйки се за възможно спиране на тока, тя се беше снабдила с фенер и със свещи и беше изсипала супата в термос, за да се запази топла. Франк Лерой беше излязъл призори с такси. Тръгна за голф клуб във Флорида, възнамерявайки да избегне надвисналата буря. Шерил прекара деня в леглото болна и разплакана.

В събота Шерил стана късно, беше много възбудена и гледаше с онзи безумен поглед от най-лошите си дни, но за разлика от друг път, беше извънредно мълчалива и Евелин се изплаши. Около обед, след като дойде градинарят и разчисти снега пред входа, Шерил тръгна с лексуса към психоаналитика, поне така каза. Върна се след два часа много разстроена. Евелин й отвори шишенцата с успокоителни, преброи хапчетата и й сипа добра доза уиски, защото госпожата не можеше да овладее треперенето на ръцете си. Шерил глътна хапчетата с три големи глътки. Денят й бил ужасен, каза, била много потисната, главата й щяла да се пръсне, не искала никого да вижда, най-малко съпруга си, най-добре щяло да бъде този бездушен мерзавец да не се върне никога повече, да изчезне, да отиде право в ада, само това заслужавал, след като се занимавал с всички онези неща, изобщо не я интересувала съдбата му, както и тази на оня кучи син Данеску. „Проклети да са и двамата, мразя ги“, процеди през зъби и после пое дълбоко дъх, трескава.

— Държа ги в ръцете си, Евелин, защото, ако реша, мога да проговоря и тогава няма да има къде да се скрият. Те са престъпници, убийци. Знаеш ли с какво се занимават? Трафик с хора, извозват и продават хора. Докарват ги с измама от други страни и ги принуждават да работят като роби. Не ми казвай, че не си чувала за това!

— Чувала съм нещичко… — потвърди момичето, изплашено от вида на господарката си.

— Карат ги да работят като животни, не им плащат, заплашват ги и ги убиват. Много хора са замесени в това, Евелин — агенти, превозвачи, полицаи, гранични служители и дори корумпирани съдии. Никога не липсват клиенти в този бизнес. Разиграват се много пари в тази работа, разбираш ли!

— Да, госпожо.

— Късметлийка си, че не си попаднала в лапите им. Щеше да се озовеш в някой вертеп. Мислиш си, че съм луда, нали, Евелин?

— Не, госпожо.

— Катрин Браун, рехабилитаторката на сина ми, е мръсница. Идва тук, за да ни шпионира; Франки е само претекст. Мъжът ми я доведе. Спи с него, знаеше ли това? Не. Как ще го знаеш, момичето ми. Ключът, който намерих в джоба му, е от дома на тази никаквица. За какво смяташ, че има ключ от дома й?

— Моля ви, госпожо… как може да знаете откъде е ключът?

— Откъде другаде ще е? И знаеш ли какво още, Евелин? Съпругът ми иска да се отърве от мен и Франки… от собствения си син! Да ни убие! Това възнамерява и тази Браун вероятно ще му стане съучастник, ала аз бдя. За миг не се отпускам, винаги бдя, винаги…

На ръба на силите си, замаяна от алкохола и лекарствата, опирайки се в стените, жената се остави да бъде отведена в стаята си. Евелин й помогна да се съблече и да си легне. Момичето не предполагаше, че Шерил знаеше за връзката на Лерой с рехабилитаторката. Тя от месеци носеше тази тайна вътре в себе си като злокачествен тумор, без да може да я разкрие. Благодарение на способността си да живее незабележима тя слушаше, наблюдаваше и си правеше изводи. Няколко пъти ги беше изненадвала да си шушукат в коридора или да си изпращат есемеси от единия до другия край на къщата. Беше ги чула да планират ваканция заедно и ги беше виждала да се затварят в една от необитаемите стаи. Лерой се появяваше в стаята на Франки само когато Катрин раздвижваше детето с гимнастика, тогава отпращаха Евелин под някакъв предлог. Не ги беше грижа за детето, при все че и двамата знаеха, че то всичко разбира, човек би казал, че искаха Шерил да разкрие връзката им. Евелин беше предупредила Франки, че това беше тайна само между тях двамата и че никой друг не биваше да научи. Предполагаше, че Лерой беше влюбен в Катрин, защото търсеше поводи да е с нея и в нейно присъствие гласът му и изражението на лицето му се променяха, ала причините, поради които Катрин се забъркваше със зъл, доста по-възрастен от нея, женен и баща на болно дете мъж, си оставаха трудни за разбиране от Евелин, освен ако рехабилитаторката не беше привлечена от парите, които той, както изглежда, притежаваше.

Според Шерил съпругът й можел да бъде неустоим, ако си го поставел за цел, точно така я спечелил. Когато нещо влезело в главата на Франк Лерой, нищо не можело да го спре. Запознали се в елегантния бар на „Риц“, където тя отишла да се поразвлече с две приятелки, а той, за да сключи някаква сделка. Шерил разказа на Евелин, че разменили няколко погледа, измервайки се взаимно от разстояние, и това било достатъчно, за да иде той решително с две мартинита на нейната маса. „От този момент не ме остави на мира. Не можах да избягам, хвана ме, както паяк лови муха. Винаги съм знаела, че ще ме малтретира, защото това започна още преди да се оженим, но беше като игра. Не предполагах, че ще става все по-страшно и все по-често…“ Въпреки ужаса и страха, които й вдъхвал, Шерил не можеше да отрече, че хубавата му външност, скъпите дрехи, властното му и загадъчно излъчване го правели привлекателен мъж. Евелин беше неспособна да оцени тези качества.

В онази съботна вечер слушаше несвързаните жалби на Шерил, когато до нея достигна мирис от съседната стая, и тя си каза, че трябваше да смени памперсите на Франки. Чувствителността към миризми, слухът й и интуицията й се бяха изострили. Бяха се разбрали, че Шерил ще купи памперси, но предвид състоянието, в което се прибра, явно беше забравила. Евелин пресметна, че полузаспалото дете можеше да почака, докато тя набързо отскочеше до аптеката. Облече си пуловер, анорака, гумени ботуши и ръкавици и излезе, готова да се пребори със снега, но установи, че едната гума на фургонетката е спаднала. Фиата 500 на Шерил го бяха закарали на сервиз за поправка. Безполезно беше да вика такси, щеше да се забави в това време, а да буди госпожата, също не беше възможно, тъй като тя вероятно беше потънала в дълбок сън. Беше на път да се откаже от памперсите и да реши въпроса с някоя кърпа, когато видя върху шкафа във входното антре ключовете от лексуса, където винаги ги оставяха. Това беше колата на Франк Лерой и тя никога не я беше карала, но предположи, че щеше да е по-лесно, отколкото фургонетката; за да отиде и да се върне от аптеката, щеше да й е нужен по-малко от половин час, госпожата беше в обятията на съня, нямаше да забележи липсата й и проблемът щеше да се реши. Увери се, че Франки спи спокойно, целуна го по челото и му прошепна, че скоро ще се върне. Изкара внимателно колата от гаража.

Лусия

Чили

Смъртта на майка й през 2008 година предизвика у Лусия Марас необяснима неувереност, тъй като тя беше независима от майка си още от времето, когато бе заминала в изгнание преди деветнайсет години. В отношенията между двете се беше наложило тя да изпълнява ролята на емоционална опора, а през последните години дори издържаше семейството, защото инфлацията бе стопила до голяма степен пенсията на Лена. Въпреки това, когато остана без майка си, усещането за уязвимост беше толкова силно, колкото и скръбта от загубата. Баща й беше изчезнал от нейния живот много рано и затова майка й и брат й Енрике бяха единствените й близки; когато и двамата вече ги нямаше до нея, тя осъзна, че й беше останала само Даниела. Карлос живееше в същата къща, но когато ставаше дума за чувства, така или иначе, никога не присъстваше. Освен това за пръв път Лусия усети, че годините започваха да й натежават. Преди известно време беше влязла в десетилетието на петдесетте, но се чувстваше като на трийсет. До този момент старостта и смъртта бяха абстрактни понятия, неща, които спохождаха другите хора.

Отидоха с Даниела да разпръснат праха на Лена в морето, както тя беше пожелала без много обяснения, ала Лусия си каза, че може би бе искала да свърши във водите на същия Тих океан като сина си. По всяка вероятност подобно на толкова други хора тялото на Енрике бе изхвърлено в океана, завързано за метална тежест, но духът, навестяващ Лена през последните дни, не бе потвърдил това. Наеха рибар, който ги отведе отвъд далечните скали, там, където океанът добиваше петролен цвят, а чайките не стигаха. Изправени в лодката, окъпани в сълзи, те импровизираха прощаване с изстрадалата баба и с Енрике, на когото никога не се бяха осмелявали да кажат сбогом, тъй като Лена беше отказвала да приеме гласно смъртта му, при все че може би го бе сторила преди много години в тайно кътче на сърцето си. Първата книга на Лусия бе публикувана през 1994 година с подробности за убийствата, които никой не опроверга, и Лена я беше прочела; беше я придружила също, когато даде показания пред съдия по време на разследването за военните хеликоптери. Вероятно е имала доста ясна представа за съдбата, сполетяла нейния син, ала да признае това би означавало да се откаже от мисията, която я беше обсебвала в продължение на повече от три десетилетия. Енрике би бил запратен завинаги в гъстата мъгла на несигурността, ни жив, ни мъртъв, ако накрая не бе споходил като по чудо майка си, за да я съпроводи и отведе в отвъдния живот.

В лодката Даниела държеше керамичната урна, а Лусия взе да пръска, с шепи праха с молитва за майка си, за брат си и за непознатото момче, което продължаваше да почива в нишата на семейство Марас на гробищата. През всички тези години никой не идентифицира неговата снимка в архивите на Викарийството и Лена започна да го смята за член на семейството. Бризът разнасяше праха във въздуха, преди той бавно да падне, реейки се над океана. Тогава Лусия разбра, че идваше редът й да замести майка си; тя беше по-възрастната в малобройното си семейство, „матриархът“. Зрелостта неочаквано се стовари върху нея в този миг, но все още нямаше да я затисне — щеше да я усети чак две години по-късно, когато щеше да й се наложи да направи равносметка на загубите си и да се изправи на свой ред лице в лице със смъртта.

Когато разказваше на Ричард за този период от живота си, Лусия премълча сивите тонове и се фокусира върху най-светлите и най-мрачните факти. Останалото заемаше много малко място в паметта й, но Ричард искаше да узнае повече. Известни му бяха двете книги на Лусия, където историята на Енрике служеше като отправна точка и придаваше лична нотка на един обширен политически репортаж, но знаеше много малко за нейния живот. Лусия му обясни, че бракът й с Карл ос Урсуа никога не съдържал истинска близост, но романтичната й природа или пък просто инерцията й попречили да вземе някакво решение. Двамата били две лутащи се същества в едно и също пространство, толкова далечни един на друг, че се разбирали добре, защото, за да се караш с някого, се изисква близост. Ракът щял да отключи края им като двойка, но този край всъщност се подготвял от години.

След смъртта на баба си Даниела замина за Маямския университет в Корал Гейбълс и Лусия започна френетична кореспонденция с нея по същия начин както с майка си, докато живееше в Канада. Дъщеря й с еуфория описваше новия си живот, очарована от водните обитатели и нетърпелива да изследва променливия океан; имаше обожатели от двата пола и невъзможна за условията на Чили свобода — там би й се наложило да търпи критичния надзор на едно непрощаващо общество. Един ден съобщи по телефона на родителите си, че не се определяла нито като мъж, нито като жена и че практикувала плуралистични любовни връзки. Карлос я попита дали имаше предвид сексуална разпуснатост и я предупреди, че е препоръчително да не разтръбява това в Чили, където малко хора биха я разбрали. „Виждам, че са преименували свободната любов. Това винаги се е проваляло и този път също няма да се получи“, изказа прогнозата си пред Лусия, след като затвори телефона.

Даниела прекъсна следването и сексуалните си експерименти, когато майка й се разболя. Годината 2010-а беше година на загуби и раздели за Лусия, дълги месеци по болници, умора и страх. Карлос я изостави, защото не му достигна смелост да стане свидетел на нейното опустошаване, както сам се изрази, изпълнен със срам, но и с решимост. Не пожела да види белезите, които се кръстосваха върху гърдите й, изпитваше атавистично отвращение към осакатеното същество, в което тя се превръщаше, и предостави отговорността да се грижи за нея на дъщеря им. Възмутена от поведението на баща си, Даниела се изправи срещу него с неочаквана рязкост; тя първа спомена развода като единствен благопристоен изход за двама души, които не се обичаха. Карлос обожаваше дъщеря си, но ужасът му пред физическото състояние на жена му бе по-силен от страха да не разочарова Даниела. Обяви, че си тръгва временно, за да живее в хотел, докато се успокои, тъй като напрежението у дома го разстройвало прекалено много и му пречело да работи. Отдавна беше навършил възраст за пенсия, но беше решил, че от офиса си щеше да иде направо в гробищата. Лусия и Карлос се разделиха с хладната учтивост, която характеризираше годините на тяхното съжителство, без враждебност и без обяснения. След по-малко от седмица Карлос нае апартамент и Даниела му помогна да се нанесе.

Първоначално Лусия почувства празнина след раздялата. Беше свикнала с емоционалното неприсъствие на мъжа си, но когато той си тръгна и физически тя имаше свободно време в излишък, къщата започна да й се струва огромна и ехото кънтеше в празните стаи; нощем чуваше стъпките на Карлос да рови в хладилника и водата да тече в банята му. Скъсването с установените навици и дребните ежедневни ритуали я караше да се чувства без опора и това се добавяше към тревогите през онези месеци, в които беше измъчена от лекарствата, предназначени да преборят болестта й. Усещаше се наранена, крехка, оголена. Даниела смяташе, че лечението бе унищожило имунитета на тялото и духа на майка й. „Не прави преглед на онова, което ти липсва, мамо, а на всичко, което имаш“, й казваше. Според нея това беше уникална възможност да излекува тялото и ума си, да се освободи от ненужния товар, да се изчисти от омраза, комплекси, лоши спомени, неосъществими копнежи и всякакъв друг боклук. „Откъде тази мъдрост, дъще?“, питаше я Лусия. „От интернет“, отвръщаше Даниела.

Карлос се изнесе толкова радикално, сякаш се бе преместил в най-отдалечения край на друг континент, въпреки че в действителност живееше на няколко преки от Лусия. Нито веднъж не се поинтересува за здравословното й състояние.

Лусия пристигна в Бруклин през септември 2015 година с надеждата, че промяната на средата щеше да й подейства стимулиращо. Беше изморена от рутината, време беше да разбърка картите на съдбата, може би щяха да й се паднат по-добри от досегашните. Очакваше Ню Йорк да бъде първата спирка от дълго околосветско пътешествие. Планираше да търси нови възможности и да пътува по света дотогава, докато й стигнеха силите и ограничените средства. Искаше да загърби загубите и болките от последните години. Най-тежка беше смъртта на майка й, която я засегна повече от развода и рака. Отначало усети напускането на мъжа си като предателски удар с меч, но скоро започна да гледа на него като на подарена свобода и спокойствие. Това усещане беше дошло преди няколко години и тя беше имала достатъчно време да се помири с миналото си.

Повече усилия й струваше да се възстанови от болестта, която в крайна сметка беше прогонила Карлос. От двойната мастектомия и месеците на химиотерапия и облъчване тя излезе слаба, с гола глава, без мигли и вежди, с посинели уши и с белези, но здрава и с добра прогноза. Присадиха й гърди импланти, които постепенно се надуваха, колкото повече мускулите и кожата отстъпваха, правейки им място; това беше болезнен процес, който тя изтърпя, без да се оплаква, подкрепяна от суетността. Всичко й се струваше за предпочитане пред плоското тяло, нашарено с белези от разрезите.

Преживяното през годината на болестта й вдъхна пламенно желание за живот, сякаш като награда за страданието бе открила философския камък, изплъзващата се от алхимиците субстанция, способна да превърне оловото в злато и да върне младостта. Страхът от смъртта тя беше загубила още преди, когато присъстваше на елегантното преминаване на майка си от живота в смъртта. Отново, както тогава, почувства неопровержимото присъствие на душата, тази първична същност, която нито ракът, нито каквото и да е друго можеха да засегнат. Каквото и да станеше, душата надделяваше. Представяше си своята възможна смърт като праг и изпитваше любопитство към онова, което щеше да я посрещне отвъд. Не се плашеше да пристъпи прага, но докато беше в този свят, желаеше да живее пълноценно, без никакви грижи, непобедима.

Лечебните процедури приключиха в края на 2010 година. В продължение на месеци си забраняваше да се поглежда в огледалото и носеше рибарска шапка нахлупена върху челото, докато Даниела не я изхвърли. Девойката тъкмо беше навършила двайсет години, когато поставиха диагнозата на майка й, и без колебание заряза следването и се прибра в Чили, за да е до нея. Лусия я молеше да не прави това, ала по-късно щеше да осъзнае, че присъствието на дъщеря й в това тежко изпитание беше абсолютно необходимо. Когато пристигна, почти не я позна. Даниела беше заминала през зимата — бледа и навлечена с дрехи госпожица, а се върна с цвят на карамел, с наполовина обръсната глава, а другата половина със зелени кичури, с шорти, космати крака и войнишки ботуши, готова да се грижи за майка си и да развлича другите болни в болницата. Появяваше се в залата и поздравяваше с целувка хората, които лежаха по леглата си, включени към бавните системи, вливащи им лекарствата на капки; разпределяше одеяла, здравословни десертчета, плодови сокове и списания.

Не беше изкарала и една година в университета, ала говореше, сякаш беше плавала по моретата с Жак-Ив Кусто сред синьоопашати русалки и потънали шхуни. Посвети пациентите в термина ЛПБТ — лесбийки, педерасти, бисексуални и транссексуални, разяснявайки им в подробности тънките разлики между отделните категории. Това беше новост сред младите в Съединените щати; в Чили никой, а още по-малко пациентите в тази зала на онкологията, не подозираше за съществуването на подобни неща. Информира ги, че тя била с неутрален или плаващ пол, защото човек не бил длъжен да приеме класификацията като мъж или жена, наложена от половите му органи, той можел да се самоопредели, както реши, и да промени мнението си, ако по-нататък друг пол му се сторел по-удобен. „Също като туземците от някои племена, които си променят името през различни етапи от живота си, защото името, дадено им по рождение, вече не ги представя“, добави като пояснение и още повече засили всеобщото изумление.

Даниела беше до майка си, докато се възстановяваше след операцията, в бавните и отегчителни часове на всяко вливане и в процеса на развода. Спеше до нея, готова да скочи от леглото, за да й помогне, когато имаше нужда; подкрепяше я с ръбатата си обич, със своите шеги, с подсилващите супи и със способността си да плава гладко в заплетената бюрокрация, с която се сблъскваха болните хора. Въпреки протестите й я заведе да си купи нови дрехи и й наложи разумна диета. А след като настани удобно баща си в новия му ергенски живот и се убеди, че майка й здраво се държеше на крака, се сбогува без много шум и си замина също толкова жизнерадостна, колкото бе пристигнала.

Преди болестта си Лусия водеше живот, който самата тя определяше като бохемски, а Даниела окачествяваше като нездравословен. Години наред беше пушила, не спортуваше, всеки ден изпиваше по две чаши вино на вечеря и похапваше сладолед за десерт, имаше килограми в излишък и я боляха коленете. Докато беше омъжена, се подиграваше на начина на живот на съпруга си. Тя започваше деня с кафе с мляко и два кроасана, които поглъщаше, докато се излежаваше и четеше вестник. В това време той изпиваше някаква гъста зелена течност с пчелен прашец и се придвижваше до офиса, тичайки като беглец, а там вярната му секретарка Лола го очакваше с чисти дрехи. На своята възраст Карлос Урсуа се поддържаше във форма и вървеше изправен като стрела. Тя започна да следва неговия пример с неохота благодарение на желязната взискателност на Даниела и резултатите скоро проличаха на кантара в банята и във възвърналата се жизненост, каквато не бе усещала от юношеските си години.

Лусия и Карлос се срещнаха година и половина по-късно, когато трябваше да подпишат документите за развода, който неотдавна бе законно разрешен в Чили. Все още беше много рано, за да бъде обявена Лусия за напълно излекувана, но тя беше възвърнала силите си и й бяха реконструирали гърдите. Косата й порасна побеляла и тя реши да я поддържа къса, разрошена и с естествения й цвят с изключение на няколко скандални кичура, които Даниела й боядиса, преди да замине за Маями. Когато я видя в деня на развода отслабнала с десет килограма, с момичешки гърди под деколтирана блуза и с фосфоресцентни коси, Карлос се сепна. На Лусия й се стори, че той бе по-издокаран от всякога, и усети искрица носталгия по изгубената любов, но тя мигом угасна. Всъщност не изпитваше нищо към него, само благодарност, че беше баща на Даниела. Каза си, че би й се отразило добре да усеща мъничко гняв към него, би било по-нормално, но дори това не й се удаде. От пламенната любов, която бе изпитвала в продължение на много години, не беше останала дори жаравата на разочарованието. Възстановяването й от болестта беше тежко, но толкова пълно, колкото и съвземането й от развода, и няколко години по-късно в Бруклин тя рядко си спомняше за този етап от живота си.

Хулиан се появи в живота й в началото на 2015 година, когато Лусия от няколко години се беше примирила с липсата на любов и мислеше, че романтичните й фантазии бяха пресъхнали в болничното легло по време на химиотерапията. Хулиан й доказа, че любопитството и желанието бяха възобновяеми природни ресурси. Ако майка й Лена беше жива, би предупредила Лусия колко смешна можеше да изглежда жена на нейната възраст с подобни претенции и вероятно с право, защото с всеки изминал ден шансовете за любов намаляваха и се увеличаваше евентуалността да стане за смях, но не би била напълно права, тъй като Хулиан се появи, за да й даде обич, когато най-малко очакваше. При все че тази любов приключи почти толкова бързо, колкото започна, тя й послужи, за да осъзнае, че в нея все още тлееше готова да се разгори жарава. Не биваше за нищо да съжалява. Изживяването и насладата си струваха.

Първото нещо, което забеляза у Хулиан, беше външността му — без да е грозен, не й се стори много привлекателен. Всички мъже, в които се бе влюбвала, и особено съпругът й, бяха красиви, но не защото такива ги беше избирала, а по някаква случайност. Хулиан беше най-доброто доказателство за нейната липса на предразсъдъци по отношение на грозните мъже, така обясни на Даниела. На пръв поглед той беше един обикновен чилиец от многото с лоша стойка, размъкнат, като че ли облечен във взети назаем дрехи, с торбести сукнени панталони и плетени елеци като някой дядо. Кожата му беше жълтозеленикава като на испанец южняк, каквито бяха неговите предци, посивяла коса, брада в същия цвят и меки ръце, които сякаш никога не бяха похващали работа. Но под вида му на претърпял поражение човек се криеше мъж с изключителен интелект и пламенен любовник.

Достатъчни бяха първата целувка и всичко, което последва в онази нощ, за да се отдаде Лусия на младежки каприз, напълно задоволен от Хулиан. Поне за известно време. През първите месеци Лусия гребеше с пълни шепи всичко онова, което й бе липсвало в брака; този любовник я накара да се чувства обичана и желана, с него се върна към бурната младост. Отначало Хулиан също се радваше на чувствеността и веселието, но скоро емоционалното обвързване го изплаши. Пропускаше да се яви на срещите, пристигаше със закъснение или звънеше в последния момент, за да се извини, че не можеше да дойде. Изпиваше допълнителна чаша вино и заспиваше по средата на недовършено изречение или между две милувки. Оплакваше се от липса на време за четене и от накърняване на социалния му живот, дразнеше го вниманието, което отделяше за Лусия. Продължаваше да е старателен любовник, загрижен повече да дава, отколкото да получава, но тя усети, че се колебаеше; не се отдаваше вече на любовта и саботираше връзката им. Лусия се беше научила да разпознава любовното разочарование още щом то надигнеше уродливата си глава и вече не го понасяше с надеждата, че нещо щеше да се промени, както през двайсетгодишния си брак. Имаше повече опит и по-малко време за губене. Разбра, че трябваше да си тръгне, преди Хулиан да е сторил това, при все че много щяха да й липсват неговото неизчерпаемо чувство за хумор, игрите на думи, удоволствието да се събужда отмаляла в леглото до него, знаейки, че една прошепната дума или разсеяна милувка бяха достатъчни, за да се прегърнат отново. Скъсването се осъществи без драми и те си останаха приятели.

— Реших да дам почивка на разбитото си сърце — оповести на Даниела по телефона с тон, който не й се получи шеговит, както искаше, а полуразплакан.

— Какви са тези превземки, мамо. Сърцето не се чупи като яйце. А дори да беше яйце, нима не е по-добре да бъде счупено, за да се излеят чувствата? Това е цената на един добре изживян живот — отвърна безпардонно дъщеря й.

Няколко месеца по-късно в Бруклин Лусия я връхлиташе от време на време известна носталгия по Хулиан, но подобно на лек сърбеж по кожата, който не успяваше да я натъжи. Би ли могла да изживее друга любов? Не в Съединените щати, си мислеше, не беше типът жена, която привличаше американците, какво по-добро доказателство от безразличието на Ричард Боумастер. Не си представяше прелъстяване без хумор, ала чилийската ирония се оказваше непреводима и дори открито обидна за тези северняци. Англичанинът има коефициент на интелигентност колкото шимпанзе, каза на Даниела. Смееше се от все сърце единствено с Марсело — на късите му крачета и муцунка на лемур; това животинче си позволяваше да е самовлюбено и мрънкаше като съпруг.

Тъгата от раздялата с Хулиан се прояви в криза от бурсит в бедрата. Прекара няколко месеца с обезболяващи и с патешка походка, но отказа да иде на лекар, уверена, че възпалението щеше да премине, когато се излекуваше от мъката. Точно така стана. Пристигна на летището в Ню Йорк, накуцвайки. Ричард Боумастер очакваше да посрещне енергичната и весела колежка, която познаваше, но пред него застана някаква непозната с тромави ортопедични обувки и бастун, която издаваше звук на ръждясала брава, докато ставаше от стола. Ала няколко седмици по-късно я видя без бастун и с модерни ботуши. Нямаше как да отгатне, че чудото се дължеше на кратко завръщане на Хулиан.

През октомври, месец след настаняването на Лусия в мазето, Хулиан пристигна в Ню Йорк за някаква конференция и прекараха заедно великолепна неделя. Закусиха в „Льо пен котидиен“, разходиха се из Сентръл Парк бавно, защото тя си влачеше краката, и отидоха, хванати за ръка, на сутрешното представление на един мюзикъл в Бродуей; вечеряха в малък италиански ресторант с бутилка от най-хубавото кианти и пиха за своето приятелство. Съучастничеството им си оставаше свежо както в първия ден, без усилие възстановиха кодирания си език и двусмислените намеци, които само те двамата можеха да разберат. Хулиан се извини, че я бе накарал да страда, но тя съвсем искрено му отвърна, че дори не си спомняше за това. В онази сутрин, когато се срещнаха пред няколко големи чаши кафе с мляко и пресен хляб, Хулиан предизвика у нея своеобразна празнична топлота, желание да вдъхне мириса на косата му, да оправи яката на якето му и да му подскаже да си купи панталон по мярка. Нищо повече. Там, в италианския ресторант, под стола остана забравен и ненужен бастунът й.

Ричард и Лусия

На север от Ню Йорк

В пет следобед, когато, уморени и изцапани с кал и сняг, Лусия и Ричард се върнаха при Евелин в къщурката, след като бяха бутнали колата в езерото, навън цареше ранната зимна тъмнина, нюансирана тук и там с блясъка на луната. Връщането се оказа по-бавно, отколкото бяха планирали, защото субаруто поднесе и се заби в купчина сняг. Отново се наложи да пуснат в действие лопатата, за да разчистят снега около колелата, след това откъснаха няколко борови клони и ги подложиха на земята. Ричард даде назад и при втория опит колата се задави, но помръдна, гумите влязоха в сцепление с клоните и те успяха да се измъкнат от засядането.

Междувременно се беше стъмнило, следите не се виждаха по пътеката и трябваше да карат напред, отгатвайки посоката. Загубиха пътеката няколко пъти, но за техен късмет Евелин не беше изпълнила инструкциите и беше поставила газена лампа при входа, така че колебливата светлина ги ориентира в последната отсечка.

Вътре в колибата се почувстваха уютно като в гнездо след изживяното приключение, при все че печките едва успяваха да затоплят и студът се промъкваше през цепнатините между старите дъски. Ричард знаеше, че той беше виновен за лошото състояние на това примитивно жилище; двете години, през които бе стояло затворено, го бяха развалили като за цял век. Каза си, че всеки сезон ще идва да проветрява и да поправя къщата, за да не го обвини Орасио в небрежност, когато се върнеше. Небрежност. Тази дума го караше да изтръпва.

Предвид снега и мрака решиха да изоставят първоначалния план да отседнат в хотел; освен това им се стори неподходящо да се разхождат с Катрин Браун в багажника на субаруто повече от необходимото. Подготвиха се да прекарат нощта на въпросния понеделник възможно най-топло загърнати; колкото до трупа, те бяха спокойни, той щеше да си стои замразен. Бяха изживели толкова напрежение през изминалия ден, че решиха да отложат въпроса за Катрин и да се развлекат през остатъка от вечерта с игра на монополи, която децата на Орасио бяха оставили там. Ричард им обясни правилата. За Евелин принципът на закупуване и продажба на имоти, натрупване на ресурси, владеене на пазара и тласкане на конкуренцията към банкрут беше напълно непонятен. Лусия се оказа по-лош играч и от Евелин и двете бяха безпощадно победени, Ричард стана накрая милионер, ала победата му бе недостойна и го остави с усещането, че бе извършил измама.

Криво-ляво импровизираха вечеря с остатъка от магарешката храна, напълниха печките с гориво и нагласиха спалните чували върху трите легла в детската стая, щяха да спят всички там, за да използват и двете печки в едно помещение. Не разполагаха с чаршафи, а одеялата миришеха на влага. Ричард си отбеляза, че при следващото си посещение трябваше също да подмени дюшеците, където може би бяха намерили подслон дървеници или гризачи. Свалиха си ботушите и легнаха с дрехи; нощта щеше да е дълга и студена. Евелин и Марсело мигом заспаха, но Лусия и Ричард си говориха чак до след полунощ. Трябваше всичко да си кажат в този деликатен етап, когато изследваха близостта. Разказваха си тайни, представяйки си чертите на другия в мрака, и двамата като пленници в пашкулите си, с долепени легла, толкова близо един до друг, че би било достатъчно и най-лекото намерение, за да започнат да се целуват.

Любов, любов. До вчера Ричард съчиняваше непохватни диалози с Лусия, а сега в главата му се блъскаха изпълнени с чувство стихове, които никога нямаше да се осмели да напише. Да й каже например колко я обича, колко й е благодарен, че се е появила в живота му. Беше пристигнала лека отдалеч, довеяна от вятъра на щастливата съдба и ето я тук, толкова наблизо в леда и снега, с обещание в черничевите си очи. Лусия го откри, обсипан с невидими белези, а той на свой ред ясно долавяше фините разрези, с които животът я бе белязал. „Любовта винаги ми се е удавала наполовина“, му беше доверила тя веднъж. Това беше свършило. Той щеше да я обича безгранично, всеотдайно. Желаеше да я закриля и да я направи щастлива, за да не си тръгне тя никога, за да са заедно тази зима и пролетта, и лятото, и завинаги, за да сподели с нея пълно разбирателство и най-дълбока близост, дори най-съкровената, за да я впише в своя живот и в своята душа. Всъщност знаеше много малко за Лусия и още по-малко за себе си, но нищо нямаше значение, стига тя да отвърнеше на любовта му; тогава щяха през остатъка на живота си да се откриват взаимно, да израстват и остаряват заедно.

Никога не си беше представял, че такава безразсъдна любов като онази, която бе изпитвал в младостта си към Анита, можеше отново да го завладее. Вече не беше мъжът, обичал Анита, усещаше, че му се бяха появили крокодилски люспи, видими в огледалото и тежки като броня. Засрами се, че бе живял, бранейки се от разочарованието, от страха да не бъде изоставен или измамен, или че отново можеше да страда така, както го беше накарала да страда Анита; изплашен от самия живот, затворен за страхотното приключение на любовта. „Не искам да продължавам с този полуживот, не желая да бъда толкова страхлив мъж, искам да ме обичаш, Лусия“, призна й той в тази необикновена нощ.

Когато през 1992 година Ричард Боумастер се яви на новата си работа в Нюйоркския университет, приятелят му Амадо-Кастро се изненада от промяната във външния му вид. Няколко дни преди това той бе посрещнал на летището един неспретнат и не на себе си пиян мъж и се бе разкаял, задето бе настоял да го доведе във факултета. Възхищаваше му се, докато и двамата бяха студенти и после начинаещи професионалисти, но много години бяха изминали оттогава и междувременно Ричард беше пропаднал. Смъртта на двете му деца го беше ранила в душата, както и Анита. Интуицията му подсказваше, че в крайна сметка щяха да се разделят, смъртта на дете разкъсва връзката в една двойка, малцина преживяват такова изпитание, а те бяха загубили две деца. Към тази трагедия се добавяше и ужасът, че виновник за злополуката с Биби беше самият Ричард. Орасио дори не можеше да си представи подобна вина; ако нещо такова се случеше с някое от децата му, той би предпочел да умре. Страхуваше се, че приятелят му щеше да се окаже неспособен да поеме академичната длъжност, ала Ричард пристигна безупречен, избръснат, с прясно подстригана коса, с подобаващ сив летен костюм и вратовръзка. Дъхът му миришеше на алкохол, но нито в поведението му, нито в мислите се усещаше влиянието на питието. От първия ден си заслужи уважение.

Двойката се настани в един от апартаментите за преподаватели близо до Уошингтън Скуеър Парк на единайсетия етаж. Апартаментът беше малък, но с добро разпределение, мебелите функционални, а местоположението много подходящо, на десет минути пеш от работата на Ричард. Когато пристигнаха, Анита прекрачи прага със същия вид на автомат, който имаше от месеци, и седна до прозореца да гледа мъничкото късче небе между високите околни сгради, докато съпругът й разтоварваше багажа, разопаковаше и правеше списък с провизии, за да иде на пазар. Това беляза тона на тяхното краткотрайно съжителство в Ню Йорк.

— Предупредиха ме, Лусия. Предупредиха ме семейството на Анита и психиатърът в Бразилия. Състоянието й беше много лабилно, как можах да не обърна внимание? Смъртта на децата я съсипа.

— Било е злополука, Ричард.

— Не. Бях прекарал нощта в компания, връщах се замаян от секс, кокаин и алкохол. Не беше злополука, а престъпление. И Анита знаеше това. Намрази ме. Не ми позволяваше да я докосвам. Когато я заведох в Ню Йорк, аз я откъснах от семейството й, от родината й; тук се носеше по течението, не познаваше никого, не говореше езика, беше напълно отчуждена от мен, а аз бях единственият способен да й помогне човек. Предадох я всячески. Не помислих за нея, а само за себе си. Исках да напусна Бразилия, да избягам от семейство Фариня, да започна професионалната си кариера, която бях отлагал прекалено дълго. На възрастта си тогава можех да съм доцент. Започнах много късно и си поставих за цел да наваксам, да уча, да преподавам и най-вече да публикувам. От самото начало разбрах, че се бях озовал на перфектното за мен място, но докато аз се перчех в залите и коридорите на университета, Анита прекарваше дните мълчаливо до прозореца.

— Разполагаше ли с психиатрична помощ? — го попита Лусия.

— Такава услуга беше възможна и съпругата на Орасио предложи да я придружи и да й помогне в бюрократичните формалности по осигуровката, но Анита не пожела.

— Ти какво направи?

— Нищо. Продължих да се занимавам със своите си неща и дори играех скуош, за да се поддържам във форма. Анита седеше затворена в апартамента. Не знам какво е правила по цял ден, предполагам, че е спала. Дори не вдигаше телефона. Баща ми ходеше да я види, носеше й сладки, опитваше се да я изведе на разходка, но тя дори не го поглеждаше, мисля, че го мразеше, защото беше мой баща. Един уикенд дойдох с Орасио в тази къща и я оставих сама в Ню Йорк.

— Пиел си много по онова време — заключи Лусия.

— Много. Прекарвах вечерите по барове. Държах бутилка в чекмеджето на бюрото си, никой не подозираше, че в чашата ми имаше джин или водка вместо вода. Смучех ментолови таблетки за дъха. Смятах, че не ми личи, че издържам на пиене като вол, всички алкохолици се лъжат така, Лусия. Беше есен и площадката пред сградата беше покрита с жълти листа… — каза Ричард шепнешком с пресеклив глас.

— Какво стана, Ричард?

— Дойде един полицай да ни съобщи, тъй като в тази къща тук никога не е имало телефон.

Лусия дълго чака, без да прекъсва приглушения плач на Ричард, без да извади ръката си от спалния чувал, за да го докосне, без да се опита да го утеши, защото разбра, че не съществуваше утеха за този спомен. Знаеше най-общо за случилото се с Анита от слухове и коментари между колегите в университета и отгатна, че Ричард за пръв път говореше за това. Почувства се дълбоко развълнувана, че точно пред нея той правеше тази разкъсваща изповед, че точно тя ставаше свидетел на този пречистващ плач. Познаваше от опит, пишейки и говорейки за съдбата на брат си Енрике, удивителната лечебна сила на думите, на споделената болка и на откритието, че и други бяха платили своята дан; животите си приличаха и чувствата бяха еднакви.

Беше се хвърлила с Ричард в приключение отвъд познатия и сигурен терен по принуда, заради Катрин Браун, и в тази авантюра те постепенно взаимно се опознаваха. В несигурността се раждаше истинската близост между тях. Лусия затвори очи и се помъчи да достигне до Ричард с мисълта си, да накара енергията си да премине малкото сантиметри, които ги деляха, и да го обгърне със своето съчувствие, както толкова пъти бе правила с майка си през последните седмици на нейната агония, за да смекчи скръбта й, а също и своята.

Предишната вечер тя се пъхна в леглото на Ричард, за да види как се чувстваше до него. Имаше нужда да го докосне, да вдъхне мириса му, да усети неговата енергия. Според Даниела, когато човек спеше с някого, енергиите се съчетаваха и това можеше да обогати и двамата или пък да се окаже много отрицателно за по-слабия. „Добре че не спеше в едно легло с баща ми, защото щеше да изпепели аурата ти“, й бе казала Даниела. Да спи до Ричард, въпреки че това се случи, когато той беше болен и в легло, гъмжащо от бълхи, й подейства дълбоко успокояващо. Изпита увереност, че този мъж беше за нея, интуитивно го чувстваше от известно време, може би още преди да пристигне в Ню Йорк, и затова беше приела поканата му, но се парализира от привидната му студенина. Ричард беше възел от противоречия и би бил неспособен да направи първата крачка, тя трябваше да го завладее с щурм. Съществуваше възможност да я отблъсне, но това нямаше да е толкова страшно, беше преодолявала и по-големи мъки и затова си струваше да опита. Оставаха им още няколко години живот и може би щеше да успее да го убеди да им се насладят заедно. Сянката на рецидивиращ рак тегнеше над нея, имаше само своето безценно и краткотрайно настояще. Искаше да се възползва от всеки ден, защото дните бяха преброени и със сигурност бяха по-малко, отколкото очакваше. Нямаше време за губене.

— Беше паднала до скулптурата на Пикасо — каза Ричард. — Посред бял ден. Видели я изправена на прозореца, видели я да скача, видели я да се сгромолясва на паважа сред листата. Аз убих Анита, както убих Биби. Виновен съм, защото пиех, бях небрежен, защото ги обичах много по-малко, отколкото заслужаваха.

— Вече е време да си простиш, Ричард, от много време изкупваш вината си.

— Повече от двайсет години. И още помня как целунах Анита, преди да я оставя сама със скръбта й, целувката ми едва я докосна, защото тя отблъсна лицето ми.

— Това са много години със зима в душата и заключено сърце, Ричард. Това не е живот. И предпазливият мъж от всички тези години не си ти. През последните дни, когато напусна удобствата, в които се беше окопал, ти можа да откриеш кой си всъщност. Може би е болезнено, но всичко е за предпочитане пред това да съществуваш под упойка.

В упражненията по медитация, които го държаха настрана от алкохола в продължение на години, Ричард се бе опитал да научи основите на дзен будизма, да се фокусира в сегашния миг, да започва отново с всяко вдишване, но способността да изпразва ума си му убягваше. Животът му не беше низ от отделни мигове, беше заплетена история, променящ се, хаотичен, несъвършен килим, който беше тъкал ден по ден; настоящето му не представляваше бял екран, а беше претъпкано с образи, сънища, спомени, срам, вина, самота, болка, с цялата му прогнила действителност, му обясни Лусия шепнешком в онази нощ.

— Но в този момент идваш ти и ми позволяваш да скърбя за сполетелите ме загуби, да се смея на непохватността си и да плача като момче.

— Време беше, Ричард. Стига си се терзал в мъките на миналото. Единственият лек срещу толкова много страдание е любовта. Не земното притегляне, а спойващата сила на любовта държи света в равновесие.

— Как съм живял толкова години сам и откъснат? Задавам си този въпрос от няколко дни.

— Правил си го от чиста глупост. Виж само как си си губил времето и живота. Няма как да не си разбрал, че те обичам, нали? — разсмя се тя.

— Не разбирам как можеш да ме обичаш, Лусия. Аз съм най-обикновен тип, ще ти е скучно с мен. А и нося смазващия товар на моите грешки и пропуски, чувал с камъни.

— Това не е никакъв проблем. Имам мускули да нарамя твоя чувал, да го изхвърля в замръзналото езеро и да го накарам да изчезне завинаги при лексуса.

— За какво съм живял, Лусия? Преди да умра, трябва да установя за какво съм на този свят. Вярно е това, което казваш, толкова дълго съм живял като под упойка, че не знам откъде да започна да живея отново.

— Ако ми позволиш, мога да ти помогна.

— Как?

— Човек започва с тялото си. Предлагам ти да съединим спалните чували и да спим прегърнати. Аз имам нужда от това точно колкото и ти, Ричард. Искам да ме прегърнеш, да се чувствам сигурна и на топло. Докога ще се лутаме слепешката, плахи, очаквайки другият да направи първата крачка? Стари сме за това, но може би все още сме млади за любов.

— Сигурна ли си, Лусия? Не бих могъл да понеса…

— Сигурна? В нищо не съм сигурна, Ричард! — прекъсна го тя. — Но можем да опитаме. Кое е най-лошото, което може да ни се случи? Да страдаме? Да не се получи?

— Нека не допускаме тази възможност, не бих могъл да понеса.

— Изплаших те… Извинявай.

— Не! Напротив, ти ми прости, че по-рано не ти казах какво чувствам. То е толкова ново, толкова неочаквано, че не знам какво да правя, но ти си много по-силна и наясно от мен. Ела, прехвърли се на това легло и да се любим.

— Евелин е на половин метър разстояние, а аз съм малко шумна. Ще трябва да почакаме, но междувременно може да се прегърнем.

— Знаеш ли, че тайничко разговарям с теб като лунатик? Че във всеки момент си представям, че си в прегръдките ми. От толкова време те желая…

— Изобщо не ти вярвам. Забеляза ме за пръв път снощи, когато насила се пъхнах в леглото ти. Преди не ми обръщаше внимание — разсмя се тя.

— Радвам се, че го направи, дръзка чилийке — каза той и се пресегна, за да я целуне.

Обединиха спалните чували върху едното легло, затвориха циповете им и се прегърнаха, както си бяха облечени, с неочаквано отчаяние. Това е всичко, което Ричард щеше да си спомня ясно по-късно, останалото от тази вълшебна нощ щеше да остане завинаги в пълна мъгла. Лусия обаче го увери, че бе запомнила и най-малките подробности. През следващите дни и години тя малко по малко щеше да му ги разказва, всеки път по различен начин и все по-дръзки до неправдоподобност, защото нямаше как да са изпълнили такива акробатики, каквито тя твърдеше, без да събудят Евелин. „Точно така беше, нищо че не вярваш; може Евелин да се е правила, че спи, и да ни е шпионирала“, не отстъпваше тя. Ричард предположи, че се бяха целували много и дълго, че се бяха съблекли оплетени в тесните спални чували, че взаимно се бяха изследвали, доколкото беше възможно, без да вдигат и най-малък шум, тихи и възбудени като юноши, правещи любов скришом в някой тъмен ъгъл. Спомняше си — това да, — че тя се покачи върху него и той можа да я обходи с двете си ръце, изненадан от гладката й и топла кожа, от това тяло, което едва съзираше на треперливия пламък на свещта, по-слабо, покорно и младо, отколкото се отгатваше, когато беше облечена. „Тези гърди на хористка в девически хор са мои, Ричард, струваха ми доста скъпо“, му каза Лусия в ухото, едва сдържайки смеха си. Това беше най-хубавото в нея, този смях като бистра вода, която го измиваше отвътре и отнасяше съмненията му все по-далеч.

Лусия и Ричард се събудиха във вторник със свенливата светлина на утрото и в меката топлота на спалните чували, където бяха прекарали цялата нощ окопани във възел от крака и ръце, сплетени до такава степен, че не можеше да се определи къде започваше единият и къде завършваше другият, дишайки в такт и изпълнени с усещане за комфорт в любовта, която започваха да откриват. Убежденията им и предпазливостта, които ги бяха задържали дотогава, рухваха пред чудото на истинската близост. Като подадоха глави, ги лъхна студът в къщата. Печките бяха угаснали. Ричард първи събра смелост да се откъсне от тялото на Лусия и да се срещне с деня. Увери се, че Евелин и кучето продължаваха да спят, и преди да стане, използва няколко мига, за да целуне Лусия, която мъркаше до него. Сетне се облече, сипа гориво в печките, сложи вода да заври върху котлона, направи чай и го сервира на жените, които го изпиха в леглата си, а той изведе Марсело да се ободри на свеж въздух. Подсвиркваше си.

Денят се очертаваше лъчезарен. Бурята се беше превърнала в лош спомен, снегът беше засипал света с разбит като за целувки белтък, а леденият ветрец довяваше невъзможно ухание на гардении. Когато слънцето изгря, прояснилото се най-сетне небе засия синьо като незабравки. „Прекрасен ден за твоето погребение, Катрин“, промърмори Ричард. Беше весел, изпълнен с енергия като малко паленце. Това щастие беше толкова ново, че нямаше име. Внимателно го изследваше, едва го докосваше и се отдръпваше, изпитвайки девствените територии на сърцето си. Въобразил ли си беше среднощните изповеди? Черните очи на Лусия толкова близо до неговите? Може би беше измислил нейното тяло в ръцете си, слетите устни, насладата, страстта и умората в сватбеното легло от два спални чувала, прегърнати, в това нямаше съмнение, защото само така би могъл да поеме спящия й дъх, предизвикателната й топлина, картините от своя сън. Отново се запита дали това беше любов, тъй като беше различно от изгарящата страст по Анита, това чувство беше като топъл пясък на облян в слънце плаж. Може би това деликатно и уверено удоволствие представляваше същността на зрялата любов? Щеше да разбере, имаше време. Върна се в къщурката с Марсело в ръце, не преставайки да си подсвирква.

Провизиите им се бяха свели до жалки остатъци и Ричард предложи да отидат до най-близкото село да закусят и оттам да продължат към Райнбек. От язвата нямаше и помен. Лусия им беше обяснила, че в Института „Омега“ през седмицата работеше персонал по поддръжка, но с малко повече късмет този вторник нямаше още никой да е дошъл заради неотдавнашното лошо време. Пътят щеше да е разчистен и щеше да им отнеме между три и четири часа да изминат разстоянието — нямаше защо да бързат. Недоволствайки заради студа, Лусия и Евелин се измъкнаха от чувалите и му помогнаха да разтреби и заключи къщата.

Евелин, Ричард, Лусия

Райнбек

Докато пътуваха в лишеното от отопление и с два полуотворени прозореца субару, навлечени като арктически изследователи, Ричард разказа на жените, че преди няколко месеца поканил да изнесат лекция във факултета двама експерти по въпросите на трафика на нелегални работници. С това се занимаваха Франк Лерой и Иван Данеску според думите на Евелин. Нищо ново, каза Ричард, предлагане и търсене съществуват още от официалното премахване на робството, но никога този бизнес не е бил толкова доходен, както сега; златна мина, съпоставима единствено с търговията с наркотици и оръжие. Колкото по-сурови са законите и затегнат граничният контрол, толкова по-ефективна и безмилостна е организацията, толкова повече печелят агентите, както сами назовават себе си трафикантите. Ричард предполагаше, че Франк Лерой свързваше трафикантите с клиенти в Съединените щати. Типове като него не цапаха ръцете си, не виждаха лицата и не знаеха историите на мигрантите, които попадаха като роби в земеделието, производствата, индустрията и публичните домове. За него те бяха бройки, анонимен товар, който трябваше да бъде превозен, продаваха се по-евтино и от животни.

Лерой поддържаше фасада на мъж с благопристоен бизнес. Офисът му в Манхатън се намираше на самия булевард „Лексингтън“ според разказа на Евелин и оттам той ръководеше бизнеса си с клиенти, готови да наемат роби; изграждаше приятелства с политици и отзивчиви управници, переше пари и решаваше правни проблеми, когато изникнеха. По същия начин както беше доставил документ за самоличност като член на племе на Евелин Ортега, той можеше да осигури фалшиви документи за самоличност на подходяща цена, но жертвите на трафик на хора нямаха нужда от тях, те съществуваха под радара, невидими, държани в мълчание, в сянката на свят без закони. Комисионата му вероятно бе висока, ала тези, които работеха мащабно с подобни товари, я плащаха, за да си купят безопасност.

— Мислиш ли, че Франк Лерой действително планира да убие жена си и детето си, както ти е казала Шерил? Или става дума просто за заплахи? — Ричард попита Евелин.

— Госпожата се страхува от него. Смята, че може да инжектира свръхдоза инсулин на Франки или да го удуши.

— Този мъж трябва да е чудовище, щом жена му си мисли такива неща за него! — възкликна Лусия.

— И смята също, че госпожица Катрин се е готвела да му помогне.

— Това възможно ли е според теб, Евелин?

— Не.

— Каква ли причина би имал Франк Лерой, за да убие Катрин? — попита Ричард.

— Например, ако Катрин е разбрала нещо за него и го е шантажирала… — изказа предположение Лусия.

— Госпожицата беше бременна в третия месец — ги прекъсна Евелин.

— Така ли! Това е страхотна изненада, Евелин. Защо не ни каза по-рано?

— Опитвам се да не разпространявам клюки.

— От Лерой ли беше бременна?

— Да. Госпожица Катрин ми каза. Госпожа Лерой не знае.

— Може Франк Лерой да я е убил, защото тя го е преследвала, при все че подобен мотив изглежда доста неубедителен. Може пък да е било случайно… — подметна Лусия.

— Трябва да се е случило в четвъртък вечер или в петък сутрин, преди да отиде във Флорида — каза Ричард. — Това означава, че Катрин е починала преди четири дни. Ако температурите не бяха минусови…

Пристигнаха в Института „Омега“ около два следобед. Лусия им беше описала пищна природа, гора с много храсти, иглолистни дървесни видове и стари дървета, ала на много от тях листата бяха опадали и пътеката не беше толкова закътана, колкото очакваха. Ако имаше наблюдение или персонал по поддръжка, лесно можеха да бъдат забелязани, но решиха да поемат риска.

— Това е огромна площ. Сигурна съм, че ще намерим идеално място, където да оставим Катрин — каза Лусия.

— Има ли видеонаблюдение? — попита Ричард.

— Не. За какво са им камери на подобно място? Тук няма какво да се краде.

— Радвам се. А след това какво ще правим с теб, Евелин? — попита Ричард с бащински тон, с какъвто се обръщаше към нея от два дни насам. — Трябва да ти осигурим безопасност от Лерой и полицията.

— Обещах на баба, че така както съм си тръгнала, по същия начин ще се завърна — каза момичето.

— Но ти си заминала, бягайки от „Салватруча“. Как ще се върнеш в Гватемала? — каза Лусия.

— Това беше преди осем години. Обещанието си е обещание.

— Мъжете, които са убили братята ти, са мъртви или в затвора, най-вероятно. Никой не живее толкова дълго в тази банда, но в твоята страна продължава да има много насилие, Евелин. Въпреки че никой не си спомня вече за отмъщението към твоето семейство, едно младо и красиво момиче като теб е много уязвимо. Разбираш, нали?

— Евелин се излага на опасност и тук — намеси се Ричард.

— Не мисля, че ще я арестуват, защото пребивава нелегално. Има единайсет милиона имигранти в същото положение — отвърна Лусия.

— Рано или късно ще открият трупа на Катрин и ще започне подробно разследване, свързано със семейство Лерой. При аутопсията ще видят, че е била бременна и с ДНК тест може да бъде доказано, че е било от Франк Лерой. Ще научат за изчезването на колата и на Евелин.

— Затова трябва да отиде на възможно най-отдалечено място, Ричард — каза Лусия. Ако я намерят, ще я обвинят, че е откраднала автомобила, и могат да я свържат със смъртта на Катрин.

— В такъв случай и тримата сме загубени. Съучастници сме в укриване на доказателства, и то не какви да е, а труп, от който сме се отървали.

— Ще ни е нужен добър адвокат — отбеляза Лусия.

— Нито един адвокат, колкото и гениален да е той, не би могъл да ни измъкне от това задънено положение. Хайде, Лусия, изплюй камъчето. Сигурен съм, че вече имаш план.

— То е само идея, Ричард… Най-важното е да осигурим безопасност за Евелин, така че нито Лерой, нито полицията да я намерят. Снощи се обадих на дъщеря си и на нея й хрумна, че Евелин може да потъне в Маями, където живеят милиони латиноамериканци и работа има в излишък. Може да остане там, докато нещата се уталожат, и когато сме сигурни, че никой не я търси, ще може да се върне при майка си в Чикаго. Междувременно Даниела е готова да я подслони в апартамента си.

— Нима възнамеряваш да замесиш и Даниела в това! — възкликна скандализиран Ричард.

— Защо не? Даниела обожава приключенията и когато разбра в какво сме се забъркали, съжали, че не е тук, за да помогне. Сигурна съм, че и баща ти би направил същото.

— По телефона ли разказа на Даниела?

— По уотсап. Успокой се, човече, никой не подозира за нас, нямат причина да следят джиесемите ни. А и с уотсап няма проблем. След като оставим Катрин, ще качим Евелин на самолет за Маями. Даниела ще я чака.

— Самолет ли?

— Може да лети в страната с картата си на член на племе, но ако това е рисковано, можем да я пуснем с автобус. Пътуването е дълго, ден и половина, струва ми се.

Влязоха в Института „Омега“ откъм Лейк Драйв и минаха покрай административните сгради сред бял, напълно тих и пуст пейзаж. Никой не се беше вясвал тук от началото на бурята, пътят не беше разчистван с машини, но слънцето беше разтопило голяма част от снега, който течеше в мръсни потоци. Нямаше пресни следи от превозно средство. Лусия ги заведе на игрището, защото си спомняше, че там имало сандък, в който прибирали топките, и размерът му бил подходящ, за да сложат в него тялото — там то щяло да е запазено от койоти и други хищници. На Евелин обаче й се стори светотатство да вкарат Катрин в сандък за топки.

Продължиха до брега на тясно и продълговато езеро, което Лусия беше преплавала с каяк по време на посещенията си в Института. То беше заледено и не се осмелиха да стъпят върху леда. Ричард знаеше колко е трудно на око да се отгатне дебелината му. На брега имаше навес, ботуши и кей. Ричард предложи да завържат за решетката на субаруто някое леко кану и да карат по тесния път по протежение на езерото, търсейки отдалечено място. Биха могли да оставят Катрин в кануто на отсрещния бряг, покрита с брезент. След няколко седмици, когато ледът започнеше да се топи, кануто щеше да заплава в езерото и Катрин щеше да бъде открита. „Погребение във водата е поетично, като викингска церемония“, добави.

Ричард и Лусия се опитваха да освободят веригата на едно от канутата, когато Евелин ги спря с вик и посочи групичка дървета наблизо.

— Какво има? — възкликна Ричард, който си помисли, че беше видяла пазач.

— Ягуар! — на свой рид възкликна Евелин, загубила ума и дума.

— Не може да бъде, Евелин. Тук няма такива животни.

— Аз нищо не виждам — каза Лусия.

— Ягуар! — повтори момичето.

Тогава им се стори, че видяха в бялата гора силуета на голям, жълтеникав звяр, който се обърна на сто и осемдесет градуса и изчезна с един скок по посока на градините. Ричард ги увери, че е можело да бъде само елен или койот. В този район никога не бе имало ягуари, а ако е имало други едри животни от семейство котки като пуми и рисове, те са били избити преди повече от един век. Видението беше толкова мигновено, че и двамата се усъмниха в съществуването му, ала преобразена, Евелин тръгна по следите на предполагаемия ягуар, сякаш не стъпваше по земята, лека, ефирна, мъничка. Не посмяха да я викат, за да не би някой да ги видеше, и я последваха, стъпвайки като пингвини, за да не се пързалят върху финия слой сняг.

Евелин премина, носейки се с ангелски криле по пътя, покрай административните офиси, магазина, книжарницата и кафенето, продължи и после повървя по протежение на библиотеката и конферентната зала, оставяйки зад гърба си обширната столова. Лусия помнеше института в разгара на сезона зелен и отрупан с цветя, с пъстрогърдести птички и златисти катерички; с посетители, движещи се като в камера на забавен ход в сдържания танц на тай чи в градината; с курсисти, придвижващи се от една зала в друга и от една лекция в друга с индийски поли и монашески сандали; с наскоро излезли от пубертета служители, миришещи на марихуана, в електромобили, натоварени с чанти и кашони. Зимният пейзаж беше тъжен и красив, фантасмагоричната белота подсилваше впечатлението за безбрежност. Сградите бяха затворени, а прозорците заковани с дървени капаци, без признак на живот, сякаш никой не беше пребивавал тук от петдесет години. Снегът поглъщаше шумовете в природата и скърцането на ботушите, те вървяха след Евелин, както се върви насън, без звук. Денят беше ясен и беше още рано, но им се струваше, че бяха обвити в театрална мъгла. Евелин задмина съблекалните и пое наляво по пътека, която отвеждаше при стръмна каменна стълба. Изкачи се по стъпалата без колебание и без да обръща внимание на леда, сякаш знаеше точно къде отива, а двамата й спътници я следваха с мъка. Отминаха замръзнала чешма и един каменен Буда и се озоваха на върха на хълм със светилище, дървен храм в японски стил, квадратен, обточен с покрити тераси, духовното сърце на общността.

Разбраха, че това бе мястото, избрано от Катрин. Евелин Ортега нямаше как да знае, че там се намираше светилището, а в снега липсваха следи от животното, което тя единствена бе видяла. Безполезно беше да търсят обяснение и както в толкова други моменти Лусия се предаде пред загадката. Ричард се усъмни за няколко мига в разума си, но после сви рамене и също се предаде. В последните два дни беше загубил доверие в онова, което смяташе, че знае, и в илюзията, че нещата бяха под контрол; беше приел, че знаеше много малко и още по-малко неща бяха под негов контрол, ала тази несигурност вече не го плашеше. В онази нощ на изповеди Лусия му беше казала, че животът винаги се разпорежда с нас, но го прави по-добре, когато не му оказваме съпротива. Водена от непогрешима интуиция или от призрака на избягал от потайна джунгла ягуар, Евелин ги бе отвела без колебание до свещеното място, където Катрин щеше спокойно да почива, закриляна от добри духове, докато се подготвеше да продължи последното си пътуване.

Евелин и Лусия изчакаха под покрива на терасата, седнали на пейка до две изкуствени езерца, които през лятото даваха подслон на тропически риби и на лотосови цветове, а в това време Ричард отиде да докара колата. Имаше стръмен път за автомобили по поддръжка и градинарство, който снабденото със зимни гуми и притежаващо повишена проходимост субару успя да изкачи.

Извадиха внимателно Катрин от колата, сложиха я да легне върху брезента и я отнесоха на ръце над главите си до светилището. Тъй като залата за медитации беше заключена, спряха на моста между двете езерца, за да подготвят тялото, което все още беше сковано и свито като зародиш в утроба, а големите й сини очи гледаха широко отворени и пълни с изненада. Евелин свали камъка на Ичел — богинята ягуар, който й беше дала лечителката от Петен преди осем години като древен амулет закрилите — с намерението да го сложи на врата на Катрин. Ричард понечи да й попречи, защото беше рисковано да оставят подобно доказателство, но се отказа, тъй като осъзна, че би било почти невъзможно да го свържат с неговата собственичка. Когато намереха тялото, Евелин щеше да е много далеч. Задоволи се да го почисти с хартиена кърпичка, напоена с текила.

Следвайки указанията на момичето, което съвсем естествено влезе в ролята на жрица, импровизираха най-елементарни погребални ритуали. В тези действия се затвори един кръг за Евелин, която не бе успяла и дума да промълви на погребението на брат си Грегорио и не беше присъствала на погребването на Андрес. Усети, че прощавайки се тържествено с Катрин, тя изразяваше почитта си и към своите братя. В нейното село агонията и смъртта на някой болен се посрещаха без драми, защото смъртта беше праг също както и раждането. Подкрепяха покойника, за да се пренесе в отвъдното без страх, отдавайки душата си на Бог. В случаите на насилствена смърт, престъпление или злополука се изискваха други ритуали, за да може жертвата да приеме случилото се и да я помолят да си върви и да не плаши живите. Катрин и детето, което носеше в себе си, дори не бяха оплаквани, може би никой още не бе разбрал, че бяха мъртви. Никой не беше измил, парфюмирал и облякъл Катрин с най-хубавите й дрехи, никой не я беше опял, нито бе сложил траур за нея, не бяха поднесли кафе, нито запалили свещи, нито донесли цветя, нямаше и черен кръст от хартия, за да отбележи, че насилствено си бе заминала. „Много ми е мъчно за госпожица Катрин, която няма дори ковчег, нито място в гробищата; а бедното, неуспяло да се роди мъниче си няма играчка за небето“, каза Евелин.

Лусия намокри едно парче и почисти засъхналата кръв по лицето на Катрин, докато Евелин се молеше на висок глас. Поради липса на цветя Ричард отряза няколко клонки и ги постави в ръцете й. Евелин настоя да й оставят и бутилката текила, защото на бденията винаги имало алкохол. Почистиха пръстовите отпечатъци от пистолета и го оставиха до Катрин. Може би това щеше да бъде категорично доказателство за вината на Франк Лерой. Тялото на Катрин щеше да бъде идентифицирано, както и нейният любовник; пистолетът, който бе изстрелял куршума, беше регистриран на негово име и щяха да могат да докажат, че той бе бащата на плода. Всичко го сочеше като виновник, но не осигуряваше присъда, защото мъжът имаше алиби — бил е във Флорида.

Покриха Катрин с килима, събраха четирите ъгъла на брезента, като я увиха внимателно и привързаха вързопа с въжетата, които Ричард държеше в колата. Подобно на всички останали сгради в института, светилището нямаше основи, беше издигнато над земята на колове и те плъзнаха тялото на Катрин в празното пространство отдолу. Дълго събираха камъни, за да запушат входа. С топенето на леда през пролетта тялото неизбежно щеше да започне да се разлага и миризмата щеше да издаде присъствието му.

— Да се помолим, Ричард, да се присъединим към Евелин и да се сбогуваме с Катрин — подкани го Лусия.

— Не знам как да се моля, Лусия.

— Всеки го прави посвоему. За мен молитвата е да се отпусна и да се доверя на тайнството на съществуването.

— Това ли е Бог за теб?

— Назови го както искаш, Ричард, но дай ни ръка на Евелин и на мен и да се хванем в кръг. Да помогнем на Катрин и на детенцето й да се възнесат на небето.

След това Ричард показа на Лусия и Евелин как да правят снежни топки и да ги редят една върху друга, за да образуват пирамида със запалена в средата свещ, както беше виждал да правят за Коледа децата на Орасио. Този крехък огън, сътворен от колеблив пламък и вода, проектираше нежна златна светлина между сини кръгове. Нито следа нямаше да остане от нея след няколко часа, когато свещта изгореше и снегът се разтопеше.

Епилог

Бруклин

Ричард Боумастер и Лусия Марас съвестно събираха и съхраняваха всички публикации по случая Катрин Браун от момента, в който тялото й се появи през март, до два-три месеца по-късно, когато можаха да обявят приключението, променило живота им, за завършено. Откриването на трупа в Райнбек предизвика спекулации относно възможно човешко жертвоприношение, дело на изповядващи имигрантски култ в щата Ню Йорк. Във въздуха вече се долавяше ксенофобията срещу латиноамериканците, развихрена от президентската кампания на Доналд Тръмп. Въпреки че малцина го приемаха за сериозен кандидат, неговото перчене с издигане на стена, подобна на китайската, за да затвори границата с Мексико, и с депортиране на единайсет милиона нелегално пребиваващи започваше да пуска корени в общественото въображение. Лесно бе дадено зловещо обяснение на престъплението. Няколко детайла от находката насочваха към хипотезата за култ — жертвата, в зародишна поза подобно на предколумбовите мумии, беше увита в окървавен мексикански килим, на шията й висеше камък с издълбан върху него образ на дявола, а до нея лежеше бутилка с череп, надраскан върху етикета. Изстрелът от упор в челото навеждаше на мисълта за екзекуция. Тялото беше поставено в светилището на Института „Омега“ като подигравка с духовността, както обявиха някои вестници, склонни към раздухване на скандал.

Различни християнски църкви на испаноговорещи имигранти излязоха с патетични опровержения, отричайки съществуването на сатанински култове в редиците на своите общности. Независимо от това обаче скоро „принесената в жертва девица“, както я окачестви един таблоид, бе идентифицирана като Катрин Браун, кинезитерапевт от Бруклин, двайсет и осем годишна, неомъжена и бременна. Девица — по никакъв начин. Установено бе също, че каменното изображение не представлявало Сатаната, а богиня от митологията на маите, а пък черепът бил често срещано изображение върху бутилките от най-разпространената на пазара текила. Тогава интересът на обществеността и на пресата взе да замира, а накрая изчезна напълно и за Ричард и Лусия стана по-трудно да следят развитието на случая.

Новината в „Ню Йорк Таймс“ от последната седмица на май, която Ричард Боумастер свери и с други източници, не сочеше никаква обвързаност с Катрин Браун. Беше фокусирана върху мрежа за трафик на хора, обхващаща Мексико, няколко държави от Централна Америка и Хаити. Името на Франк Лерой се споменаваше в репортажа заедно с имената на други съучастници, а смъртта му се оповестяваше едва в два реда. ФБР се заело със случая Катрин Браун, независимо че по право се падало на полицията да го разследва заради връзката на младата жена с Франк Лерой, който бил задържан за кратко като основен заподозрян за нейното убийство и пуснат на свобода под гаранция. От няколко години ФБР провеждало обширно разследване на трафик с хора и се стремяло да залови Лерой по този повод, а не заради съдбата на нещастната му любовница. Знаели за участието на Франк Лерой в споменатия бизнес, но доказателствата за неговото задържане не били достатъчни — мъжът бил защитил себе си много солидно срещу подобна възможност. Само с претекста за убийството на Катрин Браун било възможно да претърсят офиса и дома му и да конфискуват достатъчно материал, за да го арестуват.

Лерой избягал в Мексико, където имал контакти и където баща му си живеел спокойно като беглец в продължение на години. На такава съдба би могъл да се радва и той, ако не бил някакъв специален агент на ФБР, инфилтриран в мрежата. Този мъж бил Иван Данеску. Благодарение най-вече на него станало възможно да бъде разплетено престъпното кълбо в Съединените щати и неговите връзки с Мексико. Името му никога нямало да бъде разкрито пред обществеността, ако бил жив, но той загинал по време на нападението над имение в Гереро[20], един от центровете, където държали затворени жертвите и където се били събрали голям брой престъпни шефове. Според пресата Иван Данеску придружил мексиканските военни в героична операция с цел освобождаване на над сто пленници, които очаквали реда си да бъдат транспортирани и продадени.

Между редовете Ричард прочете друга версия, тъй като беше изучавал по какъв начин оперираха картелите и властите. Когато някой от босовете бивал арестуван, обикновено успявал да избяга от затвора с ужасяваща лекота. Законът се погазвал всеки път, защото, като се започне от полицията и се стигне до съдиите, всички бивали обезвредени посредством заплахи или корупция, а който се съпротивлявал, бивал убит. Много рядко се екстрадирали виновните, които безнаказано действали в Съединените щати.

— Можеш да си сигурна, че военните са нападнали имението, за да убиват с подкрепата на ФБР. Така постъпват в операциите срещу наркотрафикантите и не виждам причина в този случай да е различно. Трябва изненадващо планът им да се е провалил и затова се е стигнало до престрелка. Това обяснява смъртта на Иван Данеску, от една страна, и на Франк Лерой, от друга — каза Ричард на Лусия.

Обадиха се на Евелин в Маями, тя не беше чула новината, и се разбраха да отиде в Бруклин, защото пламенно желаеше отново да види Франки. До момента не бе имала смелост да се свърже с Шерил. Лусия трябваше да убеди Ричард, че със смъртта на Франк Лерой вече не съществуваше опасност за Евелин и че както момичето, така и Шерил заслужаваха да сложат точка на случилото им се. Тя прояви готовност да установи първоначалния контакт и вярна на разбирането си, че най-добре беше да се върви право към целта, веднага се обади по телефона на Шерил и й определи среща, под претекст че имала да й каже нещо важно. Шерил затвори телефона изплашено. Лусия й остави бележка в пощенската кутия на къщата със статуите. „Приятелка съм на Евелин Ортега, тя ми има доверие. Моля ви, приемете ме, имам новини от нея за вас.“ Добави мобилния си номер, а в плика сложи ключовете от лексуса и от дома на Катрин Браун. Същата вечер Шерил й се обади.

Един час по-рано Лусия отиде при нея, а Ричард я чакаше в колата с обострена от нерви язва. Бяха решили, че беше по-добре той да не се появява, защото Шерил щеше да се чувства по-спокойна насаме с друга жена. Лусия се увери, че Шерил беше точно такава, каквато им я бе описала Евелин — висока, руса, с почти мъжка физика, но по-състарена, отколкото очакваше. Изглеждаше на много повече години, отколкото беше в действителност. Беше възбудена, уплашена и готова да се отбранява, трепереше, когато я покани в хола.

— Кажете ми направо колко искате и да приключим още сега с това — й каза на пресекулки, права и скръстила ръце на гърдите си.

На Лусия й трябваше около минута да проумее това, което чу.

— За бога, Шерил, не знам какво си мислите. Не идвам да ви шантажирам. Познавам Евелин Ортега и знам какво се е случило с колата ви. Със сигурност знам много повече, отколкото вас, за лексуса. Евелин иска лично да дойде и да ви обясни, но най-вече иска да види Франки, много й липсва, тя обожава вашия син.

Тогава Лусия видя как жената срещу нея удивително се преобрази. Сякаш бронята, която я бранеше, се разпадна на парчета и за няколко секунди изникна човек без скелет, без нищо, което да го поддържа отвътре, изграден единствено от натрупана болка и страх, толкова слаба и уязвима, че Лусия едва сдържа порива си да не я прегърне. Ридание, изразяващо облекчение, избликна от гърдите на Шерил и тя се строполи на дивана, захлупи лицето си с ръце и заплака като дете.

— Моля ви, Шерил, успокойте се, всичко е наред. Евелин винаги е искала само едно — да помага на вас и на Франки.

— Зная, зная, Евелин беше единствената ми приятелка, аз всичко й разказвах. Тръгна си, когато ми беше най-необходима, изчезна с колата, без да ми каже и дума.

— Струва ми се, че не знаете цялата история. Не знаете какво е имало в багажника на колата…

— Как няма да знам — възрази Шерил.

В срядата преди бурята през януари, докато Шерил преглеждала ризите за пране на мъжа си, забелязала мазно петно на ревера на сакото му. Преди да го добави към купа дрехи, прегледала джобовете по навик и открила ключ, закачен на позлатена халка. Червеят на ревността й казал, че ключът е от дома на Катрин Брун и това потвърдило съмненията й относно съпруга й и тази жена.

На другия ден сутринта, когато Катрин го раздвижвала с гимнастика, Франки изпаднал в хипогликемична криза и припаднал. Шерил го съживила с инжекция и скоро нивата на кръвната захар се нормализирали. Никой не бил виновен за инцидента, но заради ключа, Шерил била настроена срещу Катрин. Обвинила я, че малтретира сина й, и я уволнила на минутата. „Не можеш да ме изгониш. Наел ме е Франк. Само той може да ме уволни, но се съмнявам, че ще го направи“, отвърнала младата жена високомерно, но все пак прибрала нещата си и си тръгнала.

Шерил прекарала остатъка от четвъртъка със свито сърце, очаквайки съпруга си, и следобед, когато той се прибрал, нямало нужда да му обяснява — той вече знаел. Катрин му се била обадила. Франк я сграбчил за косата, завлякъл я до спалнята и затворил вратата с трясък, от който стените се разтреперали; ударил я с юмрук в гърдите и й спрял дишането. Като видял, че безуспешно се мъчи да поеме дъх, се изплашил, че е прекалил, изритал я и отишъл побеснял в стаята си; в коридора се сблъскал с Евелин, която, треперейки, чакала да се притече на помощ на Шерил. Блъснал я и отминал. Евелин изтичала в стаята и помогнала на Шерил да си легне, нагласила я на възглавници, дала й успокоителни и й поставила ледени компреси на гърдите, страхувала се да няма счупени ребра, както тя самата, когато я нападнали бандитите.

В петък сутринта Франк Лерой излязъл много рано с такси още преди другите в къщата да се събудят, за да хване полета си до Флорида. Летището все още не било затворено, това щяло да стане два часа по-късно заради бурята. Шерил цял ден останала на легло, замяна от успокоителни и обгрижвана от Евелин, в упорито мълчание, без сълзи. През тези часове взела решението да действа. Мразела мъжа си и щяло да бъде истинска благословия той да се махне с тази Браун, но това нямало да стане по естествен път. По-голямата част от авоарите на Франк Лерой се намирала в сметки в чужбина, до които тя никога нямало да има достъп, но средствата в Съединените щати били на нейно име. Така бил решил той, за да бъде защитен в случай на проблеми със закона. За Франк най-добрият изход би бил да я премахне и ако все още не го правел, то се дължало на отсъствие на непосредствен повод. Трябвало да се отърве също и от Франки, защото нямал намерение да се натоварва с него. Бил влюбен в Катрин Браун и скоро щял да изпита спешна потребност да бъде свободен. Шерил не подозирала наличието на още по-силна причина, любовницата била бременна. Разбрала това едва след резултатите от аутопсията през март. Казала си, че трябвало да се изправи лице в лице със своята съперничка, тъй като било безсмислено да се опитва да постигне споразумение със съпруга си — те общували единствено по ежедневни въпроси и дори това предизвиквало насилие от негова страна, но Браун щяла да бъде по-разумна, когато осъзнаела предимствата на нейното предложение. Щяла да й предложи да се събере със съпруга й, тя щяла да му даде развод и да обещае, че ще мълчи в замяна на финансова осигуреност за Франки.

В събота излязла около обед. Болката от удара в гърдите и тръненият венец, който пробождал слепоочията й още от побоя в четвъртък, се били усилили, в стомаха си имала две чаши алкохол и висока доза амфетамини. На Евелин казала, че отива на терапия. „Едва сега започват да разчистват улиците, госпожо, по-добре си стойте тук спокойно“, я помолило момичето. „Никога не съм била по-спокойна, Евелин“, й отвърнала тя и тръгнала с лексуса. Знаела къде живее Катрин Браун.

Когато стигнала, видяла, че колата на Катрин била на улицата, значи възнамерявала скоро да излезе, след като не я била прибрала в гаража, за да я предпази от снега. В някакъв порив Шерил извадила от жабката пистолета на Франк, малък полуавтоматичен трийсет и два калибров „Берета“, и го пъхнала в джоба си. Както предполагала, ключът бил за входната врата и тя влязла безшумно.

Катрин Браун тъкмо се канела да излезе, нарамила платнен сак и облечена в спортен екип за фитнес. Изненадана, че неочаквано пред нея се изпречила Шерил, тя надала вик. „Искам само да поговорим“, казала Шерил, но жената я блъснала към вратата и започнала да я обижда. Нищо не вървяло така, както Шерил планирала. Извадила пистолета от джоба на палтото си и го насочила срещу Катрин с намерението да я принуди да я изслуша, но вместо да отстъпи, младата жена започнала да се смее предизвикателно. Шерил махнала предпазителя на пистолета и го сграбчила с две ръце.

— Глупава вещица! Да не мислиш, че ще ме изплашиш с жалкия си пистолет? Ще видиш ти, когато разкажа на Франк! — изкрещяла й Катрин.

Куршумът излетял сам. Шерил не разбрала кога натиснала спусъка и в разказа си се заклела пред Лусия Марас, че дори не се прицелила. „Куршумът я улучи в средата на челото съвсем случайно, защото така е било писано, защото такава е била моята карма и тази на Катрин Браун“, допълнила. Станало толкова мигновено, действието било толкова просто и изчистено, че Шерил дори не регистрирала шума от изстрела, нито отката на оръжието в ръцете си, изобщо не разбрала защо жената паднала назад, нито какво означавала черната дупка на лицето й. Нужно й било повече от минута, за да реагира и да осъзнае, че Катрин не се движела, да се наведе и проумее, че я била убила.

Всяко следващо движение тя извършила като в състояние на транс. Обясни на Лусия, че не си спомняла с подробности какво направила, при все че и досега не преставала да мисли за случилото се в онази проклета събота. „Най-спешното в онзи момент беше да реша какво да правя с Катрин, защото, когато Франк я откриеше, щеше да стане ужасно“, продължи. Раната кървяла кратко, а петната останали върху килима. Отворила гаража в дома на Катрин и прибрала лексуса. Благодарение на живота си на спортист и на тренировките, а също така на обстоятелството, че съперничката й била дребничка, успяла да довлачи тялото едновременно с килима, върху който била паднала, и с усилие го вкарала в багажника на автомобила заедно с пистолета до него. Оставила ключа на Катрин в жабката. Нужно й било време, за да избяга, разполагала с четиридесет и осем часа, докато мъжът й се върнел. От повече от година в главата й се въртяла фантасмагоричната мисъл да се яви във ФБР и да го издаде, като в замяна поиска закрила. Ако в телевизионните сериали имало поне зрънце истина, можели да я снабдят с нова самоличност и да й помогнат да изчезне със сина си. Преди всичко трябвало да се успокои, сърцето й било на път да се пръсне. Запътила се към дома си.

По време на разследването на смъртта на Катрин Браун през март разпитали Шерил доста повърхностно. Единственият заподозрян бил съпругът й, чието алиби, според което играл голф във Флорида, се оказало безполезно, тъй като състоянието на трупа не позволявало да бъде определен моментът на смъртта. Може би Шерил, объркана от чувството за вина, би се издала, ако я били разпитали в дните непосредствено след смъртта на младата жена, но разследването се провеждало два месеца по-късно, когато тялото й било намерено в Института „Омега“ и станала ясна връзката й със семейство Лерой. През тези месеци Шерил успяла да се помири със съвестта си. В онази събота в края на януари легнала да си почине с главоболие, от което дори не можела да вижда, а няколко часа по-късно се събудила с ужасяващата мисъл, че била извършила убийство. В къщата било тъмно, Франки спял, а Евелин никъде я нямало — това никога преди не се било случвало. Почти полудяла, докато си въобразявала най-различни възможни обяснения за фантастичното изчезване на Евелин, колата и трупа на Катрин Браун.

Франк Лерой се прибрал в понеделник. Тя прекарала последните два дни в състояние на абсолютен страх и ако не били задълженията й покрай нейния син, би изпила всички приспивателни под ръка и би сложила веднъж завинаги край на жалкия си живот, призна пред Лусия. Мъжът й съобщил за изчезването на лексуса, за да вземе застраховката, и обвинил детегледачката, че го била откраднала. Не намерил любовницата си и си представил най-различни възможни причини, но не и че била убита; щял да научи това по-късно, когато тялото й било открито и той бил обвинен в убийството.

— Мисля, че Евелин се е погрижила доказателството да изчезне, за да защити Франки и мен — каза Шерил на Лусия.

— Не, Шерил. Тя мислеше, че мъжът ви е убил Катрин в петък и че е отишъл във Флорида, за да има алиби, без да предполага, че някой ще използва лексуса. Студът щял да консервира трупа до понеделник, когато съпругът ви се върнел.

— Как? Евелин не е ли знаела, че аз съм виновна? Но тогава защо…

— Евелин взела лексуса, за да отиде до аптеката, докато вие сте спели. Партньорът ми Ричард Боумастер се блъснал в нея. Така той и аз бяхме въвлечени в цялата история. Евелин помислила, че когато мъжът ви се върнел, щял да разбере, че тя е ползвала колата и че е видяла съдържанието на багажника. Изпитваше ужас от съпруга ви.

— Значи… Вие също не сте знаели какво е станало — промърмори объркано Шерил.

— Не. Аз разполагах с версията на Евелин. Тя смяташе, че Франк Лерой ще я унищожи, за да си осигури мълчанието й. Страхуваше се също за вас и за Франки.

— Какво ще стане с мен сега? — попита Шерил ужасена от признанието си.

— Нищо, Шерил. Лексусът е на дъното на едно езеро и никой не подозира истината. Това, което си говорихме, ще си остане между нас. Ще го разкажа на Ричард, защото той заслужава да го узнае, но не е необходимо да се разкрива пред никой друг. Франк Лерой вече ви е причинил достатъчно страдания.

В девет сутринта в последната неделя на месец май Ричард и Лусия пиеха кафе в леглото с Марсело и Дойс, единствена от четирите котки, с които Марсело се сприятели. За Лусия беше още рано — за какво да става по туй време в неделя, — а за Ричард това бе част от сладката упадъчност на живота с партньор. Беше лъчезарен пролетен ден и скоро щяха да отидат да вземат Джоузеф Боумастер и да го заведат на обед; след обеда щяха да идат тримата да посрещнат Евелин на автогарата, защото старецът настояваше да се запознае с нея. Не можеше да прости на сина си, че не го бе поканил да участва в януарската одисея. „Помисли си как бихме се справили с теб в инвалидната ти количка, татко“, му повтаряше Ричард, но за Джоузеф това не беше извинение, нито причина; след като бяха повели един чиуауа, прекрасно можеха да повлекат и него.

Евелин беше тръгнала преди трийсет и два часа от Маями, където за месеците, които беше прекарала там, беше започнала да устройва живота си горе-долу нормално. Все още живееше при Даниела, но възнамеряваше скоро да се отдели самостоятелно; работеше, грижейки се за деца в детска градина, а вечер като сервитьорка в ресторант. Ричард й помагаше, защото, както казваше Лусия, парите трябва да се изхарчат с някаква цел, преди човек да се пресели в гробищата. Консепсион Монтоя, бабата в Гватемала, беше оползотворила прекрасно парите, които Евелин редовно й беше изпращала първо от Бруклин, а по-късно от Маями. Беше заменила колибата си с тухлено жилище с пристроена стая, където продаваше дрехите втора употреба, изпращани й от Мириам от Чикаго. Вече не ходеше на пазара да продава царевични питки, а само да пазарува провизии и да си побъбри с приятелки. Евелин изчисляваше, че вероятно бе на шейсет години, при все че нямаше как да се докаже, но през осемте години след смъртта на двамата си внуци и в отсъствието на Евелин бе остаряла от мъка, както можеше да се види на няколкото снимки, които й беше направил отец Бенито, пременена в най-гиздавите си дрехи — същите, които ползваше от трийсет години и щеше да продължи да облича до смъртта си, — плътна тъкана пола в синьо и черно, бродирана блуза в цветовете на полата, пояс в червено-оранжеви тонове на кръста и тежка, пъстроцветна украса, грижливо закрепена в равновесие върху главата.

Според отец Бенито бабата продължавала да е много дейна, но се била смалила, изсъхнала и сбръчкала, приличала на маймунка, и понеже непрестанно си шепнела полугласно молитви, хората я мислели за луда. Това било добре дошло за нея, защото никой не й искал да плаща данъци. Не я закачали. Всеки две седмици Консепсион говореше с внучката си по мобилния телефон на отец Бенито, защото отказваше да има свой, както й беше предложила Евелин. Според нея това беше много опасна машинка, понеже работела без контакт и батерии и причинявала рак. „Ела да живееш с мен, майчице“, я молеше Евелин, но за Консепсион това беше лоша идея, какво ще прави на север, кой ще храни в това време кокошките й и полива цветята, може чужди хора да се настанят в дома й, човек не бива току-тъй да го изоставя. Да иде на гости на внучката, това да, но по-нататък, ще решат кога. Евелин разбираше, че този момент никога нямаше да настъпи, и се надяваше, че някой ден тя самата щеше да е в състояние да си позволи пътуване до Монха Бланка дел Вале, макар и само за няколко дни.

— Ще трябва да разкажем на Евелин истината за случилото се с Катрин — каза Ричард на Лусия.

— Защо да усложняваме нещата? Достатъчно е, че ти и аз я знаем, това стига. А и вече няма никакво значение.

— Как да няма? Шерил Лерой е убила онази жена.

— Надявам се, не мислиш, че трябва да заплати за престъплението, Ричард. Шерил Лерой не е осъзнавала действията си.

— Упражняваш вредно влияние в живота ми, Лусия. Преди да се запозная с теб, бях почтен, сериозен мъж, безупречна академична личност… — въздъхна той.

— Беше скучен смотаняк, Ричард, но виж, въпреки това се влюбих в теб.

— Никога не съм предполагал, че ще саботирам правосъдието.

— Законите са жестоки, а правосъдието е сляпо. С Катрин Браун направихме само едно — наклонихме малко везните към естествената правда, защото закриляхме Евелин, а сега трябва да направим същото и по отношение на Шерил. Франк Лерой е бил бандит и е платил за греховете си.

— Каква ирония е, че не са успели да го хванат за извършените от него престъпления, а е трябвало да избяга заради деяние, което не е осъществил — каза Ричард.

— Ето, точно това имам предвид, когато говоря за естествената справедливост — каза Лусия и леко го целуна по устните. — Обичаш ли ме, Ричард?

— Ти как смяташ?

— Че ме обожаваш и не можеш да проумееш как си живял толкова време без мен, отегчен и с приспано в зимен сън сърце.

— Насред зимата разбрах най-сетне, че има в мен непобедимо лято.

— Това сега ли ти хрумна?

— Не. Албер Камю го е казал.

Благодарности

Идеята за този роман се зароди на Коледа 2015 година в една къща от тъмни тухли в Бруклин, където се бяхме събрали малка група да споделим първото сутрешно кафе — синът ми Николас и снаха ми Лори, нейната сестра Кристин Бара, Уорд Шумейкър и Вивиан Флетчер. Някой ме попита какво възнамерявам да седна да пиша на 8 януари, който наближаваше — на тази дата в продължение на трийсет и пет години съм започвала всичките си книги. Понеже нямах нищо наум, те взеха да подхвърлят идеи и така се очерта скелетът на тази книга.

В изследователската част ми помогнаха Сара Кеслер, както винаги, Чандра Рамирес, Сюзън Сиполя, Хуан Алиенде и Беатрис Манц.

Роджър Чукрас вдъхнови романтичната връзка на зрялата двойка Лусия и Ричард.

Моите първи читатели и критици бяха синът ми Николас, моите редактори Джоана Кастильо и Нурия Тей, агентите ми Люис Мигел Паломарес и Глория Гутиерес, ненаситният читател от агенция Балселс Хорхе Мансаниля, брат ми Хуан и моите великолепни приятелки Елизабет Сюберказо и Делия Вергара. И естествено, Панчита Льона, моята майка, която на деветдесет и шест годишна възраст не изпуска червения молив, с който е поправяла всички мои книги.

На всички тях и на още други хора, които ме подкрепяха емоционално в живота и в писането през последните две не леки за мен години, дължа тези страници.

Примечания

1

Земеморката е дребен бозайник, подобен на външен вид на мишка, изключително подвижен и способен да изяде за едно денонощие храна, надвишаваща собственото му тегло. — Б. пр.

2

Царевична или пшеничена плоска питка, прегъната или навита с различен пълнеж. — Б. пр.

3

Царевична питка с различен пълнеж. — Б. пр.

4

Кетцал е името на паричната единица на Гватемала. — Б. пр.

5

Георгий Иванович Гурджиев (има различни предположения за неговата дата на раждане в диапазона между 1866 и 1877 г.-1949 г.) — философ мистик, композитор и пътешественик с двойствен образ — многобройни негови последователи в Русия, Западна Европа и Америка го почитат като избраник, владеещ тайните на всемира, и източник на висше знание, за други е лъжепророк. — Б. пр.

6

Чичикастенанго е град в западната част на Гватемала, разположен на около 2000 м надморска височина и известен с традиционната култура на индианците от племето к’иче, принадлежащи към етническото семейство на маите. — Б. пр.

7

Испанска автономна област. — Б. пр.

8

Жилище на аборигените в района на пампасите и Патагония. — Б. пр.

9

Вид вълнено или памучно пончо в ярки цветове. — Б. пр.

10

Такос и буритос са традиционни мексикански ястия, представляващи царевични питки с различен пълнеж. — Б. пр.

11

Мексиканска престъпна организация, считана от американското правителство за най-модерно оборудваната, най-безогледна и най-опасна, действаща в Мексико, отдавна надхвърлила традиционните сфери на действие като наркотрафик и сексуална експлоатация. — Б. пр.

12

Кашаса е силна алкохолна напитка, произведена от дестилацията на ферментирал сок от захарна тръстика. Използва се в различни тропически коктейли, най-известен от които е кайпириня. — Б. пр.

13

Ориша — духове създатели и покровители на различните стихии в религията кандомбле, които поддържат равновесието между небесата и живота на смъртните. Според вярванията при раждането си всеки човек се свързва с един или друг ориша, който е способен да се вселява в него и така той да проявява качества, присъщи на съответното божество. — Б. пр.

14

Североизточната част на Сантяго де Чиле, където живеят най-богатите обитатели на града. — Б. пр.

15

Популярен коктейл в Перу и Чили. — Б. пр.

16

Аяуаска е вид лиана, от чиито листа се приготвя халюциногенна напитка, използвана от шаманите като лечебно средство. — Б. пр.

17

Град Гватемала, столица на едноименната държава, е разположен сред планини. — Б. пр.

18

Ипанема е квартал в южната част на Рио де Жанейро. — Б. пр.

19

Винисиус ди Морайс (1913–1980) с прякор „Поетчето“ — бразилски поет, автор на текстове за песни, есеист и драматург, знакова фигура в модерната бразилска музика и литература. — Б. пр.

20

Щат в Мексико. — Б. пр.

Content

Исабел Алиенде
Отвъд зимата

Лусия

Ричард

Лусия, Ричард, Евелин

Евелин

Лусия

Ричард

Лусия и Ричард

Евелин

Лусия

Лусия и Ричард

Евелин

Ричард

Лусия и Ричард

Лусия

Ричард

Евелин

Ричард

Евелин

Лусия и Ричард

Ричард

Евелин

Лусия

Ричард и Лусия

Евелин, Ричард, Лусия

Епилог

Благодарности

Примечания