Филип Рийв

Смъртоносни машини

Смъртоносни машини #1

На Сара

Първа част

1.

Ловният район

Беше мрачен и ветровит пролетен следобед, в който Лондон преследваше малко миньорско градче през пресъхналото корито на старото Северно море.

В едни по-добри времена въобще нямаше да се занимава с такава хилава плячка. Някога великият самоходен град прекарваше дните си в преследване на много по-големи градове от този, като стигаше на север до Ледената пустош и на юг до бреговете на Средиземно море. Напоследък обаче плячката беше станала доста оскъдна и някои от по-големите градове започнаха да насочват гладни погледи към Лондон. Вече десет години се криеше от тях и се спотайваше във влажната планинска област на запад, за която Гилдията на историците твърдеше, че някога се е наричала остров Британия. От десет години не се хранеше с нищо друго освен с малки земеделски градчета и статични селища насред тези влажни хълмове. Най-накрая лорд-кметът реши, че е дошло времето да върне града си обратно на сухоземния мост на Великия ловен район.

Едва на средата на пътя наблюдателите по високите стражеви кули забелязаха миньорското градче да дълбае солните равнини на трийсетина километра пред тях. За хората от Лондон това изглеждаше като знак от боговете и дори лорд-кметът (който не вярваше нито в богове, нито в знаци) се съгласи, че това е добро начало на пътуването на изток, и даде заповед преследването да започне.

Миньорското градче усети опасността и подви опашка, но огромните гъсенични вериги под Лондон се задвижиха по-бързо. Не след дълго градът направо летеше след плячката си като истинска планина от метал, която се издигаше на седем етажа като нивата на сватбена торта — най-долните бяха обвити в дим от двигателите, вилите на богатите блестяха по горните палуби, а най-отгоре сияеше златният кръст на катедралата „Свети Павел“, въздигнат на повече от шестстотин метра от опустошената земя.

* * *

Том почистваше експонатите в секцията по естествена история на Лондонския музей, когато започна всичко. Усети издайническото разтрисане на металния под и вдигна поглед, за да види как моделите на китове и делфини, които висяха от тавана на галерията, се поклащат на дебелите си метални въжета и проскърцват.

Това не го обезпокои. Беше прекарал целия си петнайсетгодишен живот в Лондон и беше свикнал с прищевките му. Веднага разбра, че градът променя курса си и започва да набира скорост. Обзе го вълнение от старата тръпка от ловуването, която всички лондончани споделяха. Вероятно градът беше забелязал плячка! Заряза четките и парцалите си, притисна ръка до стената и усети вибрациите, които се носеха от огромните машинни отделения долу в Търбуха. Да, ето го и него, тежкото пулсиране на спомагателните двигатели — бум, бум, бум. Имаше чувството, че някакъв огромен барабан бие във вътрешността на костите му.

Вратата в другия край на галерията се отвори и Чъдли Померой влетя вътре. Перуката му беше на една страна, а лицето му беше почервеняло от възмущение.

— Какво, в името на Куърк…? — изрева той и зяпна въртящите се морски бозайници и подрусващите се и потрепващи във витрините препарирани птици, които сякаш искаха да се освободят от затвора си и отново да полетят. — Чирак Натсуърти! Какво става тук?

— Преследване, сър — отвърна Том и се зачуди как заместник-началникът на Гилдията на историците, който беше живял толкова години на борда на Лондон, не можеше да разбере какво става. — Вероятно плячката е доста добра — продължи с обясненията момчето. — Пуснали са всички спомагателни двигатели. Това не се е случвало от цяла вечност. Може би късметът отново се е усмихнал на Лондон!

— Пфу! — изпръхтя Померой и потрепери, когато стъклата на музейните витрини заскърцаха и завибрираха в ритъм с двигателите.

Един от най-големите експонати, който се намираше точно над главата му — същество, наречено син кит, изчезнало преди хиляди години, — се въртеше напред-назад на въжетата си като люлка.

— Може и така да е, Натсуърти — съгласи се той. — Просто ми се иска Гилдията на инженерите да беше монтирала читави амортисьори на тази сграда. Някои от тези експонати са много деликатни. Не може така. Ама въобще не може така.

Заместник-началникът извади една кърпичка на точки от черната си роба и попи потта от лицето си.

— Сър, може ли да ида на наблюдателните платформи да гледам преследването? Само за половин час? — попита Том. — От години не се е случвало хубаво преследване…

Померой се шокира.

— Определено не, чирак! Погледни всичкия този прахоляк, който се сипе заради проклетото ти преследване! Всички експонати трябва да бъдат почистени отново и прегледани за щети.

— О, но това не е честно! — оплака се Том. — Тъкмо изчистих цялата галерия!

Младежът веднага осъзна, че е допуснал грешка. Старият Чъдли Померой не беше толкова лош като останалите от тяхната гилдия, но не обичаше да му противоречат, особено някакъв си чирак трета степен. Той се изпъна до максималната си височина (която беше съвсем малко повече от максималната му широчина) и се намръщи толкова много, че знакът на гилдията почти изчезна между гъстите му вежди.

— Животът не е честен, Натсуърти! — викна историкът. — Ако продължаваш да се оплакваш, ще те изпратя да работиш в Търбуха веднага след като преследването приключи!

От всички ужасни задачи, които един чирак трета степен трябваше да изпълнява, службата в Търбуха беше най-омразната за Том. Той побърза да си затвори устата и заби поглед в перфектно излъсканите ботуши на главния уредник.

— Наредено ти беше да работиш тук до седем часа и ще работиш до седем часа — продължи Померой. — Междувременно ще отида да се посъветвам с другите уредници относно това ужасно друсане…

Побърза да излезе, като не преставаше да мърмори. Том го изгледа, след което взе инструментите си и се върна с нежелание към работата. Обикновено нямаше нищо против чистенето, особено в тази галерия с нейните дружелюбни, наядени от молци животни и ухиления син кит. Ако му доскучаеше, просто намираше убежище във фантазиите си, в които биваше герой и спасител на красиви момичета, който се бори с аеропирати, спасява Лондон от Лигата на антимобилистите и заживява щастливо след това. Но как беше възможно да си фантазира, когато целият град се наслаждаваше на първото читаво преследване от доста дълго време?

Изчака двайсет минути, но Чъдли Померой не се завърна. Нямаше никой наоколо. Днес беше сряда, което означаваше, че Музеят е затворен за посещения и повечето от висшите членове на Гилдията на историците и чираците първа и втора степен почиват. Какво пък толкова би станало, ако се измъкне за десетина минути, за да види какво става навън? Скри чантата си с почистващи инструменти зад един як и побърза да се измъкне под сенките на танцуващите делфини.

Всички аргонови лампи също се поклащаха и хвърляха отблясъци върху металните стени. Двама облечени в черно членове на Гилдията на историците минаха бързо покрай него и Том чу пискливия глас на доктор Аркънгарт:

— Вибрации! Вибрации! Разкатават фамилията на керамиката ми от 35-ти век… — Изчака, докато не се изгубиха зад един завой на коридора, след което чевръсто излезе и рипна надолу по най-близкото стълбище. Мина през галерията с експонати от 21-ви век, покрай Плуто и Мики, боговете с животински глави на една изгубена Америка. Прекоси главната зала и галерии с предмети, които някак си бяха оцелели през хилядолетията, откакто древните се бяха самоунищожили в онази ужасна размяна на ядрени оръжия и вирусологични бомби, наречена Шейсетминутната война. Две минути по-късно се измъкна през един страничен изход и се озова насред шумотевицата и суетнята на „Тотнъм Корт Роуд“.

Лондонският музей се намираше в самия център на втория етаж, в един натоварен квартал на име Блумсбъри, а долната част на първия етаж беше надвиснала като ръждиво небе на няколко метра от покривите. Том не се притесняваше, че ще бъде забелязан, тъй като си проправяше път през мрачната и многолюдна улица към обществения наблюдателен екран пред асансьорната станция на „Тотнъм Корт Роуд“. Присъедини се към тълпата и за първи път зърна далечната плячка — воднисто синьо-сиво петно, уловено от камерите долу на шестия етаж.

— Градът се казва Солекоп — избумтя гласът на говорителя. — Миньорска платформа с деветстотин обитатели. Понастоящем се движи със сто и трийсет километра в час на изток, но Гилдията на навигаторите предвижда, че Лондон ще го улови преди залез. Със сигурност още много градове ни очакват отвъд сухоземния мост — отлично доказателство колко мъдро постъпи нашият обичен лорд-кмет, когато реши да върне Лондон отново на изток…

Сто и трийсет километра в час! Том се изуми. Това беше невероятна скорост. Така му се искаше да е долу на наблюдателната палуба, където вятърът щеше да брули лицето му. Вероятно вече беше сгазил лука пред господин Померой. Нищо нямаше да се промени, ако си открадне още няколко минути.

Затича се и съвсем скоро стигна до открития Блумсбъри парк в края на етажа. Някога това беше истински парк, с дървета и пълни с патици езера, но заради доскорошната липса на улов беше отстъпен за производство на храна, а моравите му бяха разкопани, за да бъдат засадени зеле и водорасли. Наблюдателните платформи все още бяха непокътнати. Те представляваха издигнати балкони, които се подаваха от края на етажа, за да могат лондончани да се наслаждават на гледките, покрай които преминават. Том се насочи към най-близката. Там се беше събрала още по-голяма тълпа, включително няколко души от Гилдията на историците, заради които Том се опита да изглежда напълно невинно, докато си проправи път към предната част и надникна през парапета. Солекоп беше само на осем километра от тях. Той се движеше с максимална скорост и изпускаше черен дим от тръбите за изгорели газове.

— Натсуърти! — провикна се един цвилещ глас и сърцето на Том се сви.

Огледа се и установи, че седи до Мелифънт — едър чирак първа степен, който му се ухили и го попита:

— Не е ли чудесно? Това там е тлъста малка платформа за добив на сол с наземни двигатели С20! Точно от това има нужда Лондон!

Хърбърт Мелифънт беше от най-лошия тип грубияни. Не от тия, които просто те удрят и ти завират главата в тоалетната — не, той си поставяше за цел да открие всичките ти тайни и нещата, които те разстройват най-много, за да може да те дразни с тях. Много обичаше да се заяжда с Том, който беше дребничък, срамежлив и нямаше приятели, които да се застъпят за него. Също така не можеше да му отвърне, защото семейството на Мелифънт си беше платило, за да го направят чирак първа степен, докато Том нямаше дори семейство и беше едва трета степен. Повече от ясно беше, че побойникът си прави труда да говори с него само защото се надяваше да впечатли една красива млада историчка на име Клайти Потс, която стоеше зад тях. Том кимна и му обърна гръб, за да се съсредоточи върху преследването.

— Вижте! — провикна се Клайти.

Разстоянието между Лондон и плячката му бързо се скъсяваше. Една тъмна форма излетя от Солекоп. Съвсем скоро я последва още една. И още една. Дирижабли! Хората по наблюдателните платформи на Лондон ликуваха.

— Ах, това са аеротърговци — каза Мелифънт. — Наясно са, че градът е обречен, виждаш ли, затова се опитват да се измъкнат, преди да го погълнем. Ако не го сторят, ще предявим претенции към товара им и към всичко, което е на борда!

Том се зарадва да види, че Клайти Потс е изключително отегчена от приказките на Мелифънт. Тя беше с една година по-голяма от него и вероятно вече знаеше тези неща, тъй като беше взела изпитите на Гилдията на историците и на челото ѝ беше татуиран знакът им.

— Вижте! — каза отново тя, улови погледа на Том и му се усмихна. — О, само ги вижте! Не са ли красиви?!

Том махна един непослушен кичур от очите си и видя как дирижаблите се издигнаха още по-нагоре и се изгубиха насред тъмносивите облаци. За момент му се прииска да отпътува с тях, да полети към слънцето. Това може би щеше да е възможно, ако родителите му не го бяха оставили на грижите на гилдията, която да го обучава за историк. Мечтаеше да бъде каютен прислужник на борда на някой небесен клипер и да види всички градове по света: Пуерто Анджелис, който се носеше по сините води на Тихия океан, Аркангел с неговите метални шейни, стържещи заледените северни морета, великите градове зикурати на Нова Мая и неподвижните укрепления на Лигата на антимобилистите…

Но това беше просто мечта, която трябваше да запази за някой скучен следобед в Музея. Нова вълна от ликуващи възгласи го извади от унеса и му подсказа, че преследването е към своя край. Том набързо забрави дирижаблите и върна вниманието си обратно към Солекоп.

Малкият град беше толкова близо, че можеше да види подобните на мравки фигури на хора, които се бяха разтичали по горните етажи. Сигурно бяха много изплашени, след като Лондон беше по петите им, а нямаше къде да се скрият! Том знаеше, че не бива да ги съжалява: напълно нормално беше големите градове да поглъщат по-малките, точно както по-малките поглъщаха съвсем дребните градчета, а дребните градчета се нахвърляха на мизерните статични селища. Това се наричаше „градски дарвинизъм“ и точно по този начин беше съществувал светът през изминалите хиляда години, откакто великият инженер Николас Куърк беше превърнал Лондон в първия самоходен град.

— Лондон! Лондон! — завика Том и се присъедини към ликуващите писъци и крясъци на останалите на платформата.

Само миг по-късно бяха възнаградени с приятна гледка — едно от колелата на Солекоп се откачи. Градът се завъртя и спря. Комините му се откъснаха и западаха по улиците, на които цареше паника. Само след миг долните етажи на Лондон закриха гледката. Том усети потреперването на палубата, когато огромните хидравлични Челюсти се затвориха.

Разнесоха се френетични овации от наблюдателните платформи по целия град. От високоговорителите на подпорните колони, които поддържаха етажите, зазвуча „Лондонска гордост“ и някой, когото Том не беше виждал никога през живота си, го прегърна силно и извика в ухото му:

— Улов! Улов!

Нямаше нищо против. Точно в този момент обичаше всички на платформата, дори Мелифънт.

— Улов! — извика в отговор той, освободи се и отново усети как палубата се разтресе. Някъде под него огромните стоманени зъби на града захапваха Солекоп, вдигаха го и го придвижваха към Търбуха.

— … вероятно чирак Натсуърти също ще иска да дойде — казваше Клайти Потс. Том нямаше представа за какво говори, но когато се обърна, момичето го докосна по ръката и му се усмихна. — Тази вечер ще има празненство в Кенсингтън Гардънс — обясни тя. — Танци и фойерверки! Искаш ли да дойдеш?

Хората обикновено не канеха на празненства чираци трета степен — особено красиви и популярни хора като Клайти Потс — и Том се зачуди дали не си прави шега с него. Мелифънт очевидно не мислеше така, защото я избута и заяви:

— Не желаем такива като Натсуърти там.

— Защо не? — попита момичето.

— Ами сещаш се — запелтечи Мелифънт, а квадратното му лице почервеня почти толкова, колкото това на господин Померой. — Той е тройка. Слуга. Никога няма да получи знака на гилдията ни. Ще си умре като помощник на уредника. Нали, Натсуърти? — попита момчето с хищна усмивка на лице. — Жалко е, че баща ти не ти е оставил достатъчно пари за читаво чиракуване…

— Това не ти влиза в работата! — изкрещя разгневен Том.

Въодушевлението му от улова бързо се изпари и той силно се изнерви. Зачуди се какво ли наказание щеше да му измисли Померой, когато научи, че се е измъкнал. Не беше в настроение за подигравките на Мелифънт.

— Така става, когато живееш в бедняшките квартали, на долните етажи — подсмихна се чиракът първа степен и се обърна към Клайти Потс. — Родителите на Натсуърти живееха на четвъртия етаж, разбираш ли, и когато се случи Голямото срутване, бяха премазани като малинови палачинки: пльок!

Том нямаше намерение да го удря, просто се случи. Преди да се осъзнае какво прави, ръката му се беше свила в юмрук и той замахна.

— Ох! — простена Мелифънт.

За него това беше толкова неочаквано, че чак падна по гръб. Някой извика радостно, а Клайти потисна усмивката си. Том просто стоеше, взираше се в треперещия си юмрук и се чудеше как го беше направил.

Мелифънт обаче беше много по-голям и по-силен от него, а и вече беше станал на крака. Клайти се опита да го спре, но няколко историци му подвикваха окуражително, а група чираци навигатори в зелени туники се събраха около тях и завикаха:

— Бой! Бой! Бой!

Том беше наясно, че шансовете му срещу Мелифънт бяха колкото тези на Солекоп срещу Лондон. Отстъпи крачка назад, но присъстващите го бутнаха напред. Юмрукът на Мелифънт го уцели в лицето, а коляното му се заби тежко между краката му. Том се сви и се заклатушка с пълни със сълзи очи. Нещо голямо и меко като диван застана на пътя му и когато заби глава в него, то проговори:

— Уууф!

Вдигна поглед и видя кръгло зачервено лице с огромни вежди, мъдрещо се под неубедителната перука. Лице, което почервеня още повече, когато го разпозна.

— Натсуърти! — изкрещя Чъдли Померой. — Какво, в името на Куърк, си мислиш, че правиш?

2.

Валънтайн

Заради деянията си Том беше изпратен на служба в Търбуха, докато останалите чираци празнуваха залавянето на Солекоп. След дълго и унизително мъмрене в кабинета на Померой („Неподчинение, Натсуърти… Нападение над по-висш чирак… Какво щяха да кажат бедните ти родители?“) се затътри към асансьорите на „Тотнъм Корт Роуд“ и изчака някой от тях да го отведе надолу.

Пристигна един, който беше претъпкан. Местата в горното отделение бяха заети от арогантни мъже и жени от Гилдията на инженерите — най-силната от четирите Велики гилдии, които управляваха Лондон. Том го побиваха тръпки от тях заради голите им глави и дългите гумени палта, които носеха, затова остана в долното отделение, където строгото лице на лорд-кмета се взираше в него от плакатите, на които пишеше: Движението е живот — помогнете на Гилдията на инженерите да поддържа Лондон в движение! Асансьорът продължаваше да се спуска надолу, като спираше на всички познати станции — „Бейкърлу“, „Хай Холбърн“, „Лоу Холбърн“, „Бетнал Грийн“, — и на всяка спирка в кабината нахлуваха нови хора, които го притискаха в задната стена, докато почти не почувства облекчение, когато стигна дъното и излезе в шумотевицата и суматохата на Търбуха.

На това място Лондон асимилираше градовете, които улавяше — то представляваше воняща поредица от станции и фабрики, разположени между Челюстите и централните машинни отделения. Том го ненавиждаше. Винаги беше шумно и претъпкано с мръсни и изглеждащи заплашително работници от долните етажи и каторжници от Дълбокия търбух, които бяха още по-зле. Горещината му докарваше главоболие, изпълненият с мирис на сяра въздух го караше да киха, а трептенето на аргоновите глобуси, които осветяваха алеите, дразнеше очите му. Гилдията на историците задължително изпращаше няколко свои членове, когато някой град биваше асимилиран. Тази вечер щеше да се присъедини към тях и заедно да напомнят на грубия стар бригадир на Търбуха, че всякакви книги и антики на борда на новата плячка представляват законна собственост на неговата гилдия и че историята е също толкова важна, колкото тухлите, желязото и въглищата.

Проправи си път, за да слезе на последната спирка на асансьора, и забърза към склада на Гилдията на историците. Минаваше през тръбообразни коридори, покрити със зелени керамични плочки, и по метални мостове високо над огнените бездни на станциите за асимилиране. Под него Солекоп биваше разкъсван на парчета. Изглеждаше съвсем малък в сравнение с гигантския Лондон. Големи жълти машини за демонтаж пълзяха на релси около него, люлееха се отгоре му от кранове и пъплеха върху му на хидравлични паешки крака. Колелата и осите му вече бяха свалени и се работеше по шасито. Циркуляри с размерите на виенско колело режеха панелите на палубата и зад тях летяха огромни струи искри. От пещите и топилките се излъчваше ужасна жега и още преди да извърви двайсетина крачки, Том усети как потта се пропива под мишниците на черната му униформена туника.

Най-накрая стигна до склада и нещата започнаха да изглеждат малко по-добре. Солекоп не разполагаше с музей или библиотека и малкото неща, които бяха оплячкосани от вехтошарските му магазини, вече бяха наредени в щайги за отнасянето им на втория етаж. Ако имаше късмет, щяха да го пуснат по-рано. Така щеше да отиде поне за края на празненството! Зачуди се кой ли от членовете на гилдията му ще ръководи работата днес. Случи ли се да е старият Аркънгарт или доктор Уеймът, би бил обречен — те винаги го караха да си изкара цялата смяна, независимо дали има работа, или не. Ако е Поти Пютъртайд или госпожица Плим, можеше да извади късмет…

Докато бързаше към кабинета на началника, започна да осъзнава, че някой много по-важен от когото и да било от тях е на служба в Търбуха тази вечер. Отвън беше паркиран малък бръмбар — лъскав черен бръмбар, — който носеше емблемата на Гилдията на историците върху капака на двигателя си и който беше прекалено луксозен, за да принадлежи на някой от обикновените служители. Двама мъже в ливреи, които подсказваха за високото им положение, стояха до превозното средство. Бяха груби типове, въпреки шикозните им премени, и Том веднага ги позна — Пюси и Генч — разкаялите се аеропирати, които от двайсет години бяха верни сподвижници на главния историк и пилотираха „Асансьор до 13-ия етаж“, когато се наложеше да отпътува на експедиция. Валънтайн е тук! — помисли си Том и се опита да не зяпа, когато мина покрай тях.

Тадеус Валънтайн беше неговият герой: бивш боклучар, който се беше издигнал толкова много, че се беше превърнал в най-известния археолог на Лондон — както и в главен историк, за потрес и ужас на хора като Померой. Том си беше закачил негова снимка на стената над леглото си в спалното помещение и беше чел книгите му — „Приключенията на един практичен историк“ и „Обезлюдената Америка: прекосяването на един мъртъв континент с оръжие, фотоапарат и дирижабъл“, — докато не ги научи наизуст. Моментът, с който се гордееше най-много в своя живот, беше онзи ден, когато беше на дванайсет и Валънтайн слезе долу, за да раздаде наградите на чираците по случай края на годината, включително и тази, която Том спечели за есе на тема разпознаване на фалшиви антики. Все още помнеше всяка дума от речта на този велик човек:

— Никога не забравяйте, чираци, че ние, историците, сме най-важната гилдия в нашия град. Не изкарваме толкова пари, колкото търговците, но създаваме познание, което струва много повече. Може да не управляваме града като навигаторите, но накъде щяха да пътуват те, ако не бяхме запазили древните карти? А що се отнася до Гилдията на инженерите — просто помнете, че всяка машина, която някога са конструирали, е била базирана на фрагменти от Старата технология — древна висока технология, която нашите уредници на музеи са запазили или нашите археолози са изровили.

Единственото, което Том успя да изрече тогава, беше едно смотолевено „Благодаря ви, сър“, преди да се върне на мястото си. Затова не смяташе, че Валънтайн го е запомнил. Когато обаче отвори вратата на кабинета на началника, великият човек вдигна поглед от бюрото си и се ухили.

— Името ти беше Натсуърти, нали? Чиракът, който е добър в разпознаването на фалшификати? Трябва да гледам къде стъпвам тази вечер, за да не ме разкриеш!

Шегата никак не я биваше, но свърши добра работа, за да разчупи напрежението, което обикновено се създаваше в подобна ситуация между чирак и висш член на гилдия. Том се отпусна достатъчно, за да спре да пристъпва от крак на крак на прага на вратата и да се осмели да влезе вътре, за да подаде писмото от Померой. Валънтайн стана на крака и дойде при него да го вземе. Той беше висок и красив мъж на почти четирийсет години, с гъста черна коса, прошарена тук-там, и добре поддържана черна брада. Сивите му моряшки очи проблясваха шеговито, а третото око на челото му — знакът на Гилдията на историците: синьото око, което гледа назад във времето — като че ли намигаше, когато сбърчи въпросително чело.

— Сбиване, а? Какво стори чирак Мелифънт, че да заслужи насиненото си око?

— Говореше неприятни неща за майка ми и баща ми, сър — промърмори Том.

— Разбирам. — Изследователят кимна и погледна момчето. Вместо да му каже да се разкара, той го попита. — Ти не си ли син на Дейвид и Ребека Натсуърти?

— Да, сър — потвърди Том. — Бях само на шест години, когато се случи Голямото срутване… Имам предвид, че не ги помня добре.

Валънтайн кимна отново. Очите му бяха мили и тъжни.

— Те бяха добри историци, Томас. Надявам се да станеш като тях.

— О, да, сър! — отвърна момчето. — Имам предвид… че аз също се надявам!

Замисли се за бедните си майка и баща, които бяха намерили смъртта си под срутилата се частично на долния етаж улица „Чийпсайд“. Никой досега не беше говорил така за тях и очите на Том се изпълниха със сълзи. Имаше чувството, че може да каже всичко на Валънтайн, абсолютно всичко, и тъкмо щеше да сподели колко много му липсваха родителите му и колко самотно и скучно начинание беше да си чирак трета степен, когато в кабинета влезе някакъв вълк.

При това много голям бял вълк. Той се появи на вратата, която водеше към склада. Животното забеляза Том и се спусна към него с оголени жълти зъби.

— Аааа! — изпищя момчето и се качи на един стол. — Това е вълк!

— О, дръж се прилично! — разнесе се момичешки глас и миг по-късно се появи и самото момиче. То се наведе над вълка и погали меката козина под муцуната му. Злобните кехлибарени очи се притвориха доволно, а опашката забрули дрехите му. — Не се безпокой — засмя се то и му се усмихна. — Той е агънце. Така де, наистина си е вълк, ама е кротък като агънце.

— Том — започна Валънтайн, а очите му проблясваха развеселени, — запознай се с дъщеря ми Катрин и с Куче.

— Куче?

Момчето слезе от стола. Чувстваше се глупаво и все още беше малко изплашен. Помисли си, че този звяр е избягал от Съркъл парк.

— Това е дълга история — отвърна Валънтайн. — Катрин живееше в града сал Пуерто Анджелис, докато навърши пет години. След това майка ѝ почина и я изпратиха да живее с мен. Донесох Куче като подарък за нея от експедицията си до Ледената пустош, но по това време Катрин все още не говореше много добре англиш и не беше чувала за вълци, затова, като го видя за първи път, го нарече „Куче!“, и така си му остана.

— Той е напълно питомен — заяви момичето, като продължаваше да се усмихва на Том. — Татко го намери, докато беше още малко вълче. Наложило се да застреля майка му, но нямал сърце да стори същото с бедното Куче. Най-много обича да го галят по корема. Куче, имам предвид, не татко. — Катрин се засмя. Косата ѝ беше прелестно дълга и черна, а сивите очи и бързата ѝ зашеметяваща усмивка бяха наследени от баща ѝ. Тя беше облечена в тесни копринени панталони и широка туника, които бяха писъкът на модата в Хай Лондон това лято. Том се опули насреща ѝ. Беше виждал снимки на дъщерята на Валънтайн, но досега не беше осъзнавал колко е красива.

— Виж — каза Катрин, — Куче те харесва!

Вълкът се беше приближил до Том, за да подуши туниката му. Опашката му се мяташе наляво-надясно, а розовият му език облиза пръстите на момчето.

— Ако Куче хареса някого — заяви дъщерята на главния историк, — обикновено и аз го харесвам. Продължавай, татко, запознай ни, както е редно!

Валънтайн се засмя.

— Е, Кейт, това е Том Натсуърти, който е изпратен тук долу, за да помага, и ако твоят вълк е приключил с него, мисля, че трябва да го оставим да си върши работата. — Главният историк сложи нежно ръка на рамото на момчето. — Не е кой знае колко много, просто ще огледаме за последно станциите и после… — Погледна отново бележката от Померой, накъса я на малки парчета и ги хвърли в малкото червено кошче до бюрото си. — След това може да си вървиш.

Том не знаеше какво го беше изненадало повече — че Валънтайн щеше да го пусне или че беше дошъл лично долу в станциите. Обикновено висшите членове на гилдиите предпочитаха да си седят в комфортните си кабинети и оставяха чираците да вършат тежката работа долу сред жегата и изпаренията. Но Валънтайн беше тук, свали си черната роба, закачи си писалка на джоба на жилетката и се спря на вратата, за да се усмихне на Том.

— Хайде да се заемаме с работата — каза той. — Колкото по-скоро започнем, толкова по-скоро ще можеш да идеш на празненството в Кенсингтън Гардънс…

* * *

Слизаха надолу и надолу, а Куче и Катрин ги следваха по петите. Минаха покрай склада и продължиха по виещи се спираловидни метални стълби към станциите за асимилиране, където с всяка изминала минута Солекоп ставаше все по-малък. От него беше останал единствено стоманен скелет, който машините разкъсваха и отнасяха към пещите за стопяване. Междувременно върху конвейерите се бяха образували планини от тухли, плочи, дървен материал, сол и въглища, които пътуваха към сърцето на Търбуха, а мебели и провизии биваха прибирани от събиращите бригади.

Събирачите бяха истинските владетели на тази част на Лондон и го знаеха. Те вървяха наперено по тесните алеи с пъргавостта на котараци, голите им гърди лъщяха от пот, а очите им бяха скрити зад тъмни защитни очила. Том винаги се беше страхувал от тях, но Валънтайн ги поздравяваше непринудено и ги разпитваше дали са намерили нещо сред плячката, което може да представлява интерес за Музея. Понякога се спираше да се пошегува с някой събирач или да го попита как е семейството му — и не пропускаше да го представи на „колегата ми, господин Натсуърти“. Том се изпълни с гордост. Валънтайн го третираше като възрастен. Така сториха и бригадните работници, те докосваха мазните козирки на шапките си и се ухилваха, докато се представяха. Имаше чувството, че всички се казват Лен или Смъджър.

— Не обръщай внимание какво говорят в Музея за тези момчета — предупреди го Валънтайн, когато един от мъжете с име Лен ги отведе до един контейнер с антики. — Само защото живеят в по-бедните квартали и говорят с уличен акцент, не означава, че са глупци. Точно заради това обичам да слизам лично, когато станциите заработят. Често се случва събирачите и боклучарите да намират артефакти, които историците са пропуснали…

— Да, сър… — съгласи се Том и хвърли бърз поглед на Катрин.

Копнееше да направи нещо, което да впечатли главния историк и красивата му дъщеря. Само да можеше да открие някакво чудесно парче Стара технология сред целия този боклук, нещо, с което да го запомнят дори след като се приберат в луксозния си дом в Хай Лондон. Иначе съществуваше голяма вероятност след тази обиколка около станциите повече да не ги види!

Изпълнен с надежда да ги впечатли, Том прибяга до контейнера и надникна вътре. В интерес на истината, от време на време се откриваше Стара технология — в антикварните магазини на малките градчета или на полиците на камините на възрастни дами. Представи си как може да преоткрие някоя легендарна тайна, като например за по-тежките от въздуха летящи машини или за юфката! Можеше дори откритието да е от полза за Гилдията на инженерите и да го изложат на витрина в Музея, на която да пише: „Открито от господин Т. Натсуърти“. Том надникна в купчината с боклуци в контейнера — вътре имаше парчета пластмаса, стойки за лампи, смачкана играчка земеход… Една малка метална кутия привлече погледа му. Взе я и я отвори. Собственото му лице се появи насреща му, отразено в сребрист пластмасов диск.

— Господин Валънтайн! Вижте! Това е сиди!

Главният историк бръкна в кутията и го извади, след което го наклони на една страна, за да се наслади на подобната на дъга светлина, която се образува върху повърхността на диска.

— Точно така — съгласи се той. — Древните са ги използвали в компютрите си като начин за съхранение на информация.

— Дали е важен? — попита Том.

Валънтайн поклати глава.

— Съжалявам, Томас. Някогашните хора може да са живели в статични селища, но електронните им машини са много по-сложни от всичко, което лондонските инженери са способни да създадат. Дори все още да има някаква информация на този диск, няма как да я прочетем. Но не е лоша находка. Запази го за всеки случай.

Валънтайн се извърна, а Том прибра сидито обратно в кутийката му и го пъхна в джоба си. Вероятно Катрин усети разочарованието му, защото го докосна по ръката и му каза:

— Прекрасен е, Том. Всичко, което е оцеляло хиляди години, е такова, независимо дали би влязло в употреба на ужасната Гилдия на инженерите, или не. Самата аз имам огърлица, направена от стари компютърни дискове… — Тя му се усмихна. Беше прекрасна като едно от момичетата от мечтите му, но много по-мила и по-забавна. Том осъзна, че отсега нататък героините, които щеше да си представя, че спасява, всичките щяха да бъдат Катрин Валънтайн.

Нямаше нищо друго интересно в контейнера. Солекоп се оказа доста практичен град — беше прекалено зает да дъвче старото морско корито, за да се занимава с миналото. Вместо да се върнат в склада обаче, Валънтайн ги поведе нагоре по едно стълбище и по едно тясно метално мостче до пункт „Новопристигнали“, където бившите обитатели на Солекоп се редяха на опашки, за да бъдат записани от дежурния чиновник и отведени до новите си домове в хостелите и приютите на Лондон.

— Дори когато не съм на служба — обясни той, — винаги си намирам оправдание да сляза да нагледам боклучарите, когато хванем улов, преди да успеят да продадат плячката си на антикварните магазини на петия етаж и след това да се пръснат отново в Безлюдните територии.

Винаги имаше боклучари на борда на всеки улов — скиталци без собствени градове, които обхождаха пеша Ловния район и събираха парчета Стара технология. Солекоп не беше изключение. В края на дългата опашка от унили жители имаше групичка, която изглеждаше по-дрипаво и от останалите. Бяха облечени в дълги парцаливи палта, които стигаха до глезените им, а от мръсните им вратове висяха предпазни очила и защитни дихателни маски.

Като повечето лондончани, Том също беше ужасѐн от факта, че съществуват хора, които продължаваха да живеят на голата земя. Той остана при Катрин и Куче, докато Валънтайн отиде да говори с боклучарите. Всички го заобиколиха, с изключение на един — висок, слаб, с черно палто. Прилича на момиче, помисли си Том, макар че не можеше да е сигурен, защото носеше черен шал върху лицето си като тюрбан на пустинен номад. Застана близо до нея, без да отделя поглед от Валънтайн, който се представи на останалите и попита:

— Така… някой от вас намери ли нещо, което Гилдията на историците би пожелала да купи?

Някои от мъжете кимнаха, други поклатиха глави, а трети се заровиха в издутите си вързопи. Момичето с черния шал плъзна ръка в палтото си и отговори:

— Аз имам нещо за теб, Валънтайн.

Думите ѝ бяха изречени толкова тихо, че само Том и Катрин я чуха. Докато се обръщаха към нея, тя неочаквано се спусна напред, извадила нож с дълго и тясно острие.

3.

Шахтата за отпадъци

Нямаше време за мислене: Катрин изпищя, Куче изръмжа, а момичето се поколеба за миг и Том видя своя шанс. Хвърли се напред и сграбчи ръката ѝ с ножа, която се беше насочила към сърцето на Валънтайн. Тя изсъска, сгърчи се, за да се освободи, и острието ѝ падна на палубата. Побягна по металния мост.

— Спрете я! — провикна се главният историк и хукна след нея, но другите скитници бяха видели ножа и се бяха завайкали наоколо изплашени, като по този начин му запречваха пътя.

Неколцина от боклучарите извадиха огнестрелни оръжия. Един облечен в броня полицай тежко си запроправя път през тълпата като някакъв огромен син бръмбар и се развика:

— Не са позволени оръжия в Лондон!

Том погледна над главите на боклучарите и зърна тъмен силует на фона на горещите пещи. Момичето беше в края на металния мост и пъргаво се закатери по стълбата до горното ниво. Той побягна след нея и посегна да я сграбчи за глезена, когато стигна догоре, но се размина с няколко сантиметра. В същия момент една стрела изсвистя покрай него и наоколо се посипаха искри, когато се вряза в стъпалата. Том погледна назад. Още двама полицаи си проправяха път през тълпата с арбалети в ръце. Зад тях се намираха Катрин и баща ѝ, които го наблюдаваха.

— Не стреляйте! — провикна се Том. — Мога да я заловя!

Той скочи върху стълбата и бързо се закатери нагоре. Беше решен на всяка цена да хване момичето. Сърцето му биеше развълнувано. След като толкова много скучни, години беше мечтал за приключения, неочаквано участваше в такова! Успя да спаси живота на господин Валънтайн! Беше герой!

Нападателката се беше насочила към лабиринта от високи метални мостове и алеи, които водеха към пещите. Изпълнен с надежда, че Катрин все още го вижда, Том се затича след бегълката. Мостът се разклоняваше и стесняваше — парапетите бяха само на метър разстояние. Станциите за асимилиране под него продължаваха работата си; никой там долу не беше забелязал драмата, която се разиграваше над главите им. Том се гмурна в дълбоки сенки и топли, ослепителни облаци от пара. Момичето постоянно беше с няколко крачки пред него. Шалът ѝ се закачи в една ниска тръба и се скъса. Дългата ѝ коса изглеждаше червеникава на слабото сияние от пещите, но Том все още не можеше да види лицето ѝ. Зачуди се дали е хубава — красива убийца от Лигата на антимобилистите.

Наведе се в последния момент под висящия шал и продължи да бяга. Ставаше му все по-трудно да диша, затова си разхлаби яката. Пробяга надолу по спираловидните метални стъпала, чак до нивото на станциите за асимилиране, където сенките на конвейерите и огромните сферични резервоари се сменяха шеметно край него. Една групичка с осъдени работници вдигнаха изненадани погледи, когато момичето прелетя покрай тях.

— Спрете я! — изкрещя Том.

Не го сториха, а само го изгледаха зяпнали, когато мина покрай тях. След малко се обърна назад и видя, че един от чираците инженери, който ги ръководеше, беше зарязал работата си и се беше присъединил към преследването. Веднага съжали, че се е провикнал. Нямаше намерение да сподели победата си с някакъв глупав инженер! Том се хвърли напред още по-бързо, за да бъде сигурно, че той ще хване момичето.

Пред тях имаше кръгла дупка в палубата, оградена от ръждясали парапети — шахта за отпадъци, обгорена и почерняла от изхвърляната в нея шлака от пещите. Нападателката забави ход за момент и се зачуди по кой път да тръгне. Това ѝ забавяне позволи на Том да скъси дистанцията помежду им. Протегнатите му пръсти сграбчиха раницата ѝ. Ремъкът ѝ се скъса и това я принуди да спре. Тя се завъртя към него, а лицето ѝ беше осветено от червеното сияние от топилките.

Момичето беше горе-долу на неговите години, но беше много грозно. Един ужасен белег прорязваше плътта от челото до челюстта ѝ и я караше да изглежда като портрет, който някой беше зачеркнал злобно. Устата ѝ беше изкривена на една страна в постоянна отвратителна усмивка, носът ѝ приличаше на смачкано пънче, а единственото ѝ око, което го гледаше от цялата тази гротеска, беше сиво и студено като зимно море.

— Защо не ме остави да го убия? — изсъска тя.

Том беше толкова шокиран, че не можеше да помръдне или проговори, просто стоеше и я гледаше как се наведе, за да вземе падналата си раница и се обърна да побегне отново. Зад него звучаха полицейски свирки и летяха стрели от арбалетите над металната палуба и под висящите тръби. Нападателката хвърли раницата, претърколи се на една страна и изруга. Том нямаше идея, че момичетата знаят подобни думи.

— Не стреляйте! — провикна се той и замаха към полицаите. Те се тътреха по спираловидното стълбище под резервоарите и стреляха с арбалетите си, като че ли не им пукаше, че Том стои на пътя им. — Не стреляйте!

Момичето закуцука и той видя, че една стрела е пронизала крака ѝ над коляното. Тя я стисна и между пръстите ѝ потече кръв. Дишаше на пресекулки, когато се подпря на парапета и се набра с усилие на него. Шахтата за отпадъци зееше като отворена паст зад нея.

— НЕ! — провикна се Том, когато осъзна какво смята да прави. Вече не се чувстваше като герой — изпита съжаление към това бедно и грозно създание и вина, че той беше онзи, който я приклещи в този капан. Протегна ръка към нея. Не искаше да скача. — Не можех да ти позволя да нараниш господин Валънтайн! — изрече той, като крещеше, за да може да го чуе над врявата в Търбуха. — Той е добър човек, мил, смел, чудесен…

Момичето се наведе напред, като навря отвратителното си безносо лице в него.

— Погледни ме! — Гласът ѝ беше изкривен от кривата ѝ уста. — Виж какво ми стори твоят смел и мил Валънтайн!

— Какво имаш предвид?

— Попитай го! — изкрещя тя. — Попитай го какво е сторил на Хестър Шоу!

Полицаите ги приближаваха. Том усещаше стъпките им по палубата. Момичето погледна покрай него, след което прекрачи парапета с ранения си крак и изрева от болка.

— Не! — примоли ѝ се той, но беше прекалено късно.

Дрипавото ѝ палто изплющя и се разпери и в следващия момент вече я нямаше. Наведе се напред и погледна в мрачната шахта. Заля го студен полъх, примесен с миризмата на кал и стъпкана растителност — миризмата на пръстта под града.

— Не!

Нападателката беше скочила! Беше скочила, за да се измъкне от града и да намери смъртта си! Хестър Шоу. Трябваше да запомни това име и да изрече молитва за нея към един от многобройните богове на Лондон.

Няколко фигури се появиха от пушека. Полицаите приближаваха предпазливо, като някакви изплашени раци. Водеше ги Валънтайн, който бягаше пред тях. В сенките под един от резервоарите Том забеляза младия инженер. Беше шокиран. Опита се да му се усмихне, но имаше чувството, че лицето му е замръзнало. В следващия момент го заля поредната доза гъст пушек и закри всичко.

— Том! Добре ли си? — попита го Валънтайн, който едва се беше изморил от дългото преследване. — Къде е тя? Къде е момичето?

— Мъртва е! — отговори неуверено той.

Главният историк се наведе над парапета до него и надникна в шахтата. Сенките на носещия се пушек затанцуваха върху лицето му като паяжини. Имаше някакъв странен блясък в очите му, а лицето му беше сериозно, пребледняло и изплашено.

— Видя ли я, Том? Имаше ли белег?

— Да — отвърна момчето и се зачуди откъде Валънтайн знаеше това. — Лицето ѝ беше отвратително! Едното ѝ око го нямаше, а носът ѝ… — Сети се за ужасното нещо, което му беше изкрещяла. — Тя каза, че… — Не беше напълно сигурен дали трябва да сподели с главния историк думите ѝ, та това беше лъжа, пълна лудост. — Тя каза, че името ѝ е Хестър Шоу.

— Велики Куърк! — изсъска Валънтайн, а Том се отдръпна назад и съжали за честността си. Когато обаче вдигна отново поглед, главният историк му се усмихваше мило, а очите му бяха пълни с тъга. — Не се тревожи, Том — каза той. — Съжалявам…

Момчето усети голямата му нежна ръка върху рамото си и след това — не разбра как се случи — извъртане, избутване, блъскане през парапета на шахтата за отпадъци и в следващия момент падаше като Хестър Шоу. Не успя да се хване за нищо по гладкия метал. Той ме блъсна! — помисли си Том. Беше повече изумен, отколкото изплашен, когато черното гърло го погълна в своята мрачна прегръдка.

4.

Безлюдните територии

Тишина. Тишина. Не можеше да я проумее. Дори когато Лондон не се движеше, се носеше някакъв шум от спалното помещение — бръмченето на вентилаторите, дрънченето на далечните асансьори, хъркането на другите чираци в съседните легла. Но сега — тишина. В интерес на истината, всичко го болеше. Леглото му беше някак си странно и когато раздвижи ръце, усети нещо студено и мазно да се точи между пръстите му като…

КАЛ! Изправи се до седнало положение и си пое дълбоко въздух. Не се намираше в спалното помещение на чираците трета степен. Лежеше на една голяма, стръмна кална могила, точно на ръба на дълбок ров. На слабата перлена светлина на зората видя момичето с обезобразеното лице да седи до него. Ужасният му сън как пада в обгорената шахта за отпадъци беше истина: беше изпаднал от Лондон и сега се беше озовал сам с Хестър Шоу на голата земя!

Простена от ужас. Момичето му хвърли бърз поглед и пак се извърна от него.

— А, значи си жив — каза тя. — Реших, че си умрял. — Звучеше така, сякаш не ѝ пукаше дали е щял да оживее, или не.

Том се повдигна на четири крака — така само коленете, пръстите на краката и дланите му бяха в калта. Видя, че ръцете му са голи, и когато погледна надолу, осъзна, че натъртеното му тяло също е голо до кръста. Туниката му лежеше смачкана в калта наблизо, но не можа да открие ризата си, докато не пропълзя по-близо до обезобразеното момиче и не разбра, че я беше накъсало на ивици, за да превърже ранения си крак.

— Хей! — оплака се той. — Тази беше една от най-хубавите ми ризи!

— Е, и? — отвърна Хестър, без да го погледне. — Този крак е един от най-хубавите ми.

Том си облече туниката. Тя беше скъсана и мръсна от падането му в шахтата за отпадъци. Цялата беше станала на дупки и пропускаше студения въздух на Безлюдните територии. Той се сви. Целият трепереше. Валънтайн ме блъсна! Той ме блъсна и паднах в шахтата, озовах се в Безлюдните територии! Той ме блъсна… Не, не може да го е направил. Сигурно е било грешка. Подхлъзнал съм се, а Валънтайн се е опитал да ме хване, това трябва да се е случило.

Хестър Шоу приключи с превързването, изправи се и изръмжа от болката, когато дръпна мръсните си и втвърдени от кръвта панталони над раната. Метна на Том онова, което беше останало от ризата му — един безполезен парцал.

— Трябваше да ме оставиш да го убия — каза Хестър, извърна се и закуцука енергично нагоре по стръмната кална могила.

Том стоеше и я гледаше. Беше прекалено шокиран и изумен, за да помръдне. Едва когато момичето се скри зад върха, осъзна, че не желае да остава тук сам; предпочиташе всякаква компания, дори нейната, пред тишината.

Хвърли разкъсаната риза настрани и побягна след Хестър, като се хлъзгаше в гъстата, лепкава кал и удряше пръстите на краката си в някой камък или изтръгнат корен. Дълбокият ров зееше от лявата му страна и когато стигна до върха, видя, че е само един от стотина подобни. Огромните следи от вериги, оставени от Лондон, се простираха напред в далечината. Том забеляза своя град — тъмна форма на фона на просветляващото източно небе, обгърната от дима на двигателите му. Изпита студения бич на носталгията. Всички, които познаваше, се намираха на борда на тази смаляваща се планина, всички освен Хестър, която крачеше гневно след Лондон и влачеше ранения си крак.

— Спри! — изкрещя Том, който се придвижваше в нещо средно между бягане и газене, за да я догони. — Хестър! Госпожице Шоу!

— Остави ме на мира! — сопна му се тя.

— Къде отиваш?

— Трябва да се върна в Лондон, не е ли очевидно? Бяха ми необходими две години, за да го намеря. Тътрех се пеш из Безлюдните територии, като се качвах на малки градчета с надеждата, че Лондон ще ги намери и погълне. И когато най-накрая се озовах на борда му и пред Валънтайн, който се навърташе около станциите, точно както ми бяха казали боклучарите, какво се случи? Някакъв идиот ми попречи да му изтръгна сърцето, както заслужава. — Хестър спря и се обърна към Том. — Ако не си беше пъхал носа в чуждите работи, сега щеше да е мъртъв, а аз да легна до него, да умра и да намеря покой!

Момчето я погледна и преди да успее да се спре, очите му се наляха със сълзи. Ненавиждаше се, че изглежда като глупак пред Хестър Шоу, но така му идваше отвътре. Шокът от случилото се и мисълта, че беше изоставен тук, бяха съкрушителни. Горещи сълзи потекоха по лицето му и образуваха бели вадички върху мръсните му бузи.

Хестър, която тъкмо имаше намерение да се извърне, се спря и го изгледа, сякаш не знаеше какво се случва с него.

— Ти плачеш! — констатира най-накрая тя. Думите ѝ бяха нежни и звучеше изненадано.

— Съжалявам! — подсмръкна Том.

— Аз никога не плача. Не мога. Не плаках дори когато Валънтайн уби мама и тате.

— Какво? — Гласът на Том беше колеблив заради сълзите. — Господин Валънтайн никога не би направил подобно нещо! Катрин каза, че не е бил способен дори да застреля малко вълче. Лъжеш!

— Как така се озова тук тогава? — попита го подигравателно Хестър. — Той те блъсна след мен, нали? Само защото ме видя.

— Лъжеш! — повтори Том, но си спомни онези големи ръце, които го блъснаха, спомни си падането и онзи странен блясък в очите на археолога.

— Е? — настоя момичето.

— Той ме блъсна! — измърмори изумен Том.

Хестър Шоу само сви рамене, сякаш казваше: Видя ли? Разбра ли какъв е в действителност? След това се обърна и продължи да върви.

Момчето побърза да я настигне.

— Ще дойда с теб! Аз също трябва да се върна в Лондон! Ще ти помогна!

— Ти? — Момичето се разсмя и се изплю в калта в краката му. — Мислех те за човек на Валънтайн. А сега искаш да ми помогнеш да го убия?

Том поклати глава. Не знаеше какво иска. Част от него продължаваше да се надява, че всичко е просто една грешка и Валънтайн е добър, мил и смел човек. Определено не искаше да умира и да оставя Катрин без баща… Но така или иначе трябваше някак да се върне в Лондон, а не можеше да се справи сам. Освен това се чувстваше отговорен за Хестър Шоу. В крайна сметка негова беше вината, че я раниха.

— Ще ти помогна да вървиш — отвърна той. — Ранена си. Нуждаеш се от мен.

— Не се нуждая от никого — заяви яростно тя.

— Ще тръгнем заедно след Лондон — обеща Том. — Аз съм член на Гилдията на историците. Те ще ме послушат. Ще кажа всичко на господин Померой. Ако Валънтайн наистина е сторил нещата, които ми казваш, то тогава законът ще се разправя с него!

— Законът? — намръщи се Хестър. — Валънтайн е законът в Лондон. Нима не е той любимецът на лорд-кмета? Нали е главен историк? Не, той ще ме убие, ако аз не го убия първа. Вероятно ще убие и теб. Хррряс! — Момичето се престори, че изважда меч от канията и промушва гърдите на Том.

Слънцето изгряваше и от калта беше започнала да се издига пара. Лондон продължаваше да се движи и беше станал по-малък от последния път, когато го видя. Обикновено градът спираше за няколко дни, когато се беше нахранил, и една част от мозъка на Том, която още не беше блокирала, се питаше: Къде, да го вземат мътните, отива?

В този момент Хестър се спъна и падна, а раненият ѝ крак се озова под нея. Момчето побърза да я хване. Тя не му благодари, но също така не го отблъсна. Той сложи ръката ѝ около раменете си и я вдигна на крака. Двамата се затътриха по калния хребет от коловозите на Лондон, които водеха на изток.

5.

Лорд-кметът

На сто и петдесет километра пред тях слънцето огряваше Съркъл парк, тази елегантна поредица от морави и градини, които заобикаляха първия етаж. То се отразяваше в декоративните езера и пътеки, които лъщяха от влагата, и проблясваше върху белите метални кули на Клио Хаус, вилата на Валънтайн, която се издигаше насред мрачни кедрови дървета като някаква гигантска раковина, изхвърлена от ужасяващ прилив.

Катрин се събуди в стаята си на последния етаж и се загледа в слънчевите лъчи, които си проправяха път през покритите с черупки на костенурки капаци на прозорците ѝ. Чувстваше се нещастна, но първоначално нямаше представа защо.

След това си спомни предишната вечер, нападението в Търбуха и как онзи окаян и сладък млад чирак се спусна да преследва нападателката и намери смъртта си. Самата тя беше тичала след баща си, но когато стигна до шахтата за отпадъци, всичко беше вече приключило. Друг един млад чирак инженер се олюляваше наблизо, а шокираното му лице беше бяло като гуменото му палто. Зад него се намираше баща ѝ, заобиколен от полицаи, и също изглеждаше блед и разгневен. Никога досега не го беше виждала такъв, нито пък беше чувала този негов груб и неестествен глас, с който ѝ изкрещя да се прибира право у дома.

Част от нея просто искаше да се свие на топка и да продължи да спи, но трябваше да го види и да се увери, че е добре. Махна юргана от себе си и стана. Събра нахвърляните по пода дрехи от миналата вечер, които все още миришеха на дима от пещите, и ги навлече.

Излезе в коридора, който беше леко наклонен, с кръгъл таван, и се виеше като вътрешността на амонит[1]. Тръгна бързо по него, като се спря уважително пред статуята на Клио, богинята на историята, която се намираше в една ниша пред вратата на трапезарията. В други ниши бяха прибрани съкровищата, които баща ѝ носеше от експедициите си — парчета от грънци, части от компютърни клавиатури и ръждясали метални черепи на преследвачи, онези странни полумеханични войници от една забравена война. Напуканите им стъклени очи се взираха злобно в нея, когато мина покрай тях.

Баща ѝ пиеше кафе в атриума — голямото открито пространство в центъра на къщата. Все още беше облечен в халата си, а издълженото му лице беше сериозно, докато крачеше напред-назад между саксиите с папрати. Един бърз поглед беше достатъчен на Катрин, за да разбере, че не беше мигвал цяла вечер.

— Татко? Какво се случи? — попита тя.

— О, Кейт! — Той отиде при нея и я прегърна силно. — Каква нощ само!

— Онова бедно момче — прошепна Катрин. — Бедният Том! Предполагам, че не са… намерили нищо?

Валънтайн поклати глава.

— Нападателката го повлече със себе си, когато скочи. Двамата са били погълнати от калта на Безлюдните територии или са били премазани от веригите.

— О — прошепна Катрин и седна на ръба на масата, като дори не забеляза кога Куче дойде и отпусна голямата си глава на коляното ѝ.

Бедният Том! — помисли си тя. Той беше толкова сладък и мил. Наистина го харесваше. Дори смяташе да помоли баща си да го вземе на работа в Клио Хаус, за да могат двамата с Куче да го опознаят по-добре. Но вече беше мъртъв — душата му беше отлетяла в Мрачните владения, а тялото му лежеше в студената кал някъде далеч зад града.

— Лорд-кметът не е доволен — заяви Валънтайн и погледна часовника. — Някаква нападателка се разхожда свободно в Търбуха по време на първия ден на Лондон в Ловния район. Идва лично, за да обсъдим въпроса. Ще седнеш ли при мен, докато го чакам? Може да хапнеш от закуската ми, ако желаеш. Има кафе, кифлички, масло. Въобще нямам апетит.

Катрин също нямаше, но погледна храната и забеляза дрипавата кожена раница в далечния край на масата. Това беше същата раница, която нападателката изпусна в Търбуха миналата вечер. Съдържанието ѝ беше пръснато наоколо като експонати в някакъв странен музей: метален термос, аптечка, канап, няколко парчета сушено месо, които изглеждаха по-твърди от езиците на стари ботуши, и намачкан лист хартия на петна, върху който с телбод беше захваната снимка. Катрин го взе. Това беше идентификационна карта, издадена от град на име Строул — беше мръсна, избледняла и се разпадаше по краищата. Преди да прочете написаното, погледът ѝ се спря на снимката. Ахна.

— Татко! Лицето ѝ!

Валънтайн се обърна, видя я, че държи документа, и го изтръгна от ръката ѝ с гневен крясък:

— Не, Кейт! Не гледай това! Никой не бива да го вижда…

Баща ѝ извади запалката си и внимателно подпали ъгълчето на картата, след което я остави да изгори в пепелника на бюрото си. Когато приключи, отново започна да крачи насам-натам. Катрин седна и се загледа в него. През десетте години, в които живееше в Лондон, го смяташе не само за свой баща, но и за най-добрия си приятел. Харесваха едни и същи неща, смееха се на едни и същи шеги и никога нямаха тайни един от друг. Сега обаче ѝ беше повече от ясно, че крие нещо за това момиче. Никога не го беше виждала толкова разтревожен.

— Коя е тя, татко? — попита Катрин. — Да не би да я познаваш от някоя от твоите експедиции? Толкова е млада и… Какво се е случило с лицето ѝ?

Чуха се стъпки, почукване на вратата и в помещението влезе Пюси.

— Лорд-кметът пристига, шефе.

— Толкова скоро? — учуди се Валънтайн.

— М’че да. Генч тъкмо го е видял да минава през парка с бръмбара си. Каза, че не изглеждал много щастлив.

Валънтайн също не изглеждаше щастлив. Взе робата си от облегалката на стола, където беше захвърлена, и се опита да се приведе в представителен вид. Катрин пристъпи напред, за да му помогне, но той я отпрати, затова тя само го целуна по бузата и побърза да се махне. Куче се влачеше подире ѝ. През големите овални прозорци на приемната видя официалния бял бръмбар, който стигна до портите на Клио Хаус. Отряд войници тичаха пред него, облечени в яркочервената броня на бийфийтърите. Това беше личната охрана на лорд-кмета. Те заеха позиции около градината като грозни градински украшения, когато Генч и още един слуга побързаха да отворят стъклопластовия капак. Лорд-кметът излезе от превозното си средство и закрачи към къщата.

Магнъс Кроум управляваше Лондон от близо двайсет години, но все още не приличаше на лорд-кмет. В историческите книги на Катрин тези хора бяха закръглени, весели и червендалести, а Кроум беше слаб като стара врана и два пъти по-мрачен. Дори не носеше алената роба, която беше гордостта и радостта на другите кметове, а все още се обличаше в дългото си бяло гумено палто и носеше червеното колело на Гилдията на инженерите върху челото си. Предишните лорд-кметове бяха премахнали знаците на своите гилдии, за да покажат, че служат на цял Лондон, но нещата се бяха променили, когато Кроум взе властта — и макар някои да говореха, че не е честно едновременно да е господар на инженерите и лорд-кмет, не отричаха, че се справя доста добре с управлението на града.

Катрин не го харесваше. Никога не го беше харесвала, макар че се отнасяше много добре с баща ѝ, и не ѝ се щеше да го вижда тази сутрин. Веднага щом чу пневматичната врата да се разтваря като ирис, тя продължи по коридора и повика Куче да я последва. Спря, когато стигна до първия му завой. Скри се в една плитка ниша и допря върховете на пръстите си върху вълка, за да не шава много. Усещаше, че баща ѝ е загазил, и нямаше намерение да го остави да пази от нея тайни, като че ли е още някакво си малко момиченце.

Няколко секунди по-късно видя Генч да се появява на вратата на атриума. Стискаше шапката си в ръце.

— Оттук, Ваше почитаемо благородство — измърмори той и се поклони. — Внимавайте къде стъпвате, Ваша чест.

Кроум вървеше след него. Спря се за момент и се заозърта с резките движения на влечуго. Катрин видя как погледът му мина през коридора като вятър от Ледената пустош. Тя се присви още повече в нишата и се замоли на Куърк и Клио да не я види. За момент чу дишането му и слабото скърцане и шумолене на гуменото му палто. Генч го покани в атриума и опасността премина.

Положила длан върху нашийника на Куче, Катрин пристъпи обратно към вратата и се заслуша. Чуваше гласа на баща си и си представяше как той стои до декоративния фонтан, докато хората му приканват Кроум да се настани удобно. Той започна да любезничи относно времето, но хладният и твърд глас на лорд-кмета го прекъсна:

— Прочетох доклада ти от снощното приключение, Валънтайн. Уверяваше ме, че си се погрижил за цялото семейство.

Катрин се отдръпна от вратата, сякаш я беше изгорила. Как смееше този дъртак да говори така на баща ѝ! Не искаше да слуша повече, но любопитството ѝ я пребори и тя отново притисна ухо до дървото.

— … призрак от миналото ми — обясняваше Валънтайн. — Нямам представа как е избягала. Само Куърк знае къде се е научила да бъде толкова хитра и пъргава. Но вече е мъртва. Както и момчето, което я залови, бедният Натсуърти…

— Сигурен ли си за това?

— Паднаха от града, Кроум.

— Това нищо не означава. Пътуваме над мека почва. Възможно е да са оцелели. Трябваше да изпратиш хора да ги потърсят. Не забравяй, че нямаме представа доколко момичето е било запознато с работата на майка си. Ако каже на някой друг град, че разполагаме с МЕДУЗА, преди да сме готови да я използваме…

— Знам, знам — съгласи се раздразнен Валънтайн. Някакъв стол изскърца, когато седна на него. — Ще взема „Асансьор до 13-ия етаж“ и ще потърся телата…

— Не — заповяда Кроум. — Имам други планове за теб и дирижабъла ти. Искам да полетиш пред нас и да разузнаеш какво лежи между Лондон и целта му.

— Кроум, това е работа за разузнавателните дирижабли на Комитета по планирането, а не за „Асансьора“…

— Не — прекъсна го грубо лорд-кметът. — Не искам твърде много хора да узнават накъде караме града. Ще научат, когато времето настъпи. Освен това имам нещо наум, с което само ти можеш да се справиш.

— А момичето? — попита Валънтайн.

— Не се тревожи за нея — отвърна Кроум. — Разполагам с агент, на когото може да се разчита да я намери и да довърши работата, в която ти се провали. Насочи вниманието си към подготовката на дирижабъла си, Валънтайн.

Срещата им беше към своя край. Катрин чу как лорд-кметът се подготвя да си върви, и забърза по коридора, преди вратата да се отвори. Умът ѝ работеше по-бързо дори от пералните в Залата за древна технология в Лондонския музей.

Тя се върна в стаята си и се замисли над нещата, които беше чула. Надяваше се да разгадае една мистерия, но вместо това беше затънала още повече в нея. Можеше да бъде сигурна само в едно — баща ѝ си имаше тайна. Никога досега не беше крил нещо от нея. Винаги ѝ е споделял всичко и я е питал за мнението ѝ, търсил е съветите ѝ — а сега заговорничеше с лорд-кмета за момичето, което нарече „призрак от миналото“. Смятаха да изпратят агент след нея да… направи какво? Възможно ли беше Том и нападателката все още да са живи? Защо лорд-кметът изпращаше баща ѝ на разузнавателна мисия в такава потайност? Защо не искаше другите да научат накъде се е насочил Лондон? И какво, за бога, ще да е МЕДУЗА?

6.

Бързодом

През целия ден вървяха напред. Тътреха се по следите, които Лондон беше оставил в меката пръст на Ловния район. Нито за миг не изпускаха града от поглед, но той ставаше все по-малък и по-малък, все по-далечен и по-далечен. Беше се насочил на изток и Том осъзна, че съвсем скоро може да се скрие зад хоризонта. Самотата го измъчваше. Животът му като чирак историк (трета степен) не беше забава, но сега прекараното в Музея време му се виждаше прекрасен, бляскав сън. Осъзна, че му липсват дори дребнавият доктор Аркънгарт и надутият Чъдли Померой. Липсваха му леглото в проветривото спално помещение и дългите работни часове. Липсваше му Катрин Валънтайн, макар че беше прекарал с нея само няколко минути. Понякога, ако затвореше очи, можеше да види лицето ѝ съвсем ясно, милите ѝ сиви очи и очарователната ѝ усмивка. Нямаше съмнение, че тя не знае какъв е баща ѝ…

— Гледай къде вървиш! — скастри го Хестър Шоу и той отвори очи. За малко щяха да паднат в един от зеещите коловози.

Вървяха ли, вървяха напред и Том започна да мисли, че онова, което най-много му липсва от града, е храната. Тя никога не е бивала в изобилие, особено порциите в столовата на Гилдията, но определено си беше по-добре от празен стомах, защото в момента разполагаше само с него. Когато попита Хестър Шоу с какво ще преживяват тук, тя му отвърна:

— Обзалагам се, че вече съжаляваш, че ми изгуби раницата, лондончанче. Имах хубаво сушено кучешко в нея.

В ранния следобед се натъкнаха на няколко посивели храста, които веригите на Лондон не бяха заровили напълно. Хестър откъсна листа от тях и ги направи на каша с помощта на два камъка.

— Щяха да бъдат по-вкусни сготвени — заяви тя, докато ядяха ужасната зеленчукова смес. — В раницата си имах всичко необходимо за запалване на огън.

По-късно момичето хвана жаба в една от дълбоките локви, образували се в оставена от веригите следа. Не я предложи на Том, а той от своя страна се опита да не я гледа, докато я яде.

Все още нямаше представа какво да мисли за Хестър. Тя мълчеше през повечето време и му хвърляше толкова свиреп поглед, когато се опитваше да я заговори, че бързо се научи да върви в мълчание. Понякога, съвсем неочаквано, тя заговаряше.

— Теренът се издига — обясняваше тя. — Това означава, че Лондон ще намали скоростта. Би изхабил повече гориво, ако трябва да кара на пълна скорост, докато изкачва хълма.

След това, час или два по-късно, допълваше:

— Майка ми казваше, че самоходните градове са ненужни. Имало е причина да съществуват преди хиляда години заради безбройните земетресения, вулкани и преместването на глетчерите на юг. Сега обаче само се щурат наоколо и се самоизяждат, защото хората са прекалено глупави, за да ги спрат.

На Том му харесваше да я слуша, макар да смяташе майка ѝ за опасен антимобилист. За съжаление, включеше ли се в разговора, тя отново замлъкваше и прикриваше лице с ръка. Имаше чувството, че съществуват две момичета, които споделяха това тяло — едното беше неумолима отмъстителка, която мисли само как да убие Валънтайн, а другото — чувствително, умно и симпатично същество, което от време на време го попоглежда иззад тази обезобразена маска. Чудеше се дали не е малко луда. Нямаше нищо чудно, предвид факта, че беше видяла как убиват родителите ѝ.

— Какво се случи? — попита нежно Том. — Имам предвид с майка ти и баща ти, сигурна ли си, че Валънтайн…?

— Млъкни и върви — отвърна Хестър.

По-късно, след като се стъмни и се свиха в една кухина в калта, за да се скрият от нощния студ, тя изведнъж му заразказва историята си.

— Родена съм на голата земя — но не такава като тук. Живеех в Оук Айлънд, в далечния запад. Някога е бил част от Ловния район, но заради земетресенията сушата наоколо била потопена и се оформил остров, който е прекалено далеч от брега, за да може някой гладен град да го нападне, а пък е прекалено скалист, за да могат земноводните градове да го докопат. Беше прекрасно — зелени хълмове, красиви скали и потоци, които текат през гъсти дъбови гори, целите в сив мъх — самите дървета са покрити с него, рошави като стари кучета.

Том потрепери. Всеки лондончанин беше наясно, че само диваците живеят на голата земя.

— Предпочитам здрава палуба под краката си — каза той, но Хестър като че ли не го чу, а думите продължаваха да излизат от кривата ѝ уста, сякаш не можеше да се спре.

— Там имаше град на име Дънроумин. Някога е бил мобилен, но хората се изморили през цялото време да ги преследват по-големи градове, затова преплували до Оук Айлънд, демонтирали му колелата и двигателите и го застопорили на един хълм. Стои си там вече от сто години и човек не може да каже, че някога се е движил.

— Но това е ужасно! — изуми се Том. — Съвсем в духа на антитракционизма!

— Майка ми и баща ми живееха наблизо, на пътя за града — продължи Хестър, без да обръща внимание на забележката му. — Имаха къща в края на платото, където морето се вдава в острова. Тате беше фермер, а мама — историчка като теб, но много по-умна, разбира се. Всяко лято подкарваше дирижабъла си в търсене на Стара технология, но през есента се прибираше у дома. През зимните нощи често ходех в кабинета ѝ на тавана и ядях препечена филийка със сирене, а тя ми разказваше за приключенията си. Тогава една вечер — не спираше да разказва момичето, — преди седем години, се събудих от някаква караница на тавана. Качих се по стълбата и надникнах. Валънтайн беше там. Познавах го, защото беше приятел на мама и се отбиваше у нас, когато минаваше наблизо. Само че тази нощ не беше настроен особено приятелски. „Дай ми машината, Пандора — продължаваше да повтаря. — Дай ми МЕДУЗА.“ Не видя, че ги наблюдавам. Стоях на върха на стълбата и просто ги гледах. Бях прекалено изплашена, за да се кача на тавана или да се върна. Валънтайн стоеше с гръб към мен, а майка ми беше срещу него, с онази машина в ръце. Отговори му: „Проклет да си, Тадеус, аз я намерих, моя е!“. Тогава Валънтайн извади меча си и… и…

Хестър млъкна, за да си поеме въздух. Искаше да спре, но вече се беше понесла на вълната на спомените, която я отведе до онази нощ, онази стая и кръвта, която беше опръскала звездните карти на майка ѝ, оформила сякаш нови съзвездия върху тях.

— В този момент се обърна и видя, че го гледам. Нападна ме, аз се сниших и мечът му само проряза лицето ми, а аз паднах от стълбата. Вероятно е решил, че ме е убил. Чух го как тършува из бюрото на мама. Станах и побягнах. Татко лежеше на кухненския под — също мъртъв. Дори кучетата ни бяха избити. Излязох на бегом от къщата и видях огромния му черен дирижабъл в края на градината. Хората му го чакаха пред него. Забелязаха ме и хукнаха след мен, но успях да им се измъкна. Стигнах до навеса за лодки и се качих в гребната лодка на тате. Смятах да заобиколя и да отида в Дънроумин, където да потърся помощ — бях съвсем малка и си мислех, че някой доктор ще успее да помогне на мама и тате. Но бях толкова слаба заради болката и изгубената кръв… Някак си успях да отвържа лодката и течението я понесе. Следващото нещо, което помня, е как се събуждам на бреговете на Ловния район… Заживях в Безлюдните територии. Не помня много от началото. Имах чувството, че паметта ми е изтекла през раните на лицето ми, а останалите в главата ми спомени сякаш бяха потопени в кал. Лека-полека обаче започнаха да се завръщат при мен и един ден си спомних за Валънтайн и стореното от него. Тогава взех решение да го открия. Да го убия по същия начин, по който той уби родителите ми.

— Каква беше онази машина? — попита Том след последвалото дълго мълчание. — Онази МЕДУЗА?

Хестър сви рамене. (Беше прекалено тъмно, за да я види, но чу свиването на раменете ѝ във вътрешността на мръсното ѝ палто.)

— Нещо, което майка ми откри. Стара технология. Не изглеждаше важно. Приличаше на метална футболна топка — очукана и назъбена. Но Валънтайн я уби заради нея.

— Преди седем години — прошепна Том. — Тогава господин Валънтайн стана главен историк на Гилдията. Говореше се, че е намерил нещо в Безлюдните територии, което толкова много зарадвало Кроум, че го повишил, без да се съобразява с Чъдли Померой и останалите. Така и не разбрах какво е било. А и не бях чувал за МЕДУЗА.

Хестър не каза нищо повече. След няколко минути захърка.

Том стоя буден доста време и прехвърля историята ѝ в главата си. Спомни си мечтите, които му помагаха да прекарва дългите и тежки дни в Музея. Постоянно си представяше, че се намира в Безлюдните територии с красиво момиче, тръгнал по следите на жесток престъпник, но никога не си беше давал сметка, че ще е толкова влажно и студено, нито че краката ще го болят толкова много, нито че убиецът ще е най-големият герой на Лондон. А що се отнася до красивото момиче…

Том погледна обезобразеното лице на Хестър Шоу, осветено от слабата лунна светлина. То беше намръщено дори насън. Сега я разбираше много по-добре. Тя мразеше Валънтайн, но себе си ненавиждаше още повече заради грозотата си и задето родителите ѝ са загинали, а тя е останала жива. Спомни си как се чувстваше самият той, когато стана Голямото срутване. Как се прибра у дома само за да види, че дома му вече го няма, заедно с майка му и баща му. Струваше му се, че случилото се някак си е по негова вина. Изпитваше огромна болка, защото не е бил там, за да умре с тях.

„Трябва да ѝ помогна — помисли си Том. — Няма да ѝ позволя да убие господин Валънтайн, но ще намеря начин да изкопча истината. Ако това е истината. Може би утре Лондон ще забави малко своя устрем и кракът на Хестър ще е по-добре. Ще се върнем в града по залез и някой ще ни изслуша…“

* * *

На следващата сутрин установиха, че градът е отишъл още по-далеч, а кракът на Хестър е по-зле. Тя стенеше от болка на почти всяка крачка, лицето ѝ докарваше цвета на стар сняг, а превръзките ѝ бяха подгизнали от кръв, която се стичаше в ботуша ѝ. Том се прокле, че изхвърли останалите от ризата му парцали и че заради него Хестър изгуби раницата и аптечката си.

Преди обяд, през менящите се пелени от дъжд, видяха нещо пред себе си. Наближаваха огромна купчина шлака и сгурия, изхвърлена от Лондон предишния ден. До нея беше спрял странен малък град. Хестър и Том се приближиха до него и установиха, че хората преравят купчината за парчета разтопен метал и остатъци от неизгорено гориво.

Това ги обнадежди и те тръгнаха по-бързо напред. До ранния следобед вече вървяха под сянката на огромните колела на градчето, а Том се изуми, че има само един-единствен дървен етаж, при това по-малък от повечето къщи в Лондон, изграден от някого, чиято идея за добро дърводелство се свежда до наковаването с пирони, докато се закрепи криво-ляво. Зад подобната на навес сграда на кметството се издигаха огромните и криви комини на експериментално машинно отделение.

— Добре дошли! — провикна се един висок белобрад мъж, който се спусна по купчината сгурия. Грубата му кафява роба плющеше на вятъра. — Добре дошли в Бързодом. Аз съм кметът на града — Орм Рейланд. Говорите ли англиш?

Хестър се отдръпна назад подозрително, но на Том старецът му се стори достатъчно приветлив. Той пристъпи към него и каза:

— Моля ви, сър, нуждаем се от храна и доктор, който да погледне крака на приятелката ми…

— Не съм ти приятелка — изсъска Хестър Шоу. — И ми няма нищо на крака. — Само дето беше пребледняла, цялата трепереше и лицето ѝ беше плувнало в пот.

— Бездруго нямаме доктор в Бързодом — засмя се Рейланд. — Нито един. Що се отнася до храната… Е, времената са трудни. Разполагате ли с нещо, което можете да изтъргувате за храна?

Том потупа джобовете на туниката си. Имаше малко пари, но те бяха от Лондон и едва ли щяха да имат някаква стойност за Орм Рейланд. Ръката му напипа още нещо, нещо твърдо. Това беше сидито, което намери в Търбуха. Извади го и го погледа натъжен известно време, преди да го подаде на стареца. Смяташе един ден да го подари на Катрин Валънтайн, но сега храната беше по-важна.

— Красиво! Много красиво! — призна Орм Рейланд и наклони диска на една страна, за да се наслади на създаваната от него дъга. — Не е от голяма полза, но може да ви осигури покрив над главата за няколко вечери и малко ядене. Не го бива много, имайте предвид, ама все е по-добре от нищо…

* * *

Старецът беше прав: храната наистина не я биваше много, но Том и Хестър ядоха с огромен апетит, след което подадоха купичките си за допълнително.

— Прави се предимно от водорасли — обясни Орм Рейланд, докато съпругата му сипваше втора порция от синкавата каша. — Отглеждаме ги във варели под главното машинно отделение. Не е особено приятна, но поддържа тялото и душата заедно, когато няма достатъчно плячка, а казано между нас, плячката никога не е била толкова оскъдна. Затова много се зарадвахме, когато се натъкнахме на тази купчина боклуци.

Том кимна, отпусна се в стола си и огледа жилището на семейство Рейланд. То представляваше малка стая във формата на пита кашкавал — не можеше да повярва, че един кмет живее в подобна мизерия, но като се замисли малко повече, установи, че и Орм Рейланд не прилича особено на кмет. Опърпаният старец управляваше град, съставен предимно от собственото му семейство — синове, дъщери, внуци, племенници и техните съпрузи и съпруги, които бяха срещнали в градове, с които са се разминали.

Рейланд не приличаше на щастлив човек.

— Не е особено забавно да управляваш самоходен град — все повтаряше той. — Не, въобще не е забавно, никак даже. Имаше времена, в които малък град като Бързодом си караше съвсем безопасно — толкова сме нищожни, че другите градове не си правеха труда да ни изядат. Но не и сега. Не когато плячката е толкова оскъдна. Всички искат да ни погълнат. Онзи ден едва избягахме от един град. Беше от онези Villes Mobiles[2], дето говорят на франкиш. Питам ви, от каква полза би бил Бързодом на чудовище като него? Няма да му стигнем дори за кътния зъб. Но въпреки това ни преследва.

— Явно градът ви е много бърз — каза Том.

— О, да — съгласи се Рейланд ухилен, а съпругата му добави:

— Сто и шейсет километра в час максимална скорост. Благодарение на съпруга ми. Той е истински магьосник с онези големи двигатели.

— Може ли да ни помогнете? — попита Том и се наведе напред. — Трябва да стигнем до Лондон, и то възможно най-скоро. Сигурен съм, че можете да го настигнете и дори да намерите още купчини с отпадъци по пътя…

— Благословен да си за добрите си намерения, момко — прекъсна го Рейланд и поклати глава. — Обаче онова, което Лондон изхвърля, не си струва пътя. Вече всичко се рециклира и затова плячката е толкова оскъдна. За бога, помня времена, в които отпадъчните купчини на градовете осейваха Ловния район като планини. О, каква плячка имаше тогава! Но не и сега. Освен това — добави старецът и потрепери — не бих приближил собствения си град до Лондон или до някой друг от големите. Човек не може да им има доверие в наши дни. Ще се обърнат и ще ни схрускат за закуска. Хрус! Не, не.

Том кимна и се опита да не показва разочарованието си. Хвърли поглед на Хестър, но тя беше оборила глава — или спеше, или беше изпаднала в безсъзнание. Надяваше се да е от дългото ходене и пълния стомах, но когато се опита да стане, за да провери дали е добре, Рейланд каза:

— Знаеш ли какво, момко, ще ви отведем до Сборището!

— Докъде?

— До Търговското сборище! Мястото, на което се събират малките градчета. Намира се на два дни път югоизточно оттук. Така или иначе се бяхме насочили натам.

— Ще има много градове — съгласи се госпожа Рейланд. — Дори никой да не иска да закара теб и приятелката ти до Лондон, съвсем скоро ще намерите някой аеротърговец, който да го стори. На Сборището винаги има такива.

— Аз… — започна Том и млъкна.

Не се чувстваше много добре. Стаята сякаш се залюля, а след това се размаза като картина на лошо настроен наблюдателен екран. Погледна към Хестър и установи, че се е изплъзнала от стола си и паднала на пода. Боговете на дома Рейланд му се хилеха от олтарите си по стената, а един от тях като че ли му заговори с гласа на Орм:

— Разбира се, че ще има дирижабли, Том, на Сборището винаги има дирижабли…

— Искаш ли още водорасли, скъпи? — чу госпожа Рейланд, когато падна на колене. Отнякъде много, много далеч долови гласа ѝ: — Много време отне, докато подействат, нали, Орми?

Съпругът ѝ отговори:

— Следващия път ще трябва да сложим повече, скъпа.

Виещите се шарки на килима се пресегнаха към Том, увиха се около него и го издърпаха към владенията на съня, които бяха меки като памук, и изпълниха съзнанието му със сънища за Катрин.

7.

Хай Лондон

Над първия етаж, над натоварените магазини на „Мейфеър“ и „Пикадили“ и над „Куърк Съркъс“, където статуята на лондонския спасител се пъчи гордо на красивата си стоманена колона, Горният етаж е надвиснал над града като желязна корона, поддържана от големи подпори. Той е най-малкият, най-високият и най-важният от седемте етажа и макар на него да има само три сгради, те са трите най-велики здания в Лондон. На кърмата се издигат кулите на Лондонската палата на гилдиите, където се помещават великите и по-малките гилдии и където те се събират веднъж месечно. Срещу нея се намира сградата, в която се вземат истинските решения: черният стъклен нокът на Инженериума. Между тях е разположен „Свети Павел“, древният християнски храм, който Куърк е издигнал наново тук, когато е превърнал Лондон в самоходен град. В момента е жалка картинка — целият е в скелета и подпори, тъй като поначало не е строен с идеята да бъде транспортиран и сътресенията от придвижването на Лондон здравата са разклатили старата зидария. Съвсем скоро отново ще бъде отворен за публично ползване — Гилдията на инженерите е обещала да го възстанови и ако човек се заслуша внимателно, ще чуе бормашините и чуковете на работещите вътре.

Магнъс Кроум също ги чува, докато бръмбарът му минава под сянката на старата катедрала на път за Инженериума. Това го кара да се усмихне леко и потайно.

В сградата на инженерите не влиза слънчева светлина заради черните ѝ прозорци. Студено неоново сияние къпе металните стени, а въздухът мирише на антисептици, които за Кроум са истинско спасение от вонята на цветя и прясно окосена трева, която е надвиснала над Хай Лондон в този топъл пролетен ден. Той влиза наперено във фоайето и едно младо момиче чирак се изпъва като струна и скланя обръснатата си глава, когато ѝ излайва:

— Заведи ме при доктор Туикс.

Очаква го вагон на монорелса. Момичето чирак помага на лорд-кмета да се качи и машината се извива в бавна спирала през сърцето на Инженериума. Изминава етаж след етаж от кабинети, конферентни зали и лаборатории. По пътя си зърва силуетите на странни машини през стени от матирано стъкло. Накъдето и да погледне, вижда работещи инженери, които се трудят над фрагменти Стара технология, провеждат експерименти с плъхове и кучета или водят групи деца с обръснати глави, изпратени на еднодневна екскурзия тук горе от забавачниците си в Дълбокия търбух. Кроум се чувства в безопасност и е доволен от тази чиста и ярка светая светих на собствената си гилдия. Напомня му защо обича толкова много Лондон и защо е посветил цялата си кариера на задачата да го поддържа в движение.

Когато преди толкова много години той самият беше млад чирак, четеше мрачни прогнози, които гласяха, че плячката намалява и самоходните градове са обречени. Той посвети живота си да им докаже, че грешат. Проправянето със зъби и нокти по пътя до върха на неговата гилдия и заемането на трона на лорд-кмет бяха само началото. Неговите радикални закони за рециклиране и против изхвърлянето на отпадъци бяха временна мярка. Вече бе почти готов да разкрие истинския си план.

Но първо трябва да се увери, че момичето на Шоу няма да създава повече проблеми.

Вагонът спира със съсък пред една от горните лаборатории. Дребна женица с формите на облечено в бяло палто буренце стои на входа и пристъпва от крак на крак. Ивадни Туикс е сред най-добрите инженери в Лондон. Макар да прилича на нечия смахната леля и да украсява лабораторията си със снимки на цветя и кученца (в пълно противоречие с правилата на Гилдията), когато стане въпрос за работа, няма равен на нея.

— Здравейте, лорд-кмете — усмихва се глуповато доктор Туикс и се покланя. — Много се радвам, че сте дошли! Да не сте тук, за да видите бебчетата ми?

— Дойдох заради Шрайк — сопва се Кроум и минава грубо покрай нея. Туикс пърха подире му като листо, пометено от преминаващ град.

Вървят през лабораторията ѝ, покрай стреснатите инженери, които бързат да се поклонят, покрай лъскави стелажи със стъклария… и покрай маси, на които старателно се поправят ръждясали метални скелети. Екипът на доктор Туикс е прекарал дълги години в изучаване на преследвачите, така наречените Възкресени, чиито останки се появиха по някое време в Безлюдните територии. Напоследък разполагаха с нещо много повече от обикновени останки, с които да работят.

— Завърши ли изследванията си над Шрайк? — пита Кроум, когато минава между тях. — Сигурна ли си, че вече не ни е от полза?

— О, научих всичко възможно, лорд-кмете — изчуруликва докторката. — Той е изумително произведение на изкуството, но е много по-сложен от необходимото — почти е създал свой характер. А що се отнася до странната му идея-фикс с онова момиче… Ще имам грижата новите ми модели да са много по-прости. Желаете ли да го разглобя?

— Не. — Кроум се спира до една малка кръгла врата и натиска бутон, който я отваря. — Смятам да спазя обещанието си към Шрайк. А и имам задача за него.

Зад вратата се крият сенки и миризма на смазка. До далечната стена се е изправила висока неподвижна фигура. Лорд-кметът влиза в помещението и две кръгли зелени очи блясват като фарове.

— Господин Шрайк! — започва Кроум, като звучи едва ли не тържествено. — Как си днес? Надявам се, че не съм те събудил?

— АЗ НЕ СПЯ — отговаря един глас от мрака. Той е ужасен и прилича на стърженето на ръждясали зъбни колела. Дори доктор Туикс, която го познава до болка, потреперва под гуменото си палто. — ЖЕЛАЕШ ЛИ ТВОИТЕ ХОРА ДА МЕ ИЗСЛЕДВАТ ОТНОВО?

— Не, Шрайк — отговаря Кроум. — Помниш ли какво ме предупреди, когато дойде при мен преди година и половина? За момичето на Шоу?

— КАЗАХ ТИ, ЧЕ Е ЖИВА И ЧЕ СЕ Е НАСОЧИЛА КЪМ ЛОНДОН.

— Е, оказа се прав. Появи се, точно както ти предрече.

— КЪДЕ Е ТЯ? ДОВЕДИ МИ Я!

— Опасявам се, че не е възможно. Хвърли се в шахтата за отпадъци и отново е в Безлюдните територии.

Разнася се тихо съскане, подобно на изпускане на пара.

— ТРЯБВА ДА Я ПОСЛЕДВАМ.

Кроум се усмихва.

— Надявах се да го кажеш. Приготвих ти един от моите разузнавателни дирижабли „Ястреб 90“. Авиаторите ще се върнат по следите на града, докато не намериш къде е паднала. Ако тя и спътникът ѝ са мъртви, значи всичко е наред. Ако ли не, убий ги. Донеси ми телата им.

— СЛЕД ТОВА? — пита гласът.

— След това, Шрайк — отговаря Кроум, — ще ти дам онова, за което копнееш.

* * *

Това бяха странни времена за Лондон. Градът продължаваше да се движи със сравнително висока скорост, сякаш имаше плячка пред него, макар да не се виждаше никакъв друг град в сивата и кална равнина, която представляваше северозападната част на Ловния район. Всички се чудеха какво е намислил лорд-кметът.

— Не бива да продължаваме толкова бързо — чу Катрин измърморването на един от прислужниците. — На изток има големи градове, които ще ни излапат и ще изплюят само костите ни!

Госпожа Малоу, икономката, прошепна в отговор:

— Нищо ли не се сещаш, Суки Блайндър? Не разбираш ли, че самият господин Валънтайн беше изпратен на хекспедиция, за да огледа терена пред нас? Двамата с Магнъс Кроум са хвърлили око на някоя голяма плячка, може да бъдеш сигурен в това!

Вероятно наистина беше някаква голяма плячка, но никой не знаеше каква, затова, когато Валънтайн се върна по обед от друга среща на Гилдията на инженерите, Катрин го попита:

— Защо теб изпращат на разузнавателна мисия? Това е работа на навигаторите, а не на най-добрия археолог в света. Не е честно!

Баща ѝ въздъхна търпеливо.

— Лорд-кметът ми има доверие, Кейт. А и съвсем скоро ще се върна. Три седмици. Месец. Не повече. Сега ела с мен до хангара, за да видим какво са направили Пюси и Генч с дирижабъла ми.

* * *

В хилядолетията, последвали Шейсетминутната война, технологията на дирижаблите беше достигнала нива, за които древните дори не бяха и мечтали. Валънтайн си беше построил по поръчка „Асансьор до 13-ия етаж“ с част от парите, които Кроум му беше платил за Старата технология, която беше намерил по време на пътуването си до Америка преди двайсет години. Твърдеше, че това е най-добрият дирижабъл, строен някога, и Катрин не виждаше причина да не му вярва. Разбира се, не го държеше на пристанището на петия етаж, заедно с тези на обикновените търговци, а на един частен кей на няколкостотин метра от Клио Хаус.

Катрин и баща ѝ вървяха през огрения от слънцето парк. Хангарът и металният перон пред него бяха изпълнени с хора и бръмбари. Пюси и Генч товареха „Асансьора“ с провизии за предстоящия полет. Куче избърза напред, за да помирише касетките и бидоните с консервирано месо, подемен газ, лекарства, инструменти за поправка, слънцезащитен лосион, противогази, огнеупорни костюми, оръжия, дъждобрани, палта, оборудване за картографиране, портативни печки, чорапи, пластмасови чаши, три надуваеми лодки и един кашон, на който пишеше: „Патентованите тинеходни обувки на Пинк за Безлюдните територии — никой не затъва с Пинк!“

Внушителният дирижабъл стоеше в сянката на хангара и ги чакаше, а лъскавият му черен брониран балон беше покрит с брезенти. Както обикновено Катрин се развълнува при мисълта, че този огромен летателен апарат ще отведе баща ѝ в небето… и малко се натъжи, че я оставя сама, защото се страхуваше, че може да не се завърне.

— О, така ми се иска да дойда с теб! — каза тя.

— Не и този път, Кейт — отвърна Валънтайн. — Вероятно един ден и това ще стане.

— Защото съм момиче ли? — учуди се Катрин. — Това не е важно. Искам да кажа, че в древни времена на жените е било позволено да правят всичко, което и мъжете, а и аеротърговията е пълна с жени авиатори. Даже и ти си се ползвал от услугите на жена пилот по време на американското си пътешествие. Помня, че съм виждала нейни снимки…

— Не е заради това, Кейт — отвърна баща ѝ и я прегърна. — Може би ще бъде опасно. Както и да е, не искам да се превръщаш в дрипав пътешественик като мен. Искам да останеш тук, да завършиш училище и да се превърнеш в една уважавана и красива дама от Хай Лондон. Но повече от всичко искам да накараш Куче да спре да ми препикава консервите със супа…

Когато вълкът беше издърпан настрани и скастрен, двамата седнаха в сянката на хангара.

— Поне ще ми кажеш ли какво е това толкова важно и опасно място, на което отиваш? — попита Катрин.

— Не бива — отвърна Валънтайн и я погледна с ъгълчето на окото си.

— О, я стига! — засмя се тя. — Нали сме най-добри приятели? Знаеш, че няма да кажа на никого. А и отчаяно искам да разбера накъде се е запътил Лондон! Всички в училище се чудят. Дни наред пътуваме на изток с висока скорост. Не спряхме дори когато изядохме Солекоп…

— Виж, Кейт — започна баща ѝ, — истината е, че Кроум ме помоли да хвърля един поглед на Шан Гуо.

Шан Гуо беше водещата нация на Лигата на антимобилистите — варварски алианс, който контролираше стария индийски субконтинент и каквото е останало от Китай, защитен от гладните градове от величествена верига от планини и тресавища, които представляваха източната граница на Ловния район. Катрин беше научила всичко това в часовете по география. Съществуваше само един проход между тези планини и той беше защитен от страховития град крепост Батмунк Гомпа, Защитната стена, под чиито оръжия стотици градове бяха отблъснати през първите няколко века от Задвижването.

— Защо там? — попита тя. — Лондон не бива да отива натам!

— Не съм казвал подобно нещо — отвърна Валънтайн. — Но един ден може да се наложи да отидем в Шан Гуо и да разрушим защитите на Лигата. Знаеш колко е оскъдна вече плячката. Градовете започват да гладуват и да се обръщат един срещу друг.

Катрин потръпна.

— Сигурно съществува друго решение на проблема — възпротиви се тя. — Не може ли да говорим с лорд-кметовете на другите градове и да измислим нещо?

Валънтайн се засмя.

— Опасявам се, че не така работи градският дарвинизъм, Кейт. Светът ни се гради точно на това — градовете се изяждат един друг. Но ти не трябва да се тревожиш. Кроум е велик човек и ще намери начин.

Катрин кимна, не особено доволна от отговора. В очите на баща ѝ отново се беше появил онзи особен поглед, като че ли нещо го преследва. Все още не ѝ беше казал нищо за онова момиче, което го нападна, а сега осъзна, че крие и още нещо от нея, нещо относно тази експедиция и плановете на лорд-кмета за Лондон. Дали всичко не беше някак свързано? Не можеше да го пита директно за нещата, които беше подочула в атриума, без да си признае, че го е шпионирала, но за да види какво ще отговори, реши да го провокира.

— Това има ли нещо общо с онова обезобразено момиче? Тя ли е от Шан Гуо?

— Не — отвърна рязко Валънтайн и лицето му пребледня на мига. — Това момиче е мъртво, Кейт, и няма причина повече да се тревожиш за него. Хайде. — Баща ѝ бързо се изправи. — Разполагаме с още няколко дни заедно, преди да замина, така че да се възползваме от тях. Ще си седим край огъня, ще ядем препечени филийки с масло и ще си говорим за старите времена. Няма да мислим за… за някакво си бедно и грозно момиче.

Докато вървяха хванати под ръка в парка, една сянка надвисна над тях — отлитащ от Инженериума „Ястреб 90“.

— Виждаш ли? — побутна го Катрин. — Гилдията на инженерите си има собствени летателни апарати. Мисля, че е ужасно от страна на Магнъс Кроум да те изпрати далеч от мен.

Баща ѝ не отговори нищо, а просто засенчи очи, за да погледа как белият дирижабъл обикаля Горния етаж и бързо отлита на запад.

8.

Търговското сборище

Том сънуваше Катрин. Двамата вървяха хванати под ръка през добре познатите зали на Музея, но сега в тях нямаше уредници или членове на Гилдията, които постоянно да му заповядват „Излъскай пода, Натсуърти!“ или „Почисти прахта на стъкларията от 43-ти век“. Той я развеждаше наоколо, все едно притежаваше мястото, а тя му се усмихваше, докато ѝ разказваше интересни работи за макетите на дирижаблите и за чудесния модел на Лондон. През цялото време се чуваше някаква странна и стенеща музика и едва когато стигнаха до галерията по естествена история, осъзнаха, че синият кит им пее.

Сънят избледня, но странните тонове на китовата песен се запазиха. Том лежеше на вибрираща дървена палуба. От двете му страни се издигаха дървени стени, а от пролуките между дъските се процеждаше слънчева светлина. Над главата му висеше налудничава плетеница от тръбопроводи, тръби и маркучи, които като че ли пълзяха по тавана. Това беше канализационната система на Бързодом, а гъргоренето и бълбуканията ѝ бяха онова, което в съня му беше песента на кита.

Претърколи се и огледа малката стая. Хестър се беше облегнала на далечната стена. Кимна му, когато видя, че се е събудил.

— Къде съм? — промърмори той.

— Не знаех, че човек наистина би задал подобен въпрос — отвърна тя. — Смятах, че се случва само в книгите. „Къде съм?“ Колко интересно.

— Не мисля — възпротиви се Том, който оглеждаше грубите стени и тясната метална врата. — Все още ли сме в Бързодом? Какво се случи?

— Храната, разбира се — отговори Хестър.

— Искаш да кажеш, че Рейланд ни е упоил? Защо го е сторил? — Том стана и се заклатушка към вратата. Подът под него потреперваше.

— Не си прави труда — предупреди го момичето. — Заключена е.

Въпреки това я пробва. Права беше. Реши да надникне през една пролука в стената. От другата страна видя тясна дървена пътека, която проблясваше като картината на наблюдателен екран, докато не я закри сянката на едно от колелата на Бързодом. Пътуваха в Безлюдните територии, които бяха много по-каменисти и по-стръмни от преди.

— От зори се движим в посока юг-югоизток — уморено обясни Хестър, преди да я е попитал. — Вероятно и от по-дълго, но и аз бях заспала.

— Къде ни водят?

— Откъде да знам?

Том седна и се облегна на треперещата стена.

— Всичко е загубено! — оплака се той. — Сигурно Лондон вече е на стотици километри от нас! Никога няма да се прибера у дома!

Хестър не отговори нищо. Лицето ѝ беше пребледняло и така белезите ѝ личаха още повече от обикновено. Кръвта беше попила в дървения под около ранения ѝ крак.

Съвсем бавно мина един час, а после и още един. От време на време някакви хора минаваха по пътеката отвън и сенките им пробягваха по пролуките между дъските. Канализацията говореше на собствения си език. Най-накрая някой отключи катинар. Ниско долу на вратата имаше капак, който се отвори и едно лице надникна през него.

— Всички добре ли са? — попита то.

— Дали сме добре? — изкрещя Том. — Разбира се, че не сме добре!

Той запълзя към вратата. Рейланд беше застанал на четири крака, за да може да вижда през отвора (който чиракът смяташе, че е предназначен за котка). Зад него забеляза обут в ботуш крак на някой от хората му, който стоеше на пост.

— Защо ни причини това? — попита Том. — Не сме ти сторили нищо лошо!

Старият кмет изглеждаше засрамен.

— Наистина е така, мило момче, но времената са трудни, разбирате, много са тежки даже. Не е никак забавно да управляваш самоходен град. Човек трябва да се възползва от всяка възможност. Затова ще се възползваме от вас. Ще ви продадем като роби, нали разбирате. Така стоят нещата. Ще има някои робовладелски градове на Сборището и смятаме да ви изтъргуваме. Налага се. Нуждаем се от резервни части за двигателите си, ако искаме да не ни изяде някой от големите градове…

— Ще ни продадете? — Том беше чувал за градове, които използват роби в машинните си отделения, но ги смяташе за нещо далечно и екзотично, което няма как да му се случи. — Трябва да догоня Лондон! Не може да ме продадеш!

— О, сигурен съм, че ще ти вземем добра цена — отвърна Рейланд, сякаш Том трябваше да бъде доволен от това. — Красив и здрав момък като теб. Ще се постараем да отидеш при добър собственик. Не съм толкова сигурен за приятелката ти обаче: изглежда полумъртва, а и не е точно модел за маслен портрет. Вероятно може да ви продадем в комплект. „Плати един, вземи двама“, нещо такова. — Кметът бутна две купички през капака във вратата — бяха метални, като тези, от които се хранят кучета. В едната имаше вода, а в другата — още от сините водорасли. — Яжте! — нареди развеселен старецът. — Искаме да сте нахранени и да изглеждате добре за търга. Ще стигнем до Сборището по залез и ще ви продадем на сутринта.

— Но… — възпротиви се Том.

— Да, знам и ужасно съжалявам, но какво мога да направя? — отвърна тъжно Рейланд. — Времената са тежки, разбирате.

Капакът се затръшна.

— Какво стана с моето сиди? — провикна се Том.

Не последва отговор. Рейланд каза нещо на охранителя отвън, след което последва тишина. Там загреба малко вода с ръка и пи. Подаде купичката на Хестър.

— Трябва да се махнем оттук! — каза той.

— Как?

Том огледа килията. Вратата не беше вариант — не само че беше заключена, но и я охраняваха. Загледа се в тръбите, докато не го заболя врата, но макар някои от тях да изглеждаха достатъчно големи да поберат човек, не виждаше начин как да влезе в тях или дори да ги стигне. Както и да е, бездруго нямаше да посмее да пълзи през гъстата течност, която гъргореше във вътрешността им. Погледна стената и заопипва дъските. Най-накрая намери една, която беше леко разхлабена, и постепенно успя да я разхлаби още повече.

Работата вървеше бавно и беше трудна и болезнена. Пръстите му се набиха с трески, потта се стичаше по лицето му, а и се налагаше да спира всеки път, когато някой минеше по пътеката отвън. Хестър го наблюдаваше мълчаливо, докато не започна да ѝ се сърди, че не му помага. До вечерта, когато небето отвън почервеня и бързащото градче забави ход, беше направил достатъчно голяма пролука, през която можеше да си провре главата.

Изчака, за да се увери, че няма никой наоколо, след което надникна. Бързодом преминаваше покрай сенките на някакви високи и подобни на гръбнаци скали, които градовете бяха оглозгали от някогашните стари планини. Отпред се намираше естествен амфитеатър — плитко плато между още скални върхове, осеяно с безброй градчета. Никога не беше виждал толкова много търговски предградия и самоходни села на едно място.

— Стигнахме! — уведоми той Хестър. — Това е Търговското сборище!

Бързодом намаляваше все повече скоростта си, като изманеврира между опърпано малко село с вятърни генератори и по-голямо търговско градче. Том чуваше хората на другите градове да поздравяват Бързодом и да разпитват откъде идва и с какво ще търгува.

— Старо желязо — извика в отговор госпожа Рейланд, — дърва, красиво сиди и двама млади, свежи и здрави роби!

— О, Куърк! — измърмори Том и продължи да работи над уголемяването на пролуката.

— Няма да успееш да я направиш достатъчно голяма — каза Хестър, която както винаги очакваше най-лошото и обикновено беше права.

— Може да дойдеш да ми помогнеш, вместо само да си седиш там! — скастри я Том, но веднага съжали, защото виждаше, че е много зле.

Зачуди се какво ще прави, ако е прекалено слаба, за да избяга. Не можеше да иде в Безлюдните територии сам и да я зареже тук. Но ако останеше, щеше да се превърне в роб на едно от тези малки мръсни градчета!

Опита се да не мисли за това и да се съсредоточи върху уголемяването на пролуката. Навън притъмня и изгря луната. От Търговското сборище се носеха музика, смях и дрънчене от металните мостове, докато хората на Рейланд отиваха да се забавляват на борда на други градчета. Том продължи да дращи отвора с един ръждясал пирон и да се опитва да счупи някоя дъска, но не успяваше. Най-накрая се обърна в отчаянието си и изсъска на Хестър:

— Моля те! Помогни ми!

Момичето се изправи нестабилно на крака и се олюля към него. Изглеждаше болна, но не беше толкова зле, колкото си мислеше. Вероятно беше събирала сили, докато не падне мрак и им се открие възможност да избягат. Тя опипа ръбовете на дупката, която Том беше направил, и кимна. Облегна се с цялата си тежест на рамото на момчето и подпря здравия си крак на стената. Срита веднъж, после втори път и дървото около отвора се сцепи. На третия ритник се откърти цяла секция от дъски и полетя навън.

— И сам можех да направя това! — заяви Том, докато гледаше зейналата дупка и се чудеше защо не се беше сетил да действа така.

— Но не го направи, нали? — отвърна Хестър и се опита да се усмихне. За първи път я виждаше да го прави — усмивката ѝ беше грозна и крива, но много топла. Стори му се, че започва да го харесва и не го смята само за дразнител. — Хайде, няма ли да идваш.

* * *

На стотици километри от тях, върху осветеното от луната кално поле Шрайк забелязва нещо. Той сигнализира на авиаторите инженери, които кимат и мърморят, докато приземяват „Ястреб 90“.

— Сега какво? Колко време още ще летим напред-назад над тези кални следи, докато не се увери, че хлапетата са мъртви?

Само че мърморят много тихичко, защото се ужасяват от Шрайк.

Люкът се отваря и преследвачът излиза. Зелените му очи обхождат района, докато не попадат на онова, което търси. Бял парцал от разкъсана риза, подгизнал от дъжда и полузаровен в калта.

— ХЕСТЪР ШОУ Е БИЛА ТУК — казва той на Безлюдните територии и започва да души за нейната миризма.

9.

Джени Ханивър

Като че ли късметът им се усмихна. Минаха бързо по слабо осветената пътека и слязоха надолу в сенките под колесника на едното от колелата на Бързодом. Видяха тъмните форми на другите градчета, запалените светлини зад прозорците им и голямата клада на главната палуба на едно от тях — миньорско селище в далечния край на Сборището, на което се вихреше шумно празненство.

Запъплиха по ръба на Бързодом към един метален мост, който водеше до паркираното до тях търговско градче. Нямаше охрана, но беше добре осветен и когато го прекосиха, един глас се провикна някъде зад тях:

— Хей! — и побърза да повтори по-силно. — Хей! Хей! Чичо Рейланд! Робите ти се изпаряват!

Побягнаха, или по-скоро Том побягна и повлече Хестър след себе си. Тя стенеше от болка на всяка крачка. Качиха се по някакво стълбище, после минаха по една пътека, покрай олтар на Перипатетия, богинята на скитащите градове, и се озоваха на някакъв търговски площад, препълнен с метални клетки, в някои от които слаби и изстрадали роби чакаха да бъдат продадени. Том веднага забави крачка и се опита да не привлича внимание. През цялото време се ослушваше за преследвачите. Нямаше такива. Може би семейство Рейланд се бяха отказали да ги гонят или просто не им беше позволено да го правят на други градове. Том нямаше представа какви са законите в Търговското сборище.

— Върви към носа — нареди Хестър, освободи се от ръката му и си вдигна яката на палтото, за да прикрие лицето си. — Ако извадим късмет, ще има аеропристанище на носа.

Извадиха късмет. В предната част на горната палуба на градчето беше издигната платформа, където бяха завързани шест малки дирижабъла, а тъмните им, изпълнени с газ балони приличаха на спящи китове.

— Да не смяташ да откраднеш някой от тях? — попита Том.

— Не, освен ако знаеш как да управляваш такъв — отвърна Хестър с изтощен глас. — Ето там има кафене на авиатори. Ще се наложи да си намерим полет като нормални хора.

Заведението представляваше стара ръждясала гондола от дирижабъл, която беше прихваната с болтове за палубата. Под тента с ресни бяха наредени няколко метални маси. Над тях горяха газени лампи, а в един от столовете похъркваше стар авиатор. Единственият друг посетител беше някаква жена от Ориента с дълго червено кожено палто, която се беше разположила в сенките до бара. Носеше слънчеви очила въпреки мрака — малките стъкла бяха черни като крилата на бръмбар. Тя се обърна да изгледа Том, щом той отиде на бара.

Дребен човечец с огромен увиснал мустак бършеше чаша. Той вдигна незаинтересован поглед при появата на момчето.

— Търся дирижабъл.

— Докъде?

— Лондон — отвърна Том. — Двамата с приятелката ми трябва да се върнем там и се налага да тръгнем още тази вечер.

— Лондон, така ли? — Мустаците на мъжа потрепериха като опашките на две напъхани в носа му катерици, които ставаха неспокойни. — Там могат да кацат само дирижабли с лиценз от Лондонската гилдия на търговците. Тук нямаме такива. Стейнс не е такъв град.

— Вероятно аз мога да ви бъда от помощ? — предложи един мек глас с чуждестранен акцент досами рамото на Том. Жената с червеното палто тихомълком се беше приближила до него — тя беше слаба и красива, с бели кичури в късата черна коса. Отраженията на газените лампи танцуваха върху слънчевите ѝ очила и когато се усмихна, момчето забеляза, че зъбите ѝ са червени. — Не разполагам с лиценз за Лондон, но съм се насочила към Въздушен пристан. Там може да намерите дирижабъл, който ще ви отведе до желаната дестинация. Имате ли някакви пари?

Том не се беше замислял за тази част. Пребърка туниката си и извади две намачкани банкноти с лика на Куърк отпред и намръщения Магнъс Кроум отзад. Беше ги сложил в джоба си в нощта, в която изпадна от Лондон, с надеждата да ги похарчи на празненството в Кенсингтън Гардънс по случай улова. Тук, под съскащите газени лампи на аеропристанището, изглеждаха неуместно като детски пари.

Явно жената също мислеше така.

— Ах — каза тя. — Двайсет куърка. Подобни банкноти може да бъдат използвани единствено в Лондон. Не са от голяма полза за стар въздухоплавател като мен. Нямате ли злато? Или Стара технология?

Том сви рамене и измърмори нещо. С периферното си зрение забеляза някакви новодошли, които си проправяха път между масите.

— Виж, чичо Рейланд! — провикна се един от тях. — Ето ги! Спипахме ги!

Том се огледа и забеляза кмета на Бързодом и две от момчетата му да ги приближават. В ръцете си държаха тежки бухалки. Том сграбчи Хестър, която се беше облегнала на бара и едва се държеше в съзнание. Един от мъжете се опита да им препречи пътя, но жената в червено се изправи лице в лице с него и Том я чу да казва:

— Това са мои пътници. Тъкмо се договаряхме за цената.

— Те са наши роби! — провикна се Рейланд и я избута от пътя си. — Том Нитсуърти и приятелката му. Намерихме ги в Безлюдните територии честно и почтено. Който каквото си намери, за него…

Том дърпаше Хестър по металната палуба и покрай стълбища, които водеха нагоре към пристаните за дирижабли. Мъжете на Рейланд се разделиха и започнаха да си подвикват един на друг, докато ги търсеха. След това се чу ръмжене и трясък, като че ли единият падна. Добре, помисли си момчето — но знаеше, че другите скоро ще ги намерят.

Задърпа Хестър нагоре по едно метално стълбище към пристанищата. В някои от дирижаблите, които бяха закотвени тук, светеха лампи. През главата му минаваше идеята да се качи в някой от тях и да принуди екипажа да ги закара до Лондон. Само дето не разполагаше с нищо, което да му послужи като оръжие, а преди да успее да открие такова, на стъпалата зад него се чуха стъпки.

— Моля те, опитай се да бъдеш разумен, господин Нитсуърти! — провикна се Рейланд. — Не ми се иска да те нараня. Фред! — добави той. — Заклещил съм негодниците. Фред?

Том изгуби всякаква надежда. Нямаше как да избягат. Просто си стоеше кротко, докато кметът на Бързодом пристъпваше към него на светлината от лампите на близките дирижабли, като претегляше бухалката в ръката си. Хестър се отпусна върху една лебедка и изстена.

— Така е честно — заяви Рейланд, приел стона на момичето за оплакване. — И на мен не ми се нрави това робство, но времената са тежки и ние ви хванахме, не можете да отречете…

Изведнъж, по-бързо, отколкото Том смяташе за възможно, Хестър се раздвижи. Тя измъкна един метален лост от лебедката и замахна с него към Рейланд. Бухалката полетя от ръката му и издрънча върху палубата като камбанка. Замахна още веднъж и импровизираното оръжие го тресна в главата.

— Ох! — простена той и се стовари на палубата. Хестър се спусна отгоре му и отново вдигна лоста, но преди да успее да му размаже черепа, Том я сграбчи за ръката.

— Спри! Ще го убиеш!

— Е, и? — Тя го блъсна и оголи зъби като някаква полудяла маймуна. — Е, и?

— Той е прав, скъпа — разнесе се любезен глас. — Няма нужда да го довършваш.

От сенките се появи жената от бара. Червеното ѝ палто се виеше около глезените ѝ, докато вървеше към тях.

— Мисля, че трябва да се качим на борда на дирижабъла ми, преди останалите от хората му да дойдат да ви търсят.

— Ти каза, че не разполагаме с достатъчно пари — напомни ѝ Том.

— Така е, господин Нитсуърти — отвърна авиаторката, — но нима мога просто да стоя и да гледам как ви отвеждат в робство? Самата аз някога бях робиня и не ви го препоръчвам. — Жената беше свалила очилата си. Очите ѝ бяха тъмни и издължени като бадеми, а в ъгълчетата им се образуваха тънки бръчки, когато се усмихнеше. — Освен това — добави тя — ме заинтригувахте. Защо ли един лондончанин се скита из Ловния район и си търси белята?

Авиаторката протегна ръка към Том — дълга кафява ръка с фина костна структура и сухожилия, които личаха ясно под тънката ѝ като хартия кожа.

— Откъде да сме сигурни, че няма да ни предадеш като Рейланд? — попита момчето.

— Не може да бъдете, разбира се! — засмя се жената. — Ще се наложи да ми се доверите.

След разочарованията от Валънтайн и семейство Рейланд Том не мислеше, че някога ще може отново да се довери на някого, но тази странна чужденка беше единствената им надежда.

— Добре — отвърна накрая той. — Но Рейланд не е разбрал правилно името ми. Казвам се Натсуърти.

— А аз съм Фанг — представи се жената. — Госпожица Ана Фанг. — Ръката ѝ все още беше протегната, сякаш Том беше изплашено животно, което искаше да опитоми. Тя се усмихваше с онази нейна обезпокоителна червена усмивка. — Дирижабълът ми се намира на Пристанище 6.

Двамата тръгнаха с нея и някъде под плътните сенки на кейовете се натъкнаха на спътниците на Рейланд, които бяха облегнати на един стълб, а главите им бяха увиснали като на пияници.

— Те да не би да са…? — прошепна Том.

— В безсъзнание, да — отвърна госпожица Фанг. — Просто не си знам силата.

Момчето искаше да спре и да провери дали мъжете са добре, но жената бързо ги поведе към стълбището към Пристанище 6. Дирижабълът, който беше закотвен там, нямаше нищо общо с елегантния небесен клипер, който Том очакваше да завари. В интерес на истината се свеждаше кажи-речи само до един опърпан ален балон и сноп ръждясали двигатели, завинтени за дървена гондола.

— Направен е от вехтории! — изуми се момчето.

— Вехтории? — засмя се госпожица Фанг. — Няма такова нещо. „Джени Ханивър“ е построена от частите на най-добрите дирижабли, които са порили някога небесата! Балон от силиконова коприна на клипер от Шан Гуо, два аеродвигателя „Жьоне-Каро“ от парижки боен самолет и подсилени газови камери от военен балон „Шпицберген“… Изумително е какво може да намери човек при търговците на старо желязо.

Госпожица Фанг ги поведе по един подвижен мост към тясната и миришеща на подправки гондола. Тя представляваше просто дървена тръба с палуба отпред, каютата на авиаторката отзад и бъркотия от малки кабини по средата. Том постоянно се навеждаше, за да не си удари главата в някоя камера или в опасните снопове кабели, които висяха от панелите на покрива. Госпожица Фанг се движеше наоколо с лекота и мърмореше на някакъв странен чужд език, докато работеше с превключвателите, дърпаше лостовете и включваше мъждиви зелени лампички, които изпълваха кабината със светлина като в аквариум. Засмя се, когато забеляза разтревожения поглед на Том.

— Това е аеросперанто, езикът на небето. Самотно се живее по Птичите пътища и аз съм добила навика да си говоря сама…

Госпожица Фанг дръпна последния лост и в гондолата се разнесе въздишката на газовите клапани. Магнитните скоби освободиха летателния апарат. Радиото изпука и бързо оживя:

— „Джени Ханивър“, говори Пристанищна служба на Стейнс. Не ви е дадено разрешение за излитане!

Въпреки това дирижабълът продължи да се издига. Стомахът на Том се сви, когато стигнаха среднощното небе. Отиде до една амбразура и видя как търговският град се смалява под тях. После се появи Бързодом и съвсем скоро цялото Сборище заприлича на макетите на градовете в Музея.

— „Джени Ханивър“ — настоя гласът по високоговорителя, — веднага се връщайте! Имаме искане от градския съвет на Бързодом да предадете пътниците си, в противен случай ще бъдем принудени да…

— Скука! — изчурулика госпожица Фанг и изключи радиото.

Една домашно направена ракетна установка на покрива на кметството на Бързодом изстреля няколко ракети след тях. Три изсъскаха неуспешно встрани, а четвъртата експлодира близо до десния борд и накара гондолата да се разклати като махало. Петата се приближи още повече. (Ана Фанг повдигна вежда при тази, а Том и Хестър се свиха като изплашени зайци.) Накрая излязоха от обсега на ракетите. „Джени Ханивър“ се заиздига в студените, чисти недра на нощта, докато Търговското сборище се превърна просто в далечно петно от светлина под облаците.

10.

„Асансьор до 13-ия етаж“

Тази нощ валя над Лондон, но когато се зазори, небето беше чисто и ясно като спокойна вода, а димът от градските двигатели се издигаше необезпокояван право нагоре. Мокрите палуби блестяха, посребрени от изгрева, и всички знамена на първия етаж бяха увиснали върху стълбовете си. Това беше една приятна пролетна сутрин — сутрин, на каквато Валънтайн се надяваше и от каквато Катрин се страхуваше. Времето беше перфектно за летене.

Макар да беше прекалено рано, на палубата на първия етаж се бяха събрали тълпи, за да наблюдават отлитането на „Асансьор до 13-ия етаж“. Докато Генч караше Катрин и баща ѝ към аеропристанището, момичето забеляза, че Съркъл парк също е пълен с хора. Имаше чувството, че цял Хай Лондон е дошъл да изпрати Валънтайн. Разбира се, никой от тях не знаеше накъде ще лети дирижабълът, но когато градът се насочи на изток, мелницата за слухове заработи на пълни обороти: всички бяха сигурни, че експедицията на главния историк е свързана с някаква голяма плячка, която лорд-кметът се надява да уловят в центъра на Ловния район.

За Съвета и гилдиите бяха издигнати временни павилиони и когато Катрин и Куче си взеха довиждане с баща ѝ под сянката на хангара, момичето отиде да заеме мястото си при историците, като се смуши между Чъдли Померой и доктор Аркънгарт. Навсякъде около нея бяха първенците на Лондон: черните роби на гилдията на Валънтайн, лилавите одежди на Гилдията на търговците, навигаторите със своите спретнати зелени туники и цяла редица инженери, облечени и закачулени в бели гумени дрехи — приличаха на огромни гумички за триене. Дори Магнъс Кроум беше дошъл. Около врата му проблясваше древната му кметска верижка.

На Катрин ѝ се искаше всички да си бяха останали по домовете. Трудно беше да си вземеш довиждане с някого, когато си заобиколен от огромна тълпа, която развява знаменца и изпраща въздушни целувки. Погали чепатата глава на Куче и му каза:

— Виж къде е татко, ей го, качва се по подвижния мост. Всеки момент ще запалят двигателите.

— Надявам се всичко да е наред — измърмори доктор Аркънгарт. — Тези дирижабли имат навика да се развалят безпричинно.

— Вероятно трябва да се отдръпнем малко? — предложи госпожица Плим, припряната уредничка на мебелите в Музея.

— Глупости — отвърна сепнато Катрин. — Нищо няма да се обърка.

— Да, млъквай, Аркънгарт, стари глупако — съгласи се Чъдли Померой и я изненада. — Не се страхувайте, госпожице Валънтайн. Баща ви разполага с най-добрия дирижабъл и с най-добрите авиатори в света. Нищо не може да се обърка.

Катрин му се усмихна, изпълнена с благодарност, но въпреки това сплете пръсти за късмет. Куче улови настроението ѝ и заскимтя тихичко.

От вътрешността на хангара се разнесе шумотевица от затварящи си люкове и дрънчене на прибиращи се стълби. Всички притаиха дъх. На палубата настъпи гробовно мълчание. Оркестърът засвири „Властвай, Лондиниум“. Наземният екип на Валънтайн извлече „Асансьор до 13-ия етаж“ на открито, където черният му брониран балон заблестя като коприна. Главният историк стоеше на откритата платформа на кърмата на гондолата и махаше. Той отдаде чест на наземния екип и на павилионите, след което се усмихна на Катрин, като я намери сред множеството без никакъв проблем.

Тя замаха френетично, а тълпата ликуваше, когато двигателите на „Асансьор до 13-ия етаж“ заеха положение за излитане. Наземният екип отвърза въжетата, витлата започнаха да се въртят и се надигнаха вихрушки от конфети, когато огромната машина се понесе нагоре във въздуха. Няколко чираци историци разпънаха банер, на който пишеше: „Честит ден на Валънтайн!“. Веселите възгласи и викове продължаваха безспир, сякаш тълпата смяташе, че единствено обичта ѝ към изследователя го задържа във въздуха.

— Ва-лън-тайн! Ва-лън-тайн!

Главният историк не обърна внимание на скандиранията и знамената. Той гледаше само Катрин. Едната му ръка беше вдигната за довиждане, докато дирижабълът не се извиси толкова много, че фигурата му вече не можеше да се различи.

Най-накрая, когато „Асансьорът“ се превърна в малко петно на източното небе и павилионите се изпразниха, Катрин избърса сълзи, хвана Куче за каишката и потегли към дома си. Баща ѝ вече ѝ липсваше, но поне имаше план. Докато го нямаше, щеше да проведе собствено разследване и да разбере кое е това мистериозно момиче и защо той се страхува толкова много от него.

11.

Въздушен пристан

След като се изми, поспа и хапна, Том стигна до заключението, че приключенията не са чак толкова лошо нещо. До изгрев-слънце вече беше започнал да забравя страданията си по време на скитането си в калта и пленяването им на Бързодом. Разкрилата се пред тях гледка през големите предни прозорци на „Джени Ханивър“, докато прелитаха между златисти планини, огрени от подаващото се зад облаците слънце, даже беше достатъчна да намали болката от предателството на Валънтайн. Докато закусваше и пиеше течен шоколад в пилотската кабина с госпожица Фанг, откри, че се чувства много добре.

Щом „Джени Ханивър“ се измъкна от обсега на ракетите на Бързодом, авиаторката доби много мил и усмихнат вид. Тя зададе курс на дирижабъла си, тръгна да търси топло вълнено палто за Том и го настани да си легне в трюма, който беше претъпкан с тюленови кожи от Шпицберген. След това отведе Хестър в лечебницата и се погрижи за ранения ѝ крак. Когато момчето отиде да я нагледа сутринта след закуска, я намери да спи спокойно под бяло одеяло.

— Дадох ѝ лекарство за болката — обясни госпожица Фанг. — Ще спи няколко часа, не се тревожи за нея.

Том погледна спящото лице на Хестър. Очакваше да изглежда по-добре, след като беше измита, нахранена и с превързан крак, но разбира се, си оставаше грозна както винаги.

— Направо я е съсипал тоя проклет твой господин Валънтайн — каза авиаторката и го поведе обратно към пилотската кабина, където пое управлението и изключи автопилота.

— Откъде знаеш за него? — попита Том.

— О, всички са чували за Тадеус Валънтайн — засмя се жената. — Наясно съм, че е най-великият историк на Лондон, но също така знам, че това е просто прикритие на истинската му работа като таен агент на Кроум.

— Това не е истина! — възпротиви се момчето.

Все още инстинктивно защитаваше своя някогашен идол. Въпреки това не можеше да отрече, че постоянно се носеха слухове как има нещо много по-мрачно в експедициите на Валънтайн от заниманията му с археология. А сега, след като видя на какво е способен този жесток човек, започна да им вярва. Изчерви се, засрамен от него, както и от себе си, че толкова го е обожавал.

Госпожица Фанг го дари с лека съчувствена усмивка.

— Снощи Хестър ми разказа доста неща, докато превързвах раната ѝ — каза нежно авиаторката. — Двамата сте извадили голям късмет, че сте оживели.

— Наясно съм — съгласи се Том, макар да не можеше да повярва, че спътницата му беше споделила историята им с някаква непозната.

Седна в седалката на помощник-авиатора и разгледа контролното табло. То представляваше изумителна поредица от копчета, превключватели и лостове, надписани в смесица от аеросперанто, англиш и китайски. Над тях имаше полиран олтар, украсен с червени панделки и снимки на предците на госпожица Фанг. Усмихнатият манджурски аеротърговец сигурно беше баща ѝ. А червенокосата дама от Ледената пустош вероятно беше майка ѝ?

— Кажи ми, Том — поде авиаторката, докато задаваше нов курс на дирижабъла, — накъде пътува Лондон?

Въпросът беше неочакван.

— Не знам! — отвърна момчето.

— Е, все ще си подочул нещичко! — засмя се госпожица Фанг. — Градът ти е напуснал скривалището си на запад, върнал се е на сухоземния мост и сега фучи из Ловния район „като прилеп от Хъл“, както гласи поговорката. Трябва да си чул някой слух. Не си ли?

Издължените ѝ очи стрелнаха Том, който облиза нервно устни и се зачуди какво да отговори. Никога не беше обръщал внимание на глупавите брътвежи, които занимаваха останалите чираци, относно посоката, в която е поел Лондон — и наистина нямаше представа накъде пътува градът му. Но дори да знаеше, щеше да бъде грешка да сподели тази информация с някаква мистериозна авиаторка от Ориента. Какво щеше да направи, ако госпожица Фанг полети към някой по-голям град и срещу определено заплащане му каже къде да устрои засада на Лондон? В същото време, ако не ѝ кажеше нещо, можеше да го изрита от дирижабъла си — вероятно без дори да си направи труда да го приземи преди това!

— Плячка! — избълва Том. — Гилдията на навигаторите спомена, че има много, много плячка в централната част на Ловния район.

Червената усмивка стана още по-широка.

— Наистина?

— Чух го от устата на главния навигатор — отвърна още по-дръзко момчето.

Госпожица Фанг кимна. Направо сияеше. Дръпна един месингов лост. Газовите клапани избоботиха в балона и ушите на Том изпукаха, когато „Джени Ханивър“ започна да се спуска в един гъст бял облак.

— Нека ти покажа центъра на Ловния район — усмихна се тя и погледна картите, които бяха закачени за олтара ѝ.

Спускаха се надолу и надолу, докато облакът не започна да изтънява. Том видя огромните Безлюдни територии да се разпростират под него като намачкан лист сиво-кафява хартия, прорязана от дълги сини форми, които представляваха наводнените следи от безброй градчета. За първи път, откакто дирижабълът отлетя от Стейнс, той изпита страх, но госпожица Фанг измърмори:

— Няма от какво да се страхуваш, Том.

Успокои се и се загледа в невероятния пейзаж. Далеч на север лежаха Ледената пустош и мрачните конуси на огнената планина Танхойзер. Потърси Лондон и в крайна сметка като че ли го видя — той представляваше малко сиво петънце, което вдигаше облак прах след себе си. Беше много по-далеч, отколкото се надяваше. Имаше и други градове и градчета, които пъплеха насам-натам по равнината или се спотайваха в сенките на полуизядени планински вериги — но не чак толкова многобройни, колкото беше очаквал. На югоизток нямаше никакви селища, само мръсна мъгла над блатиста местност, отвъд която проблясваше вода.

— Това там е великото Казашко море — каза авиаторката, когато Том посочи към него. — Сигурна съм, че си чувал онази стара песничка. — И с весел, ясен глас госпожица Фанг запя: — Пази се ти, пази се от Казашкото море, че който град го стигне, не ще се прибере…

Том не я слушаше. Беше забелязал нещо много по-ужасно от едно вътрешно море.

Точно под тях малката сянка на „Джени Ханивър“ потреперваше над металния скелет на мъртъв град. Той стоеше неподвижен върху земя, разкъсана от дирите на стотици малки градчета, беше килнат под странен ъгъл и когато дирижабълът се снижи, Том забеляза, че веригите и вътрешностите му липсваха, както и панелите на палубите, ограбени от ято градчета, които пируваха в сенките на по-долните му етажи, откъсваха големи ръждясали парчета с челюстите си и изпращаха боклучари, чиито факли светеха в мрака между етажите като лампички на куърково дърво.

От едно от градчетата се надигна дим и една ракета полетя към „Джени Ханивър“. Тя се взриви на стотина метра под дирижабъла. Госпожица Фанг заработи бързо с контролните уреди и Том усети, че отново се издигат.

— Половината събирачи на Ловния район разкъсват останките на Моторополис — каза тя. — Подозрителни копелета. Стрелят по всеки, който се доближи, а когато никой не се доближава, се стрелят помежду си.

— Как се е стигнало дотук? — попита Том и погледна отново огромния скелет, докато „Джени Ханивър“ се издигаше нагоре и най-накрая отпътува.

— Гладувал е — отвърна авиаторката. — Свършил е горивото и след като не е можел да се движи, е бил нападнат от шайка малки градчета, които са го разкъсали. Това пиршество продължава вече месеци наред. Очаквам скоро да дойде някой голям град и да довърши започнатото. Виждаш ли, Том, няма достатъчно плячка в центъра на Ловния район. Така че едва ли тя е причината Лондон да излезе от скривалището си.

Момчето се обърна, за да погледне останалия зад гърба им мъртъв град. В северозападната част шайка малки предградия хищници преследваха градчетата на събирачите. Най-накрая успяха да отделят от групата най-слабото и най-бавното и го нападнаха, но преди да го уловят, дирижабълът се издигна отново в чистия и ясен свят над облаците и останките на Моторополис се скриха от поглед.

Когато госпожица Фанг го погледна отново, тя продължаваше да се усмихва, но имаше някакъв странен блясък в очите ѝ.

— Щом Магнъс Кроум не е тръгнал за плячка — започна тя, — за какво тогава?

Том поклати глава.

— Аз съм само един чирак историк — призна си той. — Трета степен. Честно казано, не познавам главния навигатор.

— Хестър спомена нещо — продължи авиаторката. — Нещо, което господин Валънтайн отнел от бедните ѝ родители. МЕДУЗА. Странно име. Чувал ли си за нея? Знаеш ли какво означава?

Том поклати глава, а госпожица Фанг го изгледа внимателно, прониза го с поглед, сякаш искаше да проникне в душата му. Накрая се засмя.

— Е, няма значение — каза тя. — Трябва да ви отведа във Въздушен пристан. Там ще открием дирижабъл, който да ви върне у дома.

* * *

Въздушен пристан! Той беше един от най-прочутите градове по време на Ерата на Задвижването и по-късно вечерта, когато долови сигнала от неговия радиомаяк, Том хукна към пилотската кабина. По пътя си срещна Хестър на стълбата пред лазарета. Тя беше разчорлена, сънена и куцукаше. Ана Фанг беше дала всичко от себе си, за да превърже крака ѝ, но това нямаше как да оправи обноските на момичето. Хестър отвърна лице, когато забеляза Том, и само се намръщи и изръмжа, когато той я попита как е.

Отидоха в пилотската кабина, където госпожица Фанг се обърна да ги поздрави с лъчезарна усмивка.

— Вижте, милички! — Авиаторката посочи през големите прозорци. — Въздушен пристан!

Двамата застанаха зад седалката ѝ и погледнаха навън. Далеч пред тях, през море от облаци, слънчевата светлина се отразяваше в един-единствен етаж от някаква лека сплав и ореол от газови балони в ярки цветове.

Преди много време този град беше взел решение да избяга от гладните градове, като отлети в небето. Оттогава се беше превърнал в търговски център и сборен пункт на авиаторите. Той се носеше цяло лято над Ловния район, след което отлиташе на юг за през зимата в търсене на по-топли небеса. Том си спомняше как веднъж беше хвърлил котва над Лондон за цяла седмица, как туристическите балони прелитаха над Кенсингтън Гардънс и Съркъл парк и колко много завиждаше на хора като Мелифънт, които бяха достатъчно богати, за да си позволят подобна разходка, и след това се връщаха с истории за летящия град. Сега щеше да отиде там, и то не като турист! Ах, каква история щеше да разкаже на другите чираци, когато се прибере!

Дирижабълът бавно се носеше към града. Докато слънцето се скриваше зад облаците на запад, госпожица Фанг изключи двигателите и остави летателния апарат да се носи към пристанището, където пристанищни служители в небесносини ливреи размахваха флагчета в различни цветове, за да ѝ осигурят безопасно приземяване. Пристанището зад тях беше пълно с туристи и авиатори. Имаше и няколко души, които следяха трафика — те прилежно записаха номера на „Джени Ханивър“ в бележниците си, докато дирижабълът биваше прихванат със скоби.

След малко Том излезе навън в мрачния и студен рядък въздух и се загледа в пристигащите и заминаващите летателни апарати — елегантни лайнери и ръждясали шлепове, спретнати малки катери с прозрачни балони и товарни съдове в тигрови шарки от Стоте острова.

— Вижте! — посочи към покривите момчето. — Онова там е Свободната борса, а онази църква е „Свети Михаил Небесни“. Има нейна снимка в Лондонския музей!

Госпожица Фанг беше виждала тези неща много, много пъти преди, а Хестър само се намръщи към тълпата на пристанището и прикри лицето си.

Авиаторката заключи „Джени Ханивър“ с един ключ, който висеше на каишка от врата ѝ, но когато едно малко босо момченце дойде при нея на бегом и задърпа палтото ѝ с думите „Да ви пазя ли дирижабъла, госпожице?“, тя се засмя и пусна три квадратни бронзови монети в отворената му длан.

— Няма да позволя на никого да се промъкне на борда! — обеща малкият пазач и застана на пост пред летателния апарат.

Появиха се униформени пристанищни служители, които се усмихнаха на госпожица Фанг, но изгледаха подозрително новите ѝ спътници. Провериха дали новодошлите имат метални бомбета на ботушите си или запалени цигари, след което ги поведоха към пристанищните служби, където имаше огромни и грубо написани табели: ПУШЕНЕТО ЗАБРАНЕНО; ИЗКЛЮЧЕТЕ ВСИЧКИ ЕЛЕКТРОННИ УСТРОЙСТВА; НЕ ПРАВЕТЕ ИСКРИ. Искрите бяха бичът на аеротърговията заради опасността да възпламенят газа в балоните на дирижаблите. Във Въздушен пристан дори енергичното ресане на косата си беше сериозно престъпление, затова всички новопристигнали трябваше да подписват стриктни декларации за безопасност и да убедят директора на пристанището, че няма опасност да се самозапалят.

Най-накрая им позволиха да минат по едно метално стълбище към „Хай Стрийт“. Единственият площад на Въздушен пристан представляваше обръч от панели от някаква лека сплав, застроени с магазини, сергии, бакалии, питейни заведения и хотели. Том се въртеше като муха без глава, опитваше се да види всичко и да го запази в спомените си. На всеки покрив имаше въртящи се турбини, а механиците пълзяха като паяци върху огромни двигатели. Въздухът беше наситен с екзотичните миризми на чуждестранна храна и накъдето и да погледнеше, виждаше авиатори — те крачеха наоколо с небрежната увереност на хора, които са прекарали целия си живот в небето. Дългите им манта плющяха зад тях като кожени криле.

Госпожица Фанг посочи една извивка в „Хай Стрийт“ към сграда, на чийто знак имаше дирижабъл.

— Това е „Балон и гондола“ — сподели със спътниците си тя. — Ще ви черпя вечеря, след което ще намерим някой добронамерен капитан, който да ви отведе в Лондон.

Авиаторката ги поведе натам. Хестър се криеше от света зад вдигнатата си ръка, а Том продължаваше да се оглежда изумен и да съжалява, че съвсем скоро приключението му е на път да приключи. Не забеляза кръжащия сред другите по-големи съдове „Ястреб 90“, който чакаше да получи разрешение за кацане. Дори да го беше видял, от това разстояние нямаше да успее да разчете регистрационния му номер, нито да различи червеното колело на балона му — знака на Гилдията на инженерите.

12.

Балон и гондола

Странноприемницата беше голяма, мрачна и оживена. Стените бяха украсени с дирижабли в бутилки и с витлата на известни стари небесни клипери, чиито имена бяха красиво изписани на перките — „Надежда“, „Аеромишка“ и „Невидим червей“. Авиаторите се бяха разположили зад метални маси и разговаряха за товарите си и за цената на летателния газ. Сред тях имаше джайнисти[3], тибетци, кхоса[4], инуити[5], аеротуареги[6] и облечени в кожа гиганти от Ледената пустош. Едно момиче уйгур[7] свиреше „Серенада за попътен вятър“ на четирийсетструнната си китара и от време на време от високоговорителя се разнасяше: „В сектор три пристига с директен полет от Палатинатите на Нова Мая «Идиотски вятър». Той пренася на борда си шоколад и ванилия“ или „Всички пътници да се качат на «Моята Широна» в сектор седем, която ще отлети за Аркангел…“

Ана Фанг се спря пред един малък олтар точно до вратата и отправи благодарности към боговете на небето за безаварийното пътуване. Богът на авиаторите беше някакъв добродушен на вид — дебелата червендалеста статуя върху олтара напомняше на Том за Чъдли Померой, — но съпругата му, Дамата на високите небеса, беше жестока и коварна; ако бъдеше обидена, можеше да изпрати урагани или да пръсне изпълнените с газ балони. Ана ѝ принесе дарове — оризови сладки и пари, а Том и Хестър кимнаха в знак на благодарност за всеки случай.

Преди да се опомнят, госпожица Фанг вече се беше запътила към група авиатори, разположени на масата в ъгъла.

— Кора! — провикна се тя.

Един красив млад африканец я сграбчи в прегръдките си и я подхвърли във въздуха. Двамата заговориха бързо на аеросперанто. Том беше сигурен, че чу Ана да споменава „МЕДУЗА“, когато погледна към него и Хестър, но щом се приближиха, непознатият премина на англиш:

— Летяхме на крилете на силен вятър през целия път от Загуа! — Африканецът изтупа червен сахарски пясък от каската си, за да го докаже.

Това беше капитан Кора от бойния дирижабъл „Мокеле Мбембе“, съюзник на Лигата на антимобилистите, който идваше от един статичен анклав в Лунните планини. Сега пътуваше към Шан Гуо за обиколка на величествената крепост на Батмунк Гомпа. Първоначално Том се шокира, че споделя една маса с воин на Лигата, но Кора изглеждаше добър човек, мил и благоразположен като самата госпожица Фанг. Докато авиаторката поръчваше храна, африканецът представи приятелите си: високият намръщен тип беше Нилс Линдстром от „Гардън Еърплейн Трап“, а красивата арабка със заразителния смях беше Ясмина Рашид от палмирския капер „Зайнаб“. Не след дълго авиаторите се смееха от сърце, когато си спомниха битките над Стоте острова и пиянските пиршества в каютите им на „Панцерщад-Линц“. Ана Фанг буташе чинии към гостите си между историите.

— Още паниран съсел, Том? Хестър, опитай от пържения прилеп!

Докато момчето побутваше странната чуждестранна храна в чинията си с комплекта клечки, който му дадоха вместо нож и вилица, Кора се наведе над него и го попита:

— Двамата с приятелката ти част от екипажа на „Джени“ ли сте?

— Не, не! — побърза да го увери Том. — Имам предвид, не, тя не ми е приятелка, и не, ние сме само пътници… — Побутна пюрето от скакалец и попита: — Познаваш ли добре госпожица Фанг?

— О, да! — засмя се Кора. — Всички аеротърговци познават Ана. Както и цялата Лига, разбира се. В Шан Гуо я наричат „Фенг Хуа“ — Въздушно цвете.

Том се зачуди защо госпожица Фанг има специално име в Шан Гуо, но преди да успее да попита, Кора продължи:

— Знаеш ли, че тя сама построи „Джени Ханивър“? Когато била малко момиче, семейството ѝ имало лошия късмет да живее в град, който е бил изяден от Аркангел. Били принудени да работят като роби в корабостроителниците и през годините успяла да открадне двигател тук, направляващ лост там, докато не построила „Джени“ и избягала.

Том беше впечатлен.

— Не ми е разказвала — измърмори той и погледна авиаторката в различна светлина.

— Тя не говори за това — отвърна Кора. — Родителите ѝ не доживели да избягат с нея. Гледала как умират в ямите с роби.

Момчето изпита огромно съчувствие към госпожица Фанг, която се оказа, че също като него е сирак. Затова ли се усмихваше през цялото време — за да прикрие тъгата си? Затова ли помогна на него и на Хестър да избягат — за да ги спаси от съдбата на родителите си? Том ѝ се усмихна с цялата нежност, на която беше способен. Авиаторката улови погледа му, усмихна му се в отговор и му побутна една чиния с криви черни крачета.

— Ето, младежо, опитай тарантула соте…

— Пристигащ кораб на сектор четиринайсет! — избумтя високоговорителят над тях. — Лондонски дирижабъл GE47, пренасящ само пътници.

Том стана рязко и столът му се катурна зад него. Спомни си малките и бързи разузнавателни дирижабли, които инженерите използваха за проучване на следите и надпалубните съоръжения на Лондон. Спомни си също така, че нямаха имена, а само регистрационни кодове, които започваха с GE.

— Изпратили са някого след нас! — простена той.

Госпожица Фанг също стана на крака.

— Възможно е да е просто съвпадение — отвърна тя. — Вероятно пристигат много дирижабли от Лондон… Но дори Валънтайн да е изпратил някого след вас, не забравяйте, че се намирате сред приятели. Ние сме не по-лоши бойци от вашите бийфбургери.

— Бийфийтъри — поправи я автоматично Том, макар да знаеше, че е допуснала грешката умишлено, за да разведри обстановката.

Видя, че Хестър се усмихна, и се зарадва, че е с него. Изведнъж се изпълни с решителност да я защити на всяка цена.

Всички светлини изгаснаха.

Разнесоха се викове, настана суматоха и откъм кухнята се зачуха трясъци от строшени съдове. Прозорците бяха черни правоъгълници, изсечени от мрак.

— В цял Въздушен пристан няма електричество! — заяви мрачно Линдстром. — Навярно електроцентралата е спряла!

— Не — побърза да отвърне Хестър. — Това е номер. Целта е да се създаде хаос, за да ни попречи да излезем. Някой е дошъл за нас… — В гласа ѝ се усещаше паника, която Том не беше чувал досега, дори по време на преследването в Стейнс. Изведнъж го обзе голям страх.

От далечния край на помещението, където тълпа от хора се бяха втурнали да излязат на огряната от лунна светлина „Хай Стрийт“, се разнесе писък. Последва втори, а с него и трошене на стъкла, крясъци, проклятия, съборени столове и обърнати маси. Две зелени лампи се клатеха над главите на посетителите като надгробни фенери.

— Това не е никакъв бийфийтър! — каза Хестър.

Том не успя да разбере дали е доволна, или изплашена.

— ХЕСТЪР ШОУ! — застърга един глас, който беше като трион, режещ метал.

Входът беше обгърнат от облак пара, от който се появи преследвач. Той беше висок около два и десет, а под палтото му проблясваше метална броня. Кожата на издълженото му лице беше бледа и лъщеше от някаква слуз. Тук-там под нея се виждаше някоя посиняла остра кост. Устата му беше пълна с метални зъби. Носът и горната част на главата му бяха покрити от дълъг метален шлем, от който излизаха тръби и маркучи, висящи като расти, а краищата им влизаха в отвори в гърдите му. Кръглите му стъклени очи му придаваха стреснатото изражение на човек, който сякаш никога не се е отърсил от ужасната изненада, която го е сполетяла.

Защото това бе най-ужасната черта на преследвачите: те някога са били хора и под металния шлем беше пленен истински човешки мозък.

— Това е невъзможно! — изуми се Том. — Вече няма преследвачи! Всички са били унищожени преди векове!

Само дето преследвачът стоеше пред очите му и беше ужасяващо реален. Момчето се опита да отстъпи назад, но не можеше да помръдне. Нещо потече по крака му, топло като разлят чай. Том осъзна, че се е подмокрил.

Преследвачът тръгна бавно напред, като изрита от пътя си празните маси и столове. Под краката му хрущяха счупени стъкла. От сенките зад него се появи авиатор и го нападна с меча си, но острието отскочи от бронята му. Създанието смаза лицето на нападателя си с един силен замах на огромния си юмрук, без дори да си направи труда да погледне назад.

— ХЕСТЪР ШОУ — повтори преследвачът. — ТОМАС НАТСУЪРТИ.

То знае името ми! — помисли си момчето.

— Аз… — започна госпожица Фанг, но дори тя беше останала без думи.

Дръпна Том назад, докато Кора и останалите извадиха мечовете си и застанаха между създанието и плячката му. Хестър се присъедини към тях.

— Всичко е наред — каза тя със странен и слаб глас. — Познавам го. Позволете ми да говоря с него.

Преследвачът плъзна мъртвешки бледото си лице от Том към Хестър, а лещите в механичните му очи се завъртяха.

— ХЕСТЪР ШОУ — каза той с този свой глас, приличащ на изпускане на газ.

— Здравей, Шрайк — поздрави го момичето.

Голямата глава на създанието се килна на една страна, за да я огледа. Металната му ръка посегна напред, поколеба се, след което докосна лицето ѝ и остави мазна следа върху него.

— Съжалявам, че нямахме възможност да се сбогуваме…

— СЕГА РАБОТЯ ЗА ЛОРД-КМЕТА НА ЛОНДОН — отвърна Шрайк. — ТОЙ МЕ ИЗПРАТИ ДА ТЕ УБИЯ.

Том простена отново. Хестър се засмя.

— Но… ти няма да изпълниш задачата, нали, Шрайк? Няма да ме убиеш?

— ЩЕ ГО СТОРЯ — отвърна създанието, като не отместваше поглед от нея.

— Не, Шрайк! — прошепна момичето и госпожица Фанг се възползва от своя шанс.

Тя извади от джоба в ръкава на палтото си малко парче метал, което приличаше на перка, и го запрати към гърлото на създанието. То изсвистя зловещо във въздуха и се разгърна в блестящ и изключително остър диск.

— Бойно фризби от Нова Мая! — изуми се Том, който беше виждал подобни оръжия зад витрините в секцията „Оръжия“ на Музея.

Беше наясно, че подобно фризби може да пререже врата на човек от шейсет крачки разстояние. Очакваше главата на преследвача да падне от раменете му… но оръжието само се заби в бронирания врат на Шрайк и завибрира.

Цепката, която играеше ролята на уста, се разшири в голяма усмивка и създанието се спусна напред. Движеше се бързо като влечуго. Госпожица Фанг отскочи настрани и вдигна високо крак, за да нанесе удар, но създанието беше прекалено бързо за нея.

— Бягайте! — изкрещя тя на Хестър и Том. — Върнете се на „Джени“! Аз ще дойда!

Какво друго можеха да сторят? Побягнаха. Шрайк посегна към тях, когато минаха покрай него, но Кора го сграбчи за ръката, а Нилс Линдстром замахна с меча си към лицето му. Преследвачът блъсна силно африканеца и замахна с ръка. Появиха се искри и изскърца метал. Линдстром изпусна счупения си меч, изрева от болка и се хвана за ръката. Създанието го хвърли на една страна и вдигна Ана от земята, когато му се нахвърли, но бързо я стовари върху Кора и Ясмина, които бяха решили да ѝ се притекат на помощ.

— Госпожице Фанг! — провикна се Том.

За момент се зачуди дали да не се върне, но знаеше достатъчно за преследвачите, за да е наясно, че нищо не може да направи. Побягна след Хестър, прескочи купчината с тела до вратата и излезе навън в сенките и мрака сред изплашените хора. Една сирена виеше жално. Вятърът донасяше неприятния мирис на дим и над електроцентралата зърна нещо, от което се страхуваха всички авиатори — огън!

— Не разбирам — заяви Хестър, като говореше на себе си, а не на Том. — Той не би ме убил, не би го сторил! — Въпреки увещанията си, момичето продължи да бяга и двамата отидоха в сектор седем, където ги очакваше „Джени Ханивър“.

Шрайк обаче се беше погрижил малкият дирижабъл да не може да отлети тази вечер. Балонът беше срязан, защитната обвивка на двигателите беше разкъсана като размазана стара консервна кутия и от тях бяха увиснали кабели като спагети. Насред целия този хаос лежеше прекършеното тяло на момчето, на което госпожица Фанг беше платила да пази „Джени Ханивър“.

Том не можеше да откъсне поглед от ужасната гледка. Зад него се носеше звук от приближаващи по металната палуба стъпки — дран-дран-дран-дран.

Огледа се за Хестър, но установи, че е тръгнала нанякъде — куцукаше по пристанището… по-скоро бягаше надолу, осъзна той, тъй като разрушеният аероград беше започнал да се накланя заплашително. Том извика името ѝ и хукна след нея, като се движеше в съседния сектор. Един занемарен балон тъкмо кацна и от него се изсипаха семейство замаяни туристи, които не можеха да преценят дали мракът и виковете означаваха някаква кризисна ситуация, или са част от забавленията. Хестър си проправи път през тях, като ги избута. Сграбчи въздухоплавателя за очилата и го извади от коша. Летателният апарат се отмести, когато се качи в него.

— Спрете! Крадци! Обирджии! Помощ! — крещеше собственикът на балона, но единственото, което чуваше Том, беше слабото и ужасяващо дран-дран-дран, което приближаваше по „Хай Стрийт“.

— Том! Качвай се!

Момчето събра целия си кураж и скочи до Хестър, която се беше заела с въжетата.

— Хвърли всичко от борда — нареди му тя.

Том изпълни нареждането и балонът се издигна нагоре, изравни се с прозорците на първия етаж, с покривите, с върха на „Свети Михаил Небесни“. Съвсем скоро Въздушен пристан се превърна в малка поничка от мрак, която се отдалечаваше от тях, а Шрайк беше само петно. Зелените му очи проблясваха, докато вървеше по пристанището и наблюдаваше бягството им.

13.

Възкресените

През тъмните векове преди Ерата на Задвижването многобройни номадски империи се борили за надмощие сред лабиринта от вулкани, наречен Европа. Те създали преследвачите от телата на мъртви войници, събирани от бойните полета и съживени отново, като свързвали нервната им система с машини от Старата технология.

Империите отдавна бяха потънали в забвение, но не и ужасните Възкресени. Том помнеше как си играеше на такъв, когато беше дете в сиропиталището на своята гилдия. Вървеше бавно с разперени напред ръце и крещеше „АЗ СЪМ ПРЕ-СЛЕД-ВАЧ! У-НИ-ЩО-ЖИ!“, докато госпожица Плим не дойдеше да му се скара да бъде по-тих.

Не беше си представял, че някога ще се сблъска с истински. Докато откраднатият балон се носеше бавно на изток върху крилете на нощния вятър, Том трепереше в люлеещия се кош, извит на една страна, за да не може Хестър да види подмокрените му панталони.

— Смятах, че всички са загинали преди стотици години! — каза той. — Мислех си, че са били унищожени в битките или са полудели и са се саморазкъсали…

— Не и Шрайк — отвърна момичето.

— Той те позна!

— Разбира се. Двамата сме стари приятели.

* * *

Срещна го на сутринта след смъртта на родителите си — на сутринта, в която се събуди край бреговете на Ловния район под ласката на тихия дъжд. Нямаше представа как се е озовала там, а болката в главата ѝ беше толкова силна, че едва можеше да се движи или да мисли.

Наблизо забеляза най-малкия и най-мръсен град, който беше виждала някога. Хора с огромни плетени кошове на гърбовете слизаха по стълби и подвижни мостове и пресяваха боклуците във водата, за да се върнат с плячка от старо желязо и прогизнали дърва. Неколцина бяха забелязали лодката на баща ѝ и съвсем скоро откриха Хестър. Двама мъже дойдоха и се загледаха в нея. Единият беше типичен боклучар — дребен и мръсен, а в коша си носеше части от стар бръмбар. След като я зяпа известно време, отстъпи назад и каза на спътника си:

— Съжалявам, господин Шрайк, смятах, че може да стане част от колекцията ви, но за жалост е от плът и кръв…

Той се обърна и загази през боклуците във водата. Беше изгубил всякакъв интерес към Хестър. Търсеше единствено неща, които можеше да продаде, а едно полумъртво дете не струваше нищо. Стари гуми за бръмбар, ето такива неща си заслужаваха…

Другият обаче не помръдна от мястото си. Не отделяше поглед от нея. Едва когато се пресегна и докосна лицето ѝ, тя усети студения и твърд метал под ръкавиците му и осъзна, че това не е човек. Онзи заговори и гласът му издаваше звук като телена четка върху черна дъска.

— НЕ БИВА ДА ОСТАВАШ ТУК, ДЕТЕ.

Вдигна я, преметна я през рамо и я отведе на борда.

Името на града беше Строул. Той беше дом на петдесет корави и закалени боклучари, които разграбваха места със Стара технология, когато успееха да намерят такива, и тършуваха из отпадъците на по-големите градове, когато не успяваха. Шрайк живееше с тях, но не беше боклучар. Когато някой издирван престъпник се измъкнеше от големите самоходни градове в Безлюдните територии, той го проследяваше, отрязваше му главата и я запазваше за следващия път, в който се случи да посети този град, за да я предаде на властите и да си прибере наградата.

Защо си беше направил труда да я спаси, Хестър така и не разбра. Едва ли беше от съжаление, тъй като той не познаваше подобно чувство. Показваше някакви емоции единствено когато се занимаваше с колекцията си. Тя се състоеше от стари механични фигури и играчки. Купуваше всичко, което скитащите боклучари продаваха. Разнебитеното му жилище в Строул беше препълнено с тях: животни, рицари в доспехи, навиващи се войници с ключове на гърбовете, дори един ангел на смъртта в реални размери, изваден от огромен часовник. Любимите му бяха жени и деца: прекрасни дами в проядени от молците рокли и красиви момичета и момчета с порцеланови лица. Шрайк търпеливо ги разглобяваше и поправяше по цели нощи, като същевременно с това изучаваше сложните механизми на сърцата им, сякаш се опитваше чрез тях да разбере как функционира самият той.

Понякога Хестър имаше чувството, че тя също е част от колекцията му. Дали не му напомняше за раните, които е получил на бойните полета на отдавна забравени войни, когато все още е бил човешко същество?

Тя живя в дома му цели пет дълги години. През това време лицето ѝ заздравя в постоянно смръщена физиономия и спомените ѝ бавно се завърнаха. Някои бяха плашещо ясни: вълните край бреговете на Оук Айлънд, гласът на майка ѝ и вятърът от тресавищата, носещ миризмата на мокра трева и животински тор. Други бяха мъгляви и трудни за разбиране. Те изскачаха в ума ѝ точно преди да заспи, или пък я улавяха неподготвена, докато се разхождаше сред мълчаливите механични фигури в къщата на Шрайк. Кръв върху звездните карти. Метален шум. Издължено и красиво мъжко лице с морскосиви очи. Това бяха откъслечни спомени, които трябваше да бъдат чинно събрани и свързани заедно, точно както правеха боклучарите с машинните части, които намираха.

Едва когато чу мъжете да разказват истории за великия Тадеус Валънтайн, започна да намира логиката в тези парчета от пъзела. Разпозна името: то принадлежеше на човека, който беше убил родителите ѝ и я беше превърнал в чудовище. Хестър знаеше какво трябва да направи, без дори да се замисля. Отиде при Шрайк и му каза, че иска да тръгне след Валънтайн.

— НЕ БИВА — беше единственото, което отвърна преследвачът. — ЩЕ ТЕ УБИЯТ.

— Тогава ела с мен! — помоли го момичето, но напразно. Шрайк беше чувал за Лондон и за увлечението на Магнъс Кроум по технологиите. Смяташе, че ако отиде там, Гилдията на инженерите ще го залови и ще го разреже на малки парчета, за да го изследва в тайните си лаборатории.

— НЕ БИВА ДА ХОДИШ ТАМ — продължи с предупрежденията си преследвачът.

Въпреки това Хестър тръгна. Изчака го да се разсее с механичните си играчки, измъкна се през един прозорец и напусна Строул, за да се заскита из попадналите в плена на зимата Безлюдни територии с откраднат нож в колана си и с желанието да намери Лондон и в него — отмъщението си.

* * *

— Оттогава не съм го виждала — сподели Хестър с Том, като не спираше да трепери в коша на откраднатия балон. — Строул беше край бреговете на Англишко море, когато си тръгнах, но ето го Шрайк тук, работи за Магнъс Кроум и иска да ме убие. Не виждам никакъв смисъл!

— Може би си наранила чувствата му, когато си избягала? — предположи Том.

— Той няма такива — отвърна Хестър. — Изчистили са всичките му спомени и чувства, когато са го превърнали в преследвач.

Звучи така, сякаш му завижда, помисли си момчето. Поне гласът ѝ му помогна да се успокои и вече беше спрял да трепери. Поизправи се и се заслуша във въздишащия между въжетата на балона вятър. Западните облаци бяха прорязани от черно петно, което вероятно беше издигащият се от Въздушен пристан пушек. Дали авиаторите бяха съумели да укротят пожарите, или градът им вече беше унищожен? Какво ли се беше случило с Ана Фанг? Вероятно Шрайк я беше убил заедно с всичките ѝ приятели. Милата и винаги весела авиаторка беше мъртва, също като собствените си родители. Сякаш някакво проклятие тегнеше над Том и погубваше всички, които се държаха мило с него. Как му се искаше да не беше срещал Валънтайн! Да си беше стоял в Музея, където му беше мястото!

— Може би е добре — заяви изневиделица Хестър, сякаш беше прочела мислите му. — Мисля, че Шрайк само си играеше с нея; не си беше извадил ноктите или нещо такова.

— Той има нокти?!

— Стига да не го ядоса, не смятам, че ще си хаби времето да я убива.

— Какво ли ще стане с Въздушен пристан?

— Предполагам, че ако наистина е сериозно увреден, ще спре някъде за поправка.

Том кимна. В главата му се появи една хубава мисъл.

— Мислиш ли, че госпожица Фанг ще тръгне след нас?

— Не знам — отвърна Хестър. — Но Шрайк определено ще го стори.

Момчето отново хвърли ужасен поглед през рамо.

— Хубавото е — заяви момичето, — че поне се движим в правилната посока, към Лондон.

Том надникна предпазливо над коша. Облаците лежаха под тях като бял пухен юрган, постлан върху земята, сякаш за да им попречи да разберат къде са и накъде пътуват.

— Откъде знаеш? — попита Том.

— От звездите, разбира се — отвърна Хестър. — Мама ме научи да ги разпознавам. Тя също беше авиаторка, помниш ли? Била е къде ли не. Веднъж е ходила дори в Америка. Налага се да използваш звездите, за да намериш пътя си на такива места, когато не разполагаш с карта или ориентири. Виж, това там е Полярната звезда. Онова съзвездие пък древните са наричали Голяма мечка, но повечето хора днес го познават като Града. Ако го държим дясно на борд, ще знаем, че летим на североизток…

— Но те са толкова много! — заяви Том и се опита да проследи сочещия ѝ пръст. Тук над облаците, без воалите на градския пушек и прахта на Безлюдните територии, които да го скриват, нощното небе проблясваше с милиони студени точици светлина. — Досега не бях забелязвал колко много са звездите!

— Всичките са слънца, които горят горе в Космоса, на хиляди километри разстояние — обясни Хестър. Том имаше чувството, че спътницата му се гордее с богатите си познания. — Освен онези, които не са истински звезди. Някои от най-ярките са механични луни, които древните са изстреляли в орбита преди хиляди години. Те все още обикалят ли, обикалят бедната стара Земя.

Момчето се загледа в трептящия мрак.

— А онази там каква е? — попита и посочи към една ниска ярка звезда на запад.

Хестър погледна натам и усмивката ѝ се изпари на мига. Ръцете ѝ се свиха в юмруци.

— Онази там ли? — попита тя, за да се увери. — Това е дирижабъл, който идва за нас.

— Вероятно е госпожица Фанг, която ще ни спаси? — предположи Том с пълен с надежда глас.

Далечният летателен апарат бързо ги приближаваше и само след няколко минути видяха, че е малък разузнавателен кораб, построен в Лондон, модел „Спъдбъри Сънбийм“ или „Ястреб 90“. Можеха да почувстват зеления взор на Шрайк върху себе си, пътуващ през пустите небеса.

Хестър се зае с ръждясалите клапани и лостове, които контролираха налягането на газа в балона. След няколко секунди намери онзи, който търсеше, и някъде над главите им се разнесе отвратително съскане.

— Какво правиш? — изписка Том. — Така изпускаш газа! Ще се разбием!

— Скривам ни от Шрайк — отвърна момичето и отвори още малко клапана. Момчето вдигна поглед и забеляза, че балонът започва да омеква. Погледна назад към преследващия ги дирижабъл. Приближаваше ги много бързо, но все още беше на няколко километра от тях. Надяваше се от това разстояние да изглежда, че балонът им е претърпял авария. Молеше се Шрайк да не разгадае плана на Хестър. Вероятно малкият му дирижабъл не беше въоръжен с ракети…

Изведнъж започнаха да пропадат през облаците и не виждаха нищо друго освен виещия се около тях мрак и на моменти луната, която висеше спокойно над тях. Кошът изскърца, балонът изплющя, а газовият клапан изсъска като раздразнена змия.

— Когато приближим земята, излез възможно най-бързо — предупреди Хестър.

— Добре — съгласи се Том, но бързо добави: — Имаш предвид, че трябва да скочим от балона?

— Нямаме никакъв шанс срещу Шрайк във въздуха — обясни момичето. — Надявам се да успея да го надхитря на земята.

— На земята? — изуми се момчето. — О, пак ли ще бродим из Безлюдните територии!

Балонът бързо се снижаваше. Под тях се появи огромна черна шир, покрита от тъмни петна растителност и тук-там с отблясъци от лунна светлина. Гъстите облаци над главите им се надпреварваха на изток. Нямаше следа от дирижабъла на Шрайк. Том се взе в ръце. Земята беше на трийсет метра, после на петнайсет, десет. Кошът се вряза в клоните на дърветата и пътниците му бяха раздрусани здраво, преди да се разбие в калната почва, да подскочи отново нагоре, да се стовари върху земята…

— Скачай! — изкрещя Хестър следващия път, когато балонът докосна земята.

Том скочи през няколко остри клона и се приземи в меката кал. Летателният апарат се издигна отново нагоре и за момент му мина мисълта, че спътницата му го е зарязала да гние на голата земя.

— Хестър! — провикна се толкова силно, че гърлото го заболя. — Хестър! — След малко се чу шумолене в един от близките храсти вляво и от него се появи куцукащото момиче. — О, благодаря на Куърк! — прошепна той.

Очакваше от нея да спре, да седне да си починат и да благодарят на боговете, че ги приземиха на меката и мокра земя, а не върху някоя скала. Вместо това тя мина покрай него и закуцука в посока североизток.

— Спри! — провикна се Том. Все още беше задъхан и трепереше толкова много, че му беше трудно дори да стане. — Чакай! Къде отиваш?

Хестър се обърна и го погледна, сякаш беше някакъв луд.

— В Лондон — отговори тя.

Том се претърколи по гръб и простена. Трябваше да събере всичките си останали сили, за да се отправи на следващото изтощително пътешествие.

Освободен от тежестта си, балонът отново се издигаше в небето. Приличаше на черна сълза, която бързо беше погълната от търбуха на облаците. Не след дълго чуха мъркането на двигателите на дирижабъла на Шрайк, който го последва. Том и Хестър бяха заобиколени само от нощта, студения вятър и разпокъсаната лунна светлина, която се прокрадваше през назъбените хълмове.

14.

Лондонската палата на гилдиите

Катрин реши да започне от върха. На следващия ден от заминаването на Валънтайн тя изпрати съобщение по пневматичната тръбна система до кабинета на лорд-кмета от терминала в стаята на баща си. Половин час по-късно получи отговор от секретарката на Кроум, който гласеше, че лорд-кметът ще приеме госпожица Валънтайн по обяд.

Катрин отиде в гардеробната и облече най-деловите си дрехи — тесните черни панталони и сивото палто, набрано на раменете. Прибра си косата с шнола, направена от стоповете на древна кола, и измъкна стилна шапка с наушници, която си беше купила преди шест седмици, но все още не беше носила. Сложи си червило, наложи си едва забележими правоъгълници от руж в горната част на бузите и нарисува малък син триъгълник между веждите си — подобие на знак на гилдия, какъвто модерните дами носеха. Намери тетрадка и молив и ги напъха в едно от черните куфарчета на баща си, заедно със златния пропуск, който ѝ беше подарил на петнайсетия ѝ рожден ден — той ѝ даваше достъп до почти всяка част на Лондон. Катрин се погледна в огледалото и си се представи как след няколко седмици щеше да посреща завръщането на експедицията. Тогава щеше да каже на баща си: „Вече всичко е наред, разбирам, няма нужда да се тревожиш повече…“

В дванайсет без петнайсет двамата с Куче отидоха до асансьорната станция на „Куърк Съркъс“. Катрин се наслаждаваше на погледите, които хората ѝ хвърляха, когато минеше покрай тях. „Това е госпожица Катрин Валънтайн“, представяше си, че казват. „Тръгнала е да се види с лорд-кмета…“ Всички от асансьорния екип я познаваха, затова само ѝ се усмихнаха и я поздравиха с „Добро утро, госпожице Катрин“, след което погалиха Куче по главата и дори не си направиха труда да погледнат пропуска ѝ, когато се качи на борда в 11:52 часа за Горния етаж.

Асансьорът зажужа нагоре. Тя тръгна бързо по „Патерностер Скуеър“, където Куче зяпаше накацалите гълъби и наостряше уши при шумовете, които се разнасяха от ремонтната работа по „Свети Павел“. Не след дълго вече изкачваха стълбите на Лондонската палата на гилдиите, където я поканиха да се качи в малък вътрешен асансьор. В дванайсет без една мина през кръглата бронзова врата на личния кабинет на лорд-кмета.

— А, госпожице Валънтайн. Подранили сте с една минута. — Кроум вдигна поглед от другата страна на огромното си бюро и отново го заби в доклада, който четеше.

Зад главата му имаше кръгъл прозорец, през който се виждаше „Свети Павел“, която изглеждаше някак си нереална през дебелото стъкло — като потънал храм, гледан през бистрите води. Слънчевата светлина се отразяваше в потъмнелите бронзови панели на стените на кабинета. Нямаше картини или някаква друга украса по тях, а подът беше от гол метал. Катрин потрепери. През подметките на обувките си усещаше студа.

Лорд-кметът я накара да чака петдесет и девет дълги секунди, които ѝ се сториха безкрайни. Почувства се изключително неловко, когато най-накрая остави доклада и ѝ се усмихна едва, като човек, който не знае как изглежда една усмивка, но е чел ръководство по темата.

— Вероятно ще се зарадвате да научите, че току-що, малко преди да излезе извън обхват, получих кодиран радиосигнал от експедицията на баща ви — обясни лорд-кметът. — Всичко е наред на борда на „Асансьор до 13-ия етаж“.

— Чудесно! — отвърна Катрин.

Тя беше наясно, че това е последният път, когато чува нещо за баща си, преди той да тръгне обратно към Лондон. Дори инженерите нямаха възможност да изпращат радиосигнали на повече от няколкостотин километра.

— Има ли нещо друго? — попита Кроум.

— Да… — отвърна Катрин и се поколеба.

Страхуваше се, че ще прозвучи глупаво. Заради студения офис на лорд-кмета и още по-студената му усмивка ѝ се искаше да не си беше слагала толкова много грим. Не трябваше да си облича и тези тесни и официални дрехи. В крайна сметка дойде заради това. Думите направо излетяха от устата ѝ:

— Искам да знам за момичето и защо се опита да убие баща ми.

Усмивката на лорд-кмета се изпари.

— Баща ви не е сметнал за необходимо да ми сподели за нея. Нямам представа защо толкова много иска да го убие.

— Смятате ли, че има нещо общо с МЕДУЗА?

Погледът на Кроум стана с няколко градуса по-студен.

— Този въпрос не ви засяга! — сопна се той. — Какво ви е казал Валънтайн?

— Нищо! — отвърна Катрин. Лорд-кметът беше започнал да я изнервя. — Но виждам, че е изплашен, и трябва да разбера защо, тъй като…

— Чуйте ме, дете. — Кроум стана от бюрото си и го заобиколи, за да застане пред нея. Тънките му ръце я хванаха за раменете. — Ако Валънтайн има тайни от вас, то това е обосновано. Съществуват аспекти в работата му, които не можете да разберете. Спомнете си, че баща ви е започнал от нищото. Бил е обикновен боклучар в Безлюдните територии, преди да се заинтересувам от него. Желаете ли отново да се превърне в такъв? Или в нещо по-лошо?

Катрин имаше чувството, че лорд-кметът я е зашлевил. Лицето ѝ беше почервеняло от гняв, но успяваше да се контролира.

— Вървете си у дома и очаквайте завръщането му — нареди Кроум. — И оставете делата на възрастните на онези, които ги разбират. Не говорете с никого за момичето или за МЕДУЗА.

Делата на възрастните? — помисли си Катрин ядосано. — На колко години смята, че съм? Но само наведе глава и отвърна тихо:

— Да, лорд-кмете. Хайде, Куче.

— И не водете повече това животно на Горния етаж — провикна се Кроум и гласът му я последва навън, където секретарките се обърнаха да видят разгневеното ѝ, почти разплакано лице.

Докато пътуваха с асансьора до „Куърк Съркъс“, Катрин прошепна на вълка:

— Ще му го върнем, Куче!

* * *

Вместо да се прибере направо у дома, Катрин намина през Храма на Клио в края на Съркъл парк. Там, в ароматния мрак, се успокои и се опита да измисли какво да прави.

Откакто Николас Куърк беше обявен за бог, повечето лондончани не обръщаха толкова внимание на старите богове и богини, така че храмът беше изцяло на нейно разположение. Катрин харесваше Клио, която беше почитана от майка ѝ в Пуерто Анджелис и чиято статуя много приличаше на нея, с нейните топли тъмни очи и търпелива усмивка. Помнеше на какво я учеше тя, как бедната богиня постоянно е била тласкана към бъдещето от бурята на прогреса, но как понякога е смогвала да се пресегне назад към миналото и да вдъхнови хората да променят целия ход на историята. Погледна нежното лице на статуята и попита:

— Какво да направя, Клио? Как мога да помогна на татко, ако лорд-кметът не ми казва нищо?

Катрин не очакваше да получи отговор и такъв наистина не последва, затова изрече бърза молитва за баща си и още една за бедния Том Натсуърти, направи своето дарение и си тръгна.

Не беше стигнала и на половината път до Клио Хаус, когато ѝ хрумна идеята — тя беше толкова неочаквана, че можеше да ѝ е изпратена от самата богиня. Спомни си как бягаше към шахтата за отпадъци в нощта, в която Том изпадна от града. Тогава мина покрай един младеж, който се беше насочил в другата посока — млад чирак инженер, който изглеждаше толкова пребледнял и шокиран, че нямаше никакво съмнение, че е видял случилото се.

Катрин побърза да се прибере през осветения от слънцето парк. Онзи млад инженер сигурно знаеше отговора! Трябва да се върне в Търбуха и да го намери! Ще разбере какво става, без никаква помощ от проклетия стар Магнъс Кроум!

15.

Тресавищата с ръждива вода

Том и Хестър вървяха през цялата нощ и когато слабото и плоско слънце се издигна над парцалите сутрешна мъгла, продължиха напред, като спираха само за да си поемат въздух. Тук местността беше много различна от калните равнини, които прекосиха преди няколко дни. Постоянно трябваше да заобикалят блата и огромни локви със солена вода и макар от време на време да се натъкваха на дълбоки, задръстени с буренак стари следи от градове, беше повече от ясно, че такива не са минавали оттук от години.

— Виж колко големи са станали храсталаците — посочи Хестър към къпините и зелените хълмове с млади дръвчета. — Дори някой малък полустатичен град би ги изсякъл за гориво.

— Вероятно земята тук е прекалено мека — предположи Том и за двайсети път затъна до кръста в гъстата кал. Спомни си огромната карта на Ловния район във фоайето на Лондонския музей и голямата площ с тресавища, която се простираше от централните планини до бреговете на Казашкото море и представляваше километри наред тръстика и малки сини поточета, които бяха отбелязани като „Неподходящи за големи и малки градове“. — Предполагам, че това е краят на Тресавищата с ръждива вода. Наричат ги така, защото водата е почервеняла от ръждата на градчетата, попаднали и потънали в нея. Само най-дръзките кметове биха припарили с градовете си тук.

— Значи Рейланд и Ана Фанг са ни отвели много по̀ на юг, отколкото предполагах — прошепна на себе си Хестър. — Лондон сигурно вече е на хиляда и петстотин километра оттук. Ще са ни необходими месеци, за да го догоним, като в същото време Шрайк ще е по петите ни.

— Но ти успя да го заблудиш! — напомни ѝ Том. — Избягахме му!

— Това няма да е задълго — отвърна момичето. — Съвсем скоро отново ще намери следите ни. Защо мислиш, че ги наричат преследвачи?

* * *

Хестър вървеше ли, вървеше напред през хълмове, блата и надолу по долини, където въздухът беше изпълнен с ята бръмчащи и хапещи мухи, а Том я следваше. И двамата бяха изморени и раздразнителни. По едно време момчето предложи да поседнат да починат, но тя му се сопна:

— Прави каквото си искаш. Какво ми пука?

Том продължи да се тътри след нея мълчаливо и сърдито. Ама че ужасно, грозно, зло и самосъжаляващо се същество беше това момиче! След всичко, което бяха преживели двамата, и след като ѝ помогна в Безлюдните територии, тя беше готова да го зареже с лека ръка. Прииска му се Шрайк да я беше заловил и той да беше избягал с госпожица Фанг или Кора. Те щяха да му позволят да поседне, за да си починат изтощените му до болка крака…

Когато падна мракът и от тресавищата се понесе гъста мъгла на облаци, която приличаше на призраците на мамути, и всяко изшумоляване звучеше като стъпките на преследвач, Том забрави за недоволството си и отново се зарадва, че е с Хестър. Момичето намери място, на което да прекарат нощта, под закрилата на няколко затънали дървета, и когато по-късно се разнесе писъкът на ловуваща сова, Том се събуди от неспокойния си сън и видя, че Хестър е застанала на пост до него като някакъв приятелски настроен водоливник.

— Всичко е наред — каза му тя.

След малко, в един от онези редки проблясъци на нежност, които беше забелязал и преди у нея, Хестър сподели:

— Липсват ми, Том. Мама и тате.

— Знам — отвърна той. — Моите също ми липсват.

— Нямаш ли друго семейство в Лондон?

— Не.

— Приятели?

Том се замисли.

— Всъщност не.

— Кое е онова момиче? — попита Хестър след малко.

— Какво? Къде?

— Беше с теб и Валънтайн в Търбуха онази вечер.

— Това е Катрин — отвърна той. — Тя е… Е, тя е дъщерята на Валънтайн.

Хестър кимна.

— Красива е — каза му.

След този разговор Том заспа много по-лесно. Сънува, че Катрин идва да ги спаси с дирижабъл и ги отвежда обратно в кристалната светлина над облаците. Следващия път, в който отвори очи, вече беше станало утро и Хестър го тресеше, за да се събуди.

— Слушай!

Заслуша се и чу звук, който не беше издаван от дърветата, нито от водата.

— Това град ли е? — попита Том, изпълнен с надежда.

— Не… — Хестър килна глава на една страна и се опита да различи звука. — Това е аеродвигател „Ротванг“…

Шумът се усилваше. Идваше от небето над тях. Над виещата се мъгла прелетя разузнавач.

Том и Хестър застинаха с надеждата, че черната мокра клетка от клони над тях ще ги скрие. Ръмженето на дирижабъла заглъхна, но след малко отново се усили. Летателният апарат кръжеше.

— Шрайк може да ни види — прошепна Хестър и се загледа в гъстата бяла мъгла. — Усещам как ни наблюдава…

— Не, не — настоя Том. — Ако ние не можем да видим дирижабъла, как е възможно той да ни види? Няма никаква логика…

* * *

Високо над тях Възкресеният настройва очите си на инфрачервен режим и превключва топлинните си сензори, за да види двете светещи човешки фигури сред сивите статични дървета.

— ОТВЕДЕТЕ МЕ ПО-БЛИЗО — нарежда той.

— Сега ги виждаш ясно — избоботва пилотът на дирижабъла, — а не успя да разбереш, че онзи балон е празен, докато не прекосихме половината Ловен район да го гоним.

Шрайк не отговаря нищо. Защо да се обяснява на този простосмъртен? Разбира се, беше видял, че балонът е празен, веднага след като се появи отново над облаците, но реши да запази тази информация за себе си. Радваше се, че Хестър Шоу мисли толкова бързо и за награда ѝ осигури още няколко часа живот, докато този малоумен инженер авиатор преследваше празния ѝ балон.

Преследвачът отново превключва очите си на нормален режим. Щеше да преследва Хестър по трудния начин — по миризмата, звуците и с нормалното си зрение. Спомня си лицето ѝ и го настройва да се върти в главата му, докато дирижабълът се спуска надолу през мъглата.

* * *

— Бягай! — каза Хестър.

Дирижабълът се появи от белотата на няколко метра от тях и се насочи към земята. Витлата му биеха мъглата както миксер — белтъци. Тя изведе Том от безполезното им скривалище. Двамата побягнаха по мократа земя, осеяна с корените на дървета. Пръскаха вода на всяка крачка, а в ботушите им влизаше черна тиня. Движеха се на сляпо, докато Хестър не спря рязко и Том не се блъсна в нея. Паднаха.

Въртяха се в кръг. Дирижабълът увисна малко пред тях и една огромна фигура им препречи пътя. Два лъча светлозелена светлина, изпълнени с танцуващи мокри капки, пронизаха въздуха.

— ХЕСТЪР! — разнесе се стържещ метален глас.

Момичето затърси нещо, което да използва като оръжие, и намери един голям чворест клон.

— Не се приближавай, Шрайк! — предупреди го тя. — Ще ти размажа красивите зелени очи! Ще ти смачкам мозъка!

— Да вървим! — пропищя Том и задърпа палтото ѝ.

— Накъде? — попита Хестър и му хвърли бърз поглед. Стисна по-здраво импровизираната си бухалка и се стегна, когато Шрайк пристъпи напред.

— СПРАВИ СЕ ДОБРЕ, ХЕСТЪР, НО ПРЕСЛЕДВАНЕТО ПРИКЛЮЧИ.

Преследвачът се движеше внимателно върху мократа земя. Всеки път, в който стовареше металните си крака, от тях се издигаше съскащо облаче пара. Той вдигна ръце и от тях се появиха остриета, подобни на нокти на хищна птица.

— Какво те накара да промениш решението си относно Лондон, Шрайк? — изкрещя гневно въпроса си Хестър. — Как се случи така, че се превърна в човека за мокри поръчки на Кроум?

— ТИ СИ ПРИЧИНАТА ДА ОТИДА В ЛОНДОН, ХЕСТЪР. — Шрайк млъкна и мъртвото му лице се разшири в стоманена усмивка. — ЗНАЕХ СИ, ЧЕ СИ СЕ НАСОЧИЛА НАТАМ. ПРОДАДОХ СИ КОЛЕКЦИЯТА И НАЕХ ДИРИЖАБЪЛ, ЗА ДА СТИГНА ПРЕДИ ТЕБ.

— Продал си механичните си играчки? — Момичето не можеше да повярва. — Шрайк, щом си искал толкова много да си ме върнеш, защо просто не ме проследи?

— РЕШИХ ДА ТЕ ОСТАВЯ ДА ПРЕКОСИШ ЛОВНИЯ РАЙОН САМА — отвърна преследвачът. — ТОВА БЕШЕ ИЗПИТАНИЕ.

— Издържах ли го?

Шрайк не отговори на въпроса ѝ.

— КАКТО И ОЧАКВАХ, КОГАТО ОТИДОХ В ЛОНДОН, БЯХ ОТВЕДЕН НАПРАВО В ИНЖЕНЕРИУМА. ПРЕКАРАХ ОСЕМНАЙСЕТ МЕСЕЦА ТАМ И ТЕ ЧАКАХ ДА ПРИСТИГНЕШ. ИНЖЕНЕРИТЕ МЕ РАЗГЛОБЯВАХА И ОТНОВО МЕ СГЛОБЯВАХА ПОВЕЧЕ ОТ ДЕСЕТ ПЪТИ. НО СИ СТРУВАШЕ. СКЛЮЧИХ СДЕЛКА С МАГНЪС КРОУМ. ТОЙ МИ ОБЕЩА ДА ИЗПЪЛНИ НАЙ-СЪКРОВЕНОТО МИ ЖЕЛАНИЕ.

— О, добре — отвърна едва доловимо Хестър и се зачуди за какво, да го вземат мътните, говори.

— НО ПЪРВО ТРЯБВА ДА УМРЕШ.

— Шрайк, защо?

Отговорът му беше приглушен от силно боботене, което накара Том да се зачуди дали дирижабълът на преследвача не е решил да го изостави. Вдигна поглед нагоре. Летателният апарат не беше променил позицията си, но постоянното цвъртене на витлата беше заглушено от някакъв друг шум — раздиращ тътен, който се усилваше с всяка секунда. Дори Шрайк изглеждаше обезпокоен: очите му проблеснаха, а главата му се килна на една страна. Ослушваше се. Земята под краката им потрепери.

От мъглата зад преследвача се появи стена от кал и вода, които се стичаха отгоре и образуваха бяла пяна. Зад нея имаше град — много малък и старомоден, — движещ се на осем огромни колела. Хестър отстъпи бързо назад. Шрайк видя изражението на лицето ѝ и се обърна, за да разбере какво го беше причинило. Том се хвърли към нея, хвана я за врата и я издърпа на безопасно разстояние. Дирижабълът се опита да се измъкне, но колелата на града го удариха и го разбиха на парчета, които полетяха в калта. Миг по-късно преследвачът изкрещя „ХЕСТЪР!“ и огромното предно колело мина през него.

Двамата се претърколиха няколко пъти, притиснати един в друг, когато градът профуча покрай тях. Зърнаха гигантски спици и бутала и светлините на наблюдателните палуби, където мънички фигури оглеждаха района. Разнесе се пронизителен стон на клаксон, който заехтя през мъглата. В следващия миг града вече го нямаше — беше изчезнал също толкова бързо, колкото се беше и появил. Замириса на пушек и горещ метал.

Том и Хестър се изправиха до седнало положение. Парчета от дирижабъла летяха наоколо и проблясваха. Там, където стоеше преследвачът, се беше образувала голяма следа от колелата на града, която бързо се пълнеше с кал. Нещо, което приличаше на метална ръка, стърчеше от тинята и от него се вдигаше пара, която бързо се разтваряше във въздуха.

— Дали е… мъртъв? — попита с треперещ от страх глас Том.

— Един град току-що го премаза — отвърна Хестър. — Не мисля, че е много добре…

Момчето се зачуди какво имаше предвид Шрайк с това свое „най-съкровено желание“. Защо беше продал скъпоценната си колекция, за да тръгне след Хестър, ако всичко, което е искал, е било да я убие? Вече нямаше как да разбере.

— Бедните хорица на дирижабъла… — прошепна той.

— Били са изпратени, за да му помогнат да ни убие, Натсуърти — отвърна момичето. — Недей да ги съжаляваш.

За момент настана тишина. Двамата се загледаха в мъглата. Накрая Том наруши мълчанието:

— Чудя се от какво ли бягаше?

— Какво имаш предвид?

— Този град — отвърна той. — Движеше се толкова бързо… Вероятно нещо го е преследвало…

Хестър го погледна и бавно осъзна какво има предвид.

— О, проклятие! — изруга тя.

Вторият град ги връхлетя почти веднага. Той беше по-голям от първия, с огромни, подобни на варели колела. Някой шегобиец беше нарисувал на зейналите му челюсти зъбата усмивка с надпис: „ЩАСТЛИВ ЛАКУМНИК“.

Нямаха достатъчно време да избягат от пътя му. Този път Хестър сграбчи Том и му изкрещя нещо, но гръмотевичният грохот на двигателите му попречи веднага да разбере какво.

— Можем да скочим върху него! Прави като мен!

Градът ги връхлетя. Колелата му смазваха земята от двете им страни, създаваха вълни в нея и ги издигнаха като две мравки от двете страни на плуг, като едва не ги размазаха в тежкия метален корем над тях. Хестър приклекна на гребена на вълната като сърфист, а Том се заклати до нея, като всеки момент очакваше да бъде смазан от някой кран или да падне под колелата. Спътницата му отново му крещеше нещо и сочеше. Една изпускателна тръба мина покрай тях като чудовищна змия и на светлината на комините от пещите забеляза помощна платформа в долната част на града. Хестър се хвана за парапета ѝ и се прехвърли на нея. Том я последва. За момент ръцете му не успяха да се хванат за нищо, но после пръстите му попаднаха на някакъв ръждясал метал. Едва не си извади ръцете от раменете. Хестър се пресегна светкавично, хвана го за колана и го изтегли.

Мина доста време, преди да престанат да се тресат и да се опитат да станат на крака. И двамата приличаха на груби скулптури, изваяни надве-натри от калта на Безлюдните територии. Тя беше покрила дрехите, косите и лицата им. Том се засмя на този шанс да се измъкнат на косъм и Хестър последва примера му. Досега не я беше чувал да се смее и никога не беше чувствал някого толкова близък, колкото нея сега.

— Ще се оправим! — заяви момичето. — Ще се оправим! Хайде да се качим горе и да видим кой ни е взел на стоп!

* * *

Нямаха представа кой е този град, но беше малък — всъщност представляваше обикновено предградие. Том се опитваше да отгатне името му, докато Хестър разби ключалката на един люк и ги поведе по дълго стълбище с ръждясали стени, през които полъхваше жега от двигателите. Според момчето приличаше малко на Кроули или на Пърли Споукс — предградията, които Лондон беше построил в едно велико минало, когато имаше толкова много плячка, че градовете можеха да си позволят да строят малки сателитни градчета. Ако беше някой от тях, това означаваше, че разполагат със свои търговски дирижабли, които са лицензирани да търгуват с Лондон.

Нещо обаче го измъчваше и не му даваше мира. Само най-дръзкият кмет би довел градчето си тук…

Защо, да го вземат мътните, Кроули или Пърли Споукс ще преследват някакво дребно градче в опасните и избягвани от всички Тресавища с ръждива вода?

Изкачваха стълбището, докато не стигнаха до втори люк. Този не беше заключен и когато го отвориха, се озоваха на някаква горна палуба. Студеният вятър издухваше облаци мъгла между металните сгради, а платформите се разклащаха и накланяха, когато предградието ускоряваше напред. Улиците изглеждаха пусти, но Том знаеше, че малките градчета често имат само по няколкостотин жители. Вероятно всички работеха в машинните отделения или се спотайваха на безопасно място, докато премине преследването.

Нещо в това място не му харесваше; определено не беше спретнатото малко предградие, на което се надяваше. Платформите бяха ръждясали и криви, а занемарените къщи се свиваха в сенките на огромни помощни двигатели, които бяха изтръгнати от други градове, монтирани грубовато и свързани с главните двигатели на палубата долу чрез плетеница от гигантски тръби, които се увиваха около сградите и продължаваха в подземията през изрязани в платформите дупки. Зад тях, на мястото, където Том очакваше да види паркове и наблюдателници, имаше картечници и дървени палисади.

Хестър му направи знак да запази мълчание и го поведе към мъгливата кърма. Там се издигаше висока сграда, която трябваше да е кметството. Когато се приближиха до нея, различиха написаното над входа:

Добре дошли в

ТЪНБРИДЖ УИЙЛС[8]

Население: 500 467 212

и продължаващо да нараства!

Над него плющеше черно-бял флаг — ухилен череп и кръстосани кости.

— Велики Куърк! — изуми се Том. — Това е пиратско предградие!

Неочаквано от една мъглива странична уличка надойдоха мъже и жени, които бяха също толкова опърпани, колкото и самото градче. Бяха слаби, с жестоки лица и носеха най-големите пушкала, които някога беше виждал.

* * *

Докато пиратското предградие се отдалечава, тишината се завръща в Тресавищата с ръждива вода, нарушавана единствено от звуците на малки животинки, които шават из тръстиките. Тинята в една от дълбоките следи, оставени от колелата, избълбуква, въздиша и изплюва гърчещата се развалина, в която се беше превърнало тялото на Шрайк.

Той е забит в калта като дълго колче за палатка — смазан и пречупен. Лявата му ръка се държи само на няколко жици, а десният му крак не помръдва. Едното му око е тъмно и сляпо, а с другото вижда замъглено, затова се налага да разклаща глава, за да го проясни. Части от паметта му са изчезнали, а други се завръщат нежелани. Гази в оставените от предградието следи и си спомня за древните войни, за които е бил създаден. На Хълм 20 оръжията „Тесла“ трещят като ледени светкавици и го обгръщат в огън, докато плътта му не започва да се пържи върху металните му кости. Но оцелява. Той е последният от бригада „Лазар“ и винаги оцелява. Трябва да бъде прегазен от нещо много по-голямо от две градчета, за да загине.

Бавно, съвсем бавно Шрайк си проправя път до по-твърда земя и започва да души, да разузнава и да изследва, докато не се уверява, че Хестър е жива. Много се гордее с нея. Тя е най-съкровеното му желание! Съвсем скоро ще я открие отново и самотата на безкрайния му живот ще приключи.

Предградието е оставило дълбоки следи след себе си. Ще бъде лесно да го проследи, ако и кракът му да се влачи безполезен, едното му око да не работи и умът му да е замъглен. Преследвачът отпуска глава назад и надава своя ловен вик в празните тресавища.

16.

Отходните резервоари

Ден след ден Лондон продължаваше да се движи напред и да си проправя път през континента, някога известен като Европа, като че ли имаше някаква фантастична награда пред него, макар единственото, което наблюдателите бяха забелязали, откакто градът изяде Солекоп, да бяха няколко боклучарски градчета, които Магнъс Кроум въобще не си направи труда да улови. Хората започнаха да стават неспокойни и да се питат шепнешком на какво си играе лорд-кметът. Лондон не биваше да отива толкова далеч, и то с подобна скорост. Носеха се слухове за недостиг на хранителни запаси, а жегата от двигателите се разпростираше по палубите. Казваха, че човек може да си изпържи яйце върху палубата на шестия етаж.

Горещината в Търбуха беше ужасна и когато Катрин излезе от асансьора на „Тартаръс Роу“, имаше чувството, че е влязла във фурна. Никога преди не беше ходила толкова надълбоко и за момент просто стоеше и примигваше на стъпалата на терминала, объркана от шумовете и тъмнината. На първия етаж, от който дойде, слънцето огряваше Съркъл парк и прохладният вятър поклащаше розовите храсти, докато тук долу групи мъже бягаха напред-назад, пищяха клаксони и големи вагонетки с гориво минаваха покрай нея на път за пещите.

За момент ѝ се прииска да се прибере у дома, но бързо си напомни за какво беше слязла и какво трябваше да направи за доброто на баща си. Пое си дълбоко въздух и излезе на улицата.

Тук не беше като в Хай Лондон. Никой не я познаваше, минувачите бяха груби, когато ги питаше за насоки, а работниците, които не бяха на смяна и безделничеха по тротоарите, ѝ подсвиркваха и подвикваха „Здрасти, сладурано!“ и „Откъде намери тази шапка?“. Един едър бригадир я избута настрани, за да мине група с оковани затворници. От олтарите под тръбопроводите се хилеха статуи на Пийт Саждата, прегърбения бог на машинните отделения и комините. Катрин вдигна брадичка и стисна здраво нашийника на Куче — радваше се, че е тук с нея да я защитава.

Беше наясно, че това е единственото място, на което можеше да открие истината. Баща ѝ го нямаше, Том беше изгубен или мъртъв, а Магнъс Кроум нямаше намерение да ѝ сподели нищо. Оставаше само един човек в Лондон, който вероятно знаеше тайната на обезобразената.

Не беше никак лесно да го открие, но за щастие, служителите в архива на Гилдиите на събирачите, огнярите и механиците и Обединението на работниците в Търбуха се надпреварваха да угодят на дъщерята на Тадеус Валънтайн. Щом е имало чирак инженер до шахтите за отпадъци онази вечер, казваха те, той със сигурност е надзиравал каторжниците, а щом е надзиравал каторжници, то значи е дошъл от експерименталния затвор на инженерите в Дълбокия търбух. Още няколко въпроса и подкуп за един от бригадирите в Търбуха ѝ дадоха името му — чирак инженер Под.

Сега, близо седмица след срещата ѝ с лорд-кмета, Катрин беше на път да говори с него.

* * *

Затворът на Дълбокия търбух представляваше комплекс от сгради с размерите на малък град, които бяха скупчени около гигантска подпорна колона. Катрин следваше указателните табели до администрацията — тя се помещаваше в една сферична метална сграда, повдигната на ръждясали естакади, която бавно се въртеше, за да могат началниците да съблюдават през прозорците си килиите, тренировъчните лагери и фермите за водорасли. Огромни пространства от бял метал бяха осветени от неоновата светлина вътре. Един инженер дойде веднага след като Катрин влезе.

— Не се допускат кучета — предупреди я той.

— Той не е куче, а вълк — обясни с най-сладката си усмивка тя и мъжът подскочи назад, когато животното помириса гуменото му палто.

Той беше превзет, с тънки, свити устни и с петна от екзема върху голата си глава. Значката на палтото му гласеше: Началник Нимо. Катрин му се усмихна и преди човекът да успее да измисли някакви други възражения, тя му показа златния си пропуск и му каза:

— Тук съм по поръка на баща ми, главния историк. Трябва да се видя с един от чираците ви, момче на име Под.

Началник Нимо премига насреща ѝ и отговори:

— Но… Но…

— Идвам направо от кабинета на Магнъс Кроум — излъга Катрин. — Обадете се на секретарката му да проверите…

— Не, сигурен съм, че всичко е наред… — измърмори Нимо. Никой извън Гилдията на инженерите не беше искал да разпитва чирак досега и това никак не му харесваше. Вероятно имаше правило против това, но не би искал да спори с някой, който лично познава лорд-кмета. Помоли Катрин да изчака и бързо се скри в един кабинет със стъклени стени в далечния край на коридора.

Момичето чакаше, галеше Куче по главата и се усмихваше любезно на гологлавите минувачи, облечени в характерните за тяхната гилдия бели палта. Нимо се върна бързо.

— Открих местоположението на чирак Под — съобщи той. — Бил е преместен в Секция 60.

— О, добра работа, господин Нимо! — похвали го Катрин. — Може ли да го повикате горе?

— Категорично не — отвърна инженерът, на когото не му харесваше да получава заповеди от дъщерята на някакъв историк, но щом искаше да види Секция 60, щеше да я отведе там. — Последвайте ме — каза той и я поведе към един малък асансьор. — Секция 60 се намира на долните платформи.

Там се намираше и канализацията на Лондон. Катрин беше чела за нея в учебниците си, така че беше готова за дългото слизане, но нищо не можеше да я подготви за вонята. Тя я удари в мига, в който асансьорът стигна дъното и вратата му се отвори. Имаше чувството, че се е изправила пред стена от отходни води.

— Това е Секция 60, едно от най-интересните ни експериментални трудови звена — заяви Нимо, който като че ли не забелязваше миризмата. — Осъдените, назначени в този сектор, помагат за разработването на някои доста интригуващи методи за рециклиране на отпадъчните продукти на града.

Катрин излезе от асансьора и притисна кърпичка до носа си. Намираше се в огромно, мъждиво осветено пространство. Пред нея се намираха три резервоара — всеки от тях беше по-голям от Клио Хаус и градините му. Воняща жълто-кафява мръсотия се стичаше в тях от лабиринт от тръби, които висяха от ниския таван. Облечени в опърпани сиви затворнически дрехи хора, затънали до гърдите в тази помия, газеха в нея и прокарваха по повърхността гребла с дълги дръжки.

— Какво правят? — попита Катрин. — Какво е това нещо?

— Детрит, госпожице Валънтайн — отвърна Нимо, изпълнен с гордост. — Отходни води. Изхвърлени вещества. Човешки отделителни продукти.

— Имате предвид… фекалии? — отврати се момичето.

— Благодаря ви, госпожице Валънтайн, точно тази дума търсех. — Нимо се намръщи насреща ѝ. — Уверявам ви, че няма място за отвращение. Всички ние, е… използваме тоалетната от време на време. Е, вече знаете къде отиват вашите, хм… фекалии. „Не хаби, а съхранявай“ е мотото на инженерите, госпожице. Правилно обработените човешки изпражнения осигуряват много полезно гориво за двигателите на града ни. В момента експериментираме с цел да създадем от тях вкусен и хранителен продукт. Храним затворниците си само с него. За съжаление продължават да умират. Но аз съм уверен, че това е само временна несполука.

Катрин отиде до ръба на най-близкия резервоар. Слязох долу в Мрачните владения! — помисли си тя. — О, Клио! Това е страната на мъртвите!

Но дори Мрачните владения не бяха толкова ужасни, колкото това място. Рядката каша се поклащаше и удряше в стените на резервоара, докато Лондон се движеше между поредица от назъбени хълмове. Мухите бръмчаха на гъсти облаци под сводестия покрив и постоянно нападаха лицата и телата на работниците. Обръснатите им глави проблясваха на слабата светлина, а на лицата им бяха изписани празни изражения, докато обираха утайката от повърхността и я прехвърляха във вагонетките, които други осъдени бутаха на релси покрай резервоара. Чираци инженери със строги лица размахваха дълги черни палки. Само Куче изглеждаше щастлив. Постоянно се опъваше на каишката си, махаше с опашка и от време на време поглеждаше изпълнен с благодарност към Катрин, сякаш искаше да ѝ благодари, че го беше довела на място с толкова интересни миризми.

Момичето се опита да не повърне обяда си и се обърна към Нимо.

— Кои са тези бедни хора?

— О, не се тревожете за тях — отвърна началникът. — Те са затворници. Престъпници. Заслужават си го.

— Какво са сторили?

— О, това-онова. Дребни кражби. Неплатени данъци. Отправяне на критики към нашия лорд-кмет. Отнасяме се доста добре с тях, предвид престъпленията им. Да видим дали ще успеем да открием чирак Под…

Докато началникът говореше, Катрин се беше загледала в случващото се в най-близкия резервоар. Един от работниците беше спрял да работи и се държеше за главата. Греблото му плуваше до него. Едно момиче чирак също го забеляза, приближи се до него по ръба на резервоара и го сръга с палката си. На мястото, на което го докосна, се появиха сини искри. Мъжът се загърчи и зави от болка, докато не потъна под отвратителната повърхност. Другите затворници само наблюдаваха и не се осмеляваха да му помогнат.

— Направете нещо! — нареди Катрин и се обърна към Нимо, който като че ли не беше забелязал случващото се.

Още един чирак бягаше по ръба на резервоара и крещеше на затворниците под него да помогнат на другаря си. Двама-трима го подхванаха. Новопоявилият се го извади от резервоара и целият се изцапа с отвратителната каша. Носеше малка маска за дишане, както много от надзирателите, но Катрин определено го разпозна. Нимо изръмжа до нея:

— Под!

Тръгнаха към него. Чирак Под издърпа полуудавения затворник на металната пътека между резервоарите и се опита да измие неприятната каша от лицето му на една близка чешма. Другият чирак, онова момиче, което първоначално беше ударило с палката си клетника, наблюдаваше случващото се с отвращение.

— Отново пилееш водата, Под! — каза тя точно когато Катрин и Нимо се присъединиха към тях.

— Какво става тук, чирак? — попита навъсен началникът.

— Този мъж скатаваше — обясни момичето. — Аз само се опитах да го накарам да работи малко по-бързо.

— Той има треска! — заяви чирак Под и вдигна жално лице, покрито с лепкава тиня. — Това е причината да не може да работи.

Катрин коленичи до него и момчето я забеляза едва сега. Погледите им се срещнаха и двамата ококориха очи. Под беше успял да премахне по-голямата част от отвратителната каша от лицето на работника. Момичето сложи ръка на влажното му чело и дори по стандартите на Дълбокия търбух установи, че целият гореше.

— Много е болен — каза тя и погледна Нимо. — Направо изгаря. Трябва да го изпратите в болница…

— Болница? — изуми се началникът. — Нямаме болница тук долу. Това са затворници, госпожице Валънтайн. Престъпници. Нямат нужда от медицинска помощ.

— Съвсем скоро ще се превърне в обект на Отдел К — отбеляза момичето чирак.

— Мълчи! — изсъска Нимо.

— Какво има предвид? Какъв е този Отдел К? — попита Катрин.

Началникът не ѝ отговори. Чирак Под я гледаше втренчено и като че ли имаше сълзи в очите му, макар че можеше да е пот. Погледна към работника, който едва се държеше в съзнание. Металната платформа изглеждаше изключително твърда и това накара Катрин да свали шапката си, да я нагъне и да я сложи под главата му като възглавница.

— Не трябва да е тук! — заяви гневно тя. — Прекалено слаб е, за да работи в отвратителните ви резервоари!

— Отвратително е — съгласи се Нимо. — Затворниците, които ни изпращат напоследък, са прекалено слаби. Ако Гилдията на търговците си дадеше повече зор, за да разреши проблема с храната, можеше да са малко по-здрави, или ако навигаторите си размърдаха задниците и намереха някоя прилична плячка поне веднъж… Смятам, че видяхте достатъчно, госпожице Валънтайн. Моля ви, питайте каквото желае баща ви да научи от чирак Под, и ще ви отведа обратно до асансьорите.

Катрин погледна Под. Той беше свалил маската си за дишане. Оказа се изненадващо красив, с големи тъмни очи и малка, перфектно оформена уста. Тя се ококори глуповато насреща му. Това момче се беше показало като изключително смело, беше се опитало да помогне на бедния човек, а тя щеше да го занимава с някакви неща, които изведнъж ѝ се сториха много дребни.

— Вие сте госпожица Валънтайн… Госпожица сте, нали? — попита нервно чиракът, а Куче мина покрай него, за да подуши пръстите на болния работник.

Катрин кимна.

— Бяхте в Търбуха онази вечер, когато погълнахме Солекоп — каза тя. — Долу до отходните шахти. Мисля, че видяхте момичето, което се опита да убие баща ми. Можете ли да ми кажете всичко, което си спомняте?

Чиракът се загледа в нея, запленен от дългата ѝ тъмна коса, която падаше върху лицето ѝ, след като си беше свалила шапката. Побърза да премести поглед върху Нимо.

— Не видях нищо, госпожице — отвърна той. — Искам да кажа, че чух викове и побягнах да помогна, но при всичкия този дим и мръсотия… не видях никого.

— Сигурен ли сте? — Във въпроса на Катрин се усещаше молба. — Може да се окаже изключително важно.

Чирак Под поклати глава. Не смееше да я погледне в очите.

— Съжалявам…

Внезапно работникът на пътеката се размърда и въздъхна тежко. Всички погледи се насочиха към него. На Катрин ѝ бяха необходими няколко секунди, за да разбере, че е починал.

— Видяхте ли? — обади се доволно момичето чирак. — Казах ви, че е готов за Отдел К.

Нимо побутна тялото с върха на ботуша си.

— Отведете го, чирак.

Катрин се затресе цялата. Искаше ѝ се да заплаче, но не можеше. Само да можеше да направи нещо, за да помогне на бедните хорица!

— Смятам да разкажа всичко това на баща си, когато се прибере у дома — обеща тя. — Щом научи какво се случва на това ужасно място… — В този момент ѝ се искаше да не беше идвала тук. Отново чу Под да казва до нея „Съжалявам, госпожице Валънтайн!“, но не беше сигурна дали съжаляваше, защото не може да ѝ помогне, или защото беше научила истината какъв е Лондон в долните си части.

Нимо доста се беше поизнервил.

— Госпожице Валънтайн, настоявам веднага да си тръгнете. Не бива да сте тук. Баща ви трябваше да изпрати официален член на своята гилдия, щом има някаква работа с този чирак. Какво се е надявал да научи от това момче, така или иначе?

— Да вървим — каза Катрин и се пресегна, за да окаже единствената възможна помощ на мъртвия затворник, като му затвори очите.

— Съжалявам — прошепна чирак Под, когато я поведоха към асансьорите.

17.

Пиратското предградие

Късно същата вечер и надълбоко в Тресавищата с ръждива вода, Тънбридж Уийлс най-накрая настигна плячката си. Изтощеното градче беше попаднало в някаква яма и предградието го таранира отстрани, без да намалява унищожителната си скорост. Ударът разкъса градчето на части, които заваляха по улиците на Тънбридж Уийлс, който даде назад, за да погълне плячката си.

— Храна на колела! — завиха от удоволствие пиратите.

Том и Хестър наблюдаваха ужасени случващото се от своята клетка в дълбините на предградието, когато двигателите за демонтиране заработиха и заразкъсваха градчето на парчета метал, без дори да си правят труда да оставят оцелелите живи. Неколцината, които се измъкнаха, бяха заловени от чакащите пирати. Ако бяха млади и силни, биваха отвеждани до други малки клетки като тази на Том и Хестър. Ако ли не, убиваха ги, а телата им изхвърляха на купчината с отпадъци в края на станцията за асимилиране.

— О, велики Куърк! — прошепна момчето. — Това е ужасно! Тези хора нарушават всички закони на градския дарвинизъм…

— Това е пиратско предградие, Натсуърти — отбеляза Хестър. — Какво очакваш? Оглозгват плячката си колкото може по-бързо и превръщат заловените в роби в техните машинни отделения. Не похабяват храна и пространство за хора, които са прекалено слаби, за да работят. Тук не е много по-различно от безценния ти Лондон. Тези поне имат честността да се нарекат пирати.

Една алена роба до станциите за асимилиране привлече вниманието на Том. Кметът на пиратското предградие беше слязъл долу, за да огледа последния улов. Той вървеше бавно по металната пътека пред килиите, заобиколен от телохранителите си. Беше дребен и слаб човек, приведен и с увиснали рамене, плешива глава и тънък врат, който стърчеше от яката от котешка козина на мантията му. Не изглеждаше никак приятелски настроен.

— Прилича повече на прояден от молци лешояд, отколкото на кмет — прошепна Том, дръпна ръкава на Хестър и ѝ посочи. — Какво мислиш, че ще ни стори?

Тя сви рамене и погледна приближаващата свита.

— Предполагам, че ще ни изпратят в машинните отделения… — Хестър рязко млъкна и се вторачи в кмета, сякаш беше най-невероятното нещо, което някога беше виждала. Избута Том на една страна, навря лице между металните пръти на клетката и започна да кряска: — Пийви! — Даваше всичко от себе си, за да надвика врявата в дълбините. — Пийви! Насам!

— Познаваш ли го? — попита объркан Том. — Приятел ли ти е? Може ли да му се вярва?

— Аз нямам приятели — сопна се Хестър — и не може да му се вярва; той е безмилостно и опасно животно. Виждала съм го да убива хора само защото са го погледнали накриво. Да се надяваме, че плячката е оправила настроението му. Пийви! Насам! Аз съм! Хестър Шоу!

Безмилостното и опасно животно се обърна към клетката им и се намръщи.

— Казва се Крайслер Пийви — обясни бързо момичето. — Два пъти идва в Строул, за да търгува, когато живеех там с Шрайк. Беше кмет на друг малък боклучарски град. Само боговете знаят как е станал градоначалник на толкова бързо предградие като това… А сега трай и ме остави да говоря!

Том огледа добре Крайслер Пийви, когато дойде до клетката им със своите хора зад него. Нямаше какво толкова да му се гледа. Голият му ръбат череп отразяваше сиянието от пещите, а потта образуваше чисти вадички върху мръсното му лице. Сякаш за да компенсира за голата си глава, беше обрасъл навсякъде другаде — груба бяла четина стърчеше от брадичката му, гъсти сиви туфи се подаваха от ушите и ноздрите му, а веждите му представляваха два огромни и сплетени храсталака. На врата му висеше потъмнялата кметска верига, а на рамото му беше кацнала мършава маймуна.

— Кои са тези? — попита пиратът.

— Двама стопаджии, шефе… имам предвид, Ваша чест… — отговори един от телохранителите — жена, чиято коса беше сплетена и лакирана в два дълги и извити рога.

— Качиха се на борда по средата на преследването, Ваша чест — добави друг, този път мъж, който беше надзиравал залавянето на новодошлите. Той показа на Пийви авиаторското си пухено палто, което беше взел от Том. — Свалих го от единия от тях…

Пийви изсумтя. Като че ли имаше намерение да се махне, но Хестър продължи да се усмихва с кривата си усмивка и да повтаря „Пийви! Аз съм!“, докато не забеляза искрата в алчните му черни очи.

— Проклети Хъл! — изрева пиратът. — Това е детето на тенекиения човек!

— Изглеждаш добре, Пийви — каза момичето, а Том забеляза, че този път не се опитва да скрие лицето си от пиратите, сякаш знаеше, че не бива да им показва никакви признаци на слабост.

— Мътните ме взели! — изуми се Пийви и я огледа от глава до пети. — Мътните ме взели! Наистина си ти! Малката помагачка на преследвача! Пораснала и по-грозна от всякога! Къде е старият Шрайки?

— Мъртъв е — отвърна Хестър.

— Мъртъв? От какво пукна — умора на метала[9]? — Пиратът се изкикоти силно и телохранителите му сервилно се присъединиха, дори маймуната на рамото му започна да пищи и да разклаща веригата си. — Умора на метала! Чатна ли?

— Как се стигна дотам, че ти управляваш Тънбридж Уийлс? — попита Хестър, докато Пийви бършеше сълзите си от смях. — За последно чух, че това място е уважавано предградие, което ловува на север в покрайнините на леда.

Пиратът се ухили и се наведе над клетката.

— Много е изискано, нали? — отвърна той. — Това място изяде стария ми град преди две години. Погна ни един ден и ни налапа наведнъж. Само че бяха много изнежени, не можеха да се сравняват с мен и момчетата ми. Плъпнахме от дълбините и завзехме града, след което пратихме кмета и градския съвет да работят на своите собствени парни котли, а ние се настанихме в удобните им къщи и луксозното им кметство. За мен боклучарството свърши! Вече съм истински кмет. Негова чест Крайслер Пийви на вашите услуги!

Том потрепери, като си представи ужасните неща, случили се тук, когато грубияните на Пийви са взели властта… но Хестър само кимна, сякаш беше впечатлена.

— Поздравления — каза тя. — Градът е много хубав. Имам предвид, че е бърз. Добре конструиран. Но пое риск, да знаеш. Ако плячката ти не беше спряла в точния момент, щеше да се озовеш право в сърцето на Ръждивата вода и да потънеш като камък.

Пийви махна с ръка.

— Не и Тънбридж Уийлс, миличка. Това предградие е специално. Блатата и тресавищата не ни притесняват. Има големи градове, които се крият в тези мочурища, и още по-тлъста плячка там, където планирам да отида след това.

Хестър кимна.

— Какво ще кажеш да ни пуснеш тогава? — попитат тя ей така, между другото. — С всичката тази плячка вероятно ще имаш нужда от още двама помагачи горе.

— Ха-ха! — изкиска се Пийви. — Добър опит, Хети, но нямаш късмет. Плячката хич не я бива през последните една-две години. Нуждая се от всичко, до което се докопам, за да са щастливи момчетата, а те никак няма да останат доволни, ако видят нови лица на борда. Особено толкова ужасни лица като твоето. — Пиратът отново избухна в смях и погледна телохранителите си, за да ги подкани да се смеят заедно с него. Маймуната се качи на главата му и приклекна там, като през цялото време пискаше нещо.

— Нуждаеш се от мен, Пийви! — заяви Хестър, като забрави изцяло за Том в отчаянието си. — Аз не съм изнежена. Навярно съм по-корава от половината от най-добрите ти хора. Ще се боря за място горе, ако това искаш да направя…

— О, ще ти намеря употреба — съгласи се пиратът. — Но не горе. Имам нужда от помощ в машинните отделения. Ще ме извиняваш, Хети! — Той се обърна и повика жената с роговете. — Окови ги, Магс, и ги откарай при ямите с роби.

Хестър се свлече на пода в клетката, сломена от отчаяние. Том я докосна по рамото, но тя го пропъди раздразнена. Погледна над нея. Пийви се отдалечаваше по опръсканите си с кръв пътеки, а пиратите приближаваха към тях с оръжия и окови. За негова изненада изпитваше по-скоро гняв, отколкото страх. Значи все пак след всичко, което бяха преживели, щяха да станат роби! Не е честно! Преди да осъзнае какво точно смята да направи, Том стана на крака, заблъска по мазните стоманени пръти на клетката и изкрещя със странен глас „НЕ!“.

Пийви се обърна. Веждите му изкатериха грубото му чело като планински гъсеници.

— НЕ! — изкрещя отново момчето. — Двамата се познавате и тя те помоли за помощ, затова трябва да ѝ помогнеш! Но ти си просто страхливец, който поглъща малки градове, които не могат да избягат, и убиваш хора или ги пращаш в ямите с роби, защото се страхуваш прекалено много от собствените си мъже, за да им помогнеш!

Магс и другите телохранители вдигнаха оръжията си и погледнаха Пийви очаквателно, готови да гръмнат наглия затворник. Но кметът им просто стоеше и зяпаше, докато накрая не тръгна бавно към клетката.

— Какво каза? — попита той.

Том отстъпи крачка назад. Опита се да проговори отново, но от устата му не излязоха никакво думи.

— Ти си от Лондон, нали? — попита Пийви. — Мога да разпозная тоя акцент навсякъде! При това не си от бедняшките квартали. От кой етаж си?

— В-втори — запелтечи в отговор Том.

— Втори етаж? — Пиратът погледна антуража си. — Чухте ли? Това е почти Хай Лондон, да знаете! Този младеж е част от елита на Хай Лондон. Какво търси джентълмен като този в клетка, Магс?

— Но ти каза… — заоправдава се пиратката.

— Няма значение какво съм БИЛ казал — изрева Пийви. — ИЗВАДЕТЕ го оттам!

Жената с роговете се зае с ключалката, докато вратата не се отвори. Другите пирати сграбчиха Том и го извадиха от клетката. Кметът им ги избута настрана и започна да тупа прахта от момчето с груба нежност и да мърмори:

— Не трябва да се отнасят така с един джентълмен! Спанър, върни му палтото!

— Какво? — подскочи пиратът, който беше отмъкнал връхната дреха на Том. — Няма начин!

Пийви извади оръжието си и го застреля.

— Казах да върнеш ПАЛТОТО на този джентълмен! — разкрещя се той на изненадано изглеждащия труп, а останалите побързаха да го свалят от мъртвеца и да го върнат на момчето. Пиратът потупа все още димящата дупка от куршум на гърдите. — Съжалявам за кръвта. — Звучеше искрено. — Но тези момчета нямат никакви маниери. Моля да ми позволиш да се извиня за недоразумението и да те приветствам в скромния си град. Голяма чест е най-накрая в него да стъпи истински джентълмен, сър. Надявам се да се присъединиш към мен за следобеден чай в кметството…

Том се ококори насреща му. Току-що осъзна, че няма да бъде убит. Покана за следобеден чай беше последното нещо, което беше очаквал. Пиратският кмет го поведе, но той се сети за Хестър, която продължаваше да е затворена в клетката.

— Не мога да я оставя тук! — заяви той.

— Кой, Хети ли? — Пийви изглеждаше изненадан.

— Пътуваме заедно — обясни Том. — Тя е моя приятелка…

— Има много други момичета в Тънбридж Уийлс — отвърна пиратът. — Много по-добри, имат си носове и всичко останало. Собствената ми дъщеря много ще се радва да се запознае с теб…

— Не мога да оставя Хестър — настоя момчето с всичката дързост, на която беше способно, и кметът само кимна на хората си да отворят отново клетката.

* * *

В началото Том си мислеше, че Пийви се интересува от същото нещо като госпожица Фанг — информация за това накъде се е насочил Лондон и какво го е отвело обратно в центъра на Ловния район. Но макар пиратът да му задаваше безброй въпроси за живота му в големия град, като че ли хич не се интересуваше от плановете му. Изглежда, беше доволен, че на борда му се намира „джентълмен от Хай Лондон“.

Пийви разведе Том и Хестър из кметството и ги представи на „съветниците“ си — свирепа шайка с имена, които някак им прилягаха: Джани Магс, Дебелия Мънго и Щадсфесер Зеб, Пого Наджър и Тракшънград Кид. След това дойде време за следобедния чай в личните му покои — една стая на горните етажи в кметството, изпълнена с плячка, където безбройните му хленчещи и сополиви деца се мотаеха в краката им. Най-голямата му дъщеря Кортина сервира чая в красиви порцеланови чаши и сандвичи с краставица върху поднос от орнаментирано стъкло. Тя беше мрачно и изплашено момиче с воднистосини очи и когато баща ѝ забеляза, че не беше изрязала коричката от филиите на сандвичите, я блъсна грубо.

— Нашият Томас е от ЛОНДОН! — изкрещя той и я замери със сандвичите. — Той очаква ЛУКС! Трябва да са под формата на малки ТРИЪГЪЛНИЦИ!

— Какво да я правя? — заяви извинително пиратът и се обърна към Том. — Пробвах се да я възпитам като дама, но не иска да се учи. Въпреки това е добро момиче. Понякога я гледам и ми се прищява да не бях застрелял майка ѝ… — Пийви подсмръкна и попи насълзените си очи с една огромна кърпа с череп и кости. Кортина се върна с нови сандвичи.

— Истината е… — заобяснява кметът с пълна с хляб и краставица уста — … истината, Том, е, че не ща да съм пират през целия си живот.

— Хм, така ли? — учуди се момчето.

— Да — отвърна Пийви. — Разбираш ли, Томи, момчето ми, когато бях дете, не разполагах с преимуществата, които си имал ти. Не получих образование и винаги съм бил грозен като смъртта…

— О, недей така — измърмори любезно Том.

— Трябваше сам да се погрижа за себе си — в канавките и купчините с боклуци. Но винаги съм знаел, че един ден ще стана голяма работа. Веднъж видях Лондон. Отдалеч. Беше се насочил нанякъде. Помислих си тогава, че е най-красивото място, което съм виждал, с всичките му там етажи и белите вили в горната му част, огрени от слънцето. След това чух за богатите хора, които живеят там, и реших, че и аз искам да живея по този начин, с разните му луксозни дрехи, градински партита, ходене на театър и подобни. Затова станах боклучар, намерих си един малък град, който да управлявам, а сега си осигурих по-голям. Но онова, което наистина желая… — (пиратът се наведе над Том) — … което наистина копнея, е да бъда високопочитаем.

— Да, да, разбира се — съгласи се момчето и погледна Хестър.

— Виж сега какво си мисля аз — продължи Пийви. — Ако това ловно пътешествие се развие както се надявам, съвсем скоро Тънбридж Уийлс ще стане много богат. Наистина богат. Обичам това предградие, Том. Искам да го видя как се разраства. Искам да си имаме красиви паркове на горните етажи, луксозни къщи и асансьори, които да бръмчат нагоре-надолу. Няма да допускаме никакви простаци наоколо. Искам Тънбридж Уийлс да се превърне в град, в уважаван голям град, чийто лорд-кмет да съм аз — нещо, което много ми се удава. А ти, Томи, ти пък ще ми кажеш как трябва да изглежда един уважаван град и да ме научиш на маниери. Дет’ му викат, етикетата. Искам да мога да общувам с другите лорд-кметове, без да ми се хилят зад гърба. А туй важи и за мойте момчета. В момента живеят като свини. Какво ще кажеш? Ще ни превърнеш ли в джентълмени?

Том премига насреща му и си спомни свирепите лица на пиратите на Пийви. Зачуди се как ли щяха да реагират, когато им обясни, че трябва да си отварят вратите един на друг и да не дъвчат с отворена уста. Не знаеше какво да отговори, но Хестър го стори вместо него.

— Извади огромен късмет, че Том е на борда ти — каза тя на кмета. — Той е експерт по етикет. Той е най-любезният човек, когото познавам. Ще те научи на всичко, което желаеш, Пийви.

— Но… — започна момчето и потръпна, когато Хестър го срита в глезена.

— Чудничко! — закикоти се пиратът и ги изпръска с полуизяден сандвич. — Навъртай се около стария Крайслер, Томи, момчето ми, и няма да сбъркаш. Веднага след като се докопаме до голямата си плячка, можеш да започнеш работа. Тя ни чака в другия край на тези тресавища. Ще стигнем до нея в края на седмицата…

Том отпи от чая си. В главата си пресъздаде голямата карта на Ловния район, огромното пространство с Ръждива вода и след него…

— В другия край на тресавищата? — попита той. — В другия край няма нищо друго освен Казашкото море!

— Споко, Томи, момчето ми! — ухили се Крайслер Пийви. — Не ти ли каза̀х? Тънбридж Уийлс е специален! Каза̀х ли ти аз за Казашкото море? Каза̀х, чатна ли? Каза̀х, ха-ха-ха-ха! — Пиратът тупна Том по гърба и засърба чая си, деликатно вирнал кутрето си нагоре.

18.

Бивъс

Няколко дни по-късно Лондон отново забеляза плячка — разпръсната групичка малки славянски самоходни села, които се опитваха да се крият в скалите на едни стари хълмове. Градът маневрираше напред-назад и ги ловеше едно по едно, а жителите му се бяха събрали на наблюдателните платформи, за да гледат лова и да се радват. Ужасните равнини на Западния Ловен район вече се намираха зад тях и недоволството от вчерашния ден беше забравено. На кого му пука, че хората умират от топлинен удар в бедняшките квартали? Добрият стар Лондон! Добрият стар Кроум! Това беше най-добрият улов от години!

Градът преследваше и залавяше първо по-бързите села, а след това се насочи към по-бавните. Мина почти цяла седмица, преди и последното да бъде изядено — едно голямо, някога достолепно селище, чиито вериги бяха разкъсани от нападение от страна на предградие хищник. Същата вечер във всички лондонски паркове се организираха тържества в чест на улова. Празненствата избухнаха още по-лудо, когато далеч на север бяха забелязани светлини. Разнесоха се слухове, че принадлежат на огромен, но повреден град, че това е плячката, която Валънтайн е бил изпратен да намери, и че радиосигналите от „Асансьор до 13-ия етаж“ ще отведат Лондон на север, към най-обилното му ястие. Небето беше осветено от фойерверки до два през нощта, а Чъдли Померой, действащият главен историк, понижи Хърбърт Мелифънт до чирак трета степен, задето хвърлил фишек в главната зала на Музея.

На сутринта радостта и слуховете се изпариха. Светлините на север наистина принадлежаха на огромен град, но той съвсем не беше повреден. Движеше се на юг с максимална скорост и имаше изгладнял вид. Гилдията на навигаторите скоро го идентифицира като Панцерщад-Байройт — агломерация[10], формирана от сливането на четири огромни самоходенграден, но на никого не му пукаше за подробностите около това чудовище, просто искаха да се разкарат по-далеч от него.

Лондон запали двигателите си и се насочи на изток, докато агломерацията не потъна зад хоризонта, но на следващата сутрин отново я видяха — горните ѝ етажи блестяха на изгряващото слънце и бяха дори по-близо от преди.

* * *

Катрин Валънтайн не се присъедини към празненствата и празнуващите, нито пък се поддаде на паниката, която беше завладяла града.

Откакто се върна от Дълбокия търбух, стоеше в стаята си и постоянно се миеше, за да отмахне от себе си отвратителната воня на Секция 60. Почти не се хранеше и накара прислужниците да изхвърлят дрехите, които беше носила в този ден. Спря да ходи на училище. Как можеше да отиде при приятелките си и техните глупави разговори за дрехи и момчета, предвид онова, което знаеше? Навън слънцето огряваше моравите, цветята цъфтяха, а дърветата се раззеленяваха, но как можеше отново да се наслаждава на красотата на Хай Лондон? Единственото, за което можеше да мисли, бяха хилядите лондончани, които се претрепваха от работа и умираха в мизерия, за да могат няколко богати късметлии като нея да живеят в лукс.

Написа писма до наблюдателите и полицията, но скъса и двете. Какъв беше смисълът да ги изпраща, след като всички бяха наясно, че Магнъс Кроум контролира полицията и наблюдателите? Дори висшият жрец на Клио беше назначен от лорд-кмета. Щеше да се наложи да почака завръщането на баща си, за да се направи нещо по въпроса с Дълбокия търбух, в случай че Лондон не бъдеше изяден дотогава.

Разследването ѝ относно обезобразеното момиче също беше ударило на камък. Чирак Под не знаеше нищо — или се преструваше, че не знае, — а нямаше към кой друг да се обърне.

Тогава, на третия ден, откакто Лондон бягаше от Панцерщад-Байройт, дойде писмо за нея. Катрин нямаше представа кой е изпращачът. Повъртя плика няколко пъти в ръката си и погледа марката от шестия етаж. Изпитваше някакъв странен страх.

Най-накрая го отвори и от него падна лист, който цопна в закуската ѝ от водорасли. Хартията беше обикновена и рециклирана толкова пъти, че беше мека и космата на допир, с воден знак, който гласеше: „Не хаби, а съхранявай“.

Скъпа госпожице Валънтайн,

Моля ви помогнете ми, има нещо което искам да ви споделя. Ще ви чакам в „Пийтс Ийтс“ в Белсайз парк, пети етаж, днеска в 11 часа.

Искрено ваш,

Приятел

Само преди няколко седмици Катрин щеше много да се развълнува, но вече не ѝ беше до мистерии. Вероятно ставаше въпрос за нечия злополучна представа за шега, помисли си тя. Не беше в настроение и за такива. И как иначе, след като Лондон се бореше за живота си, а долните етажи бяха изпълнени със страдание и нещастие? Тя хвърли бележката в кошчето за отпадъци и избута недокоснатата си закуска настрана, след което отиде отново да се измие.

Въпреки всичко любопитството я изгаряше. Когато стана девет часа, си каза на глас:

— Няма да ида.

В девет и половина каза на Куче:

— Няма смисъл, никой няма да дойде на срещата.

В десет измърмори:

— „Пийтс Ийтс“ — що за име е това? Вероятно са си го измислили.

Половин час по-късно чакаше на терминала „Сентръл Шафт“ асансьор за надолу.

Слезе на „Лоу Холбърн“ и отиде до края на етажа, покрай улици със занемарени метални апартаменти. Беше си облякла най-старите дрехи и вървеше с наведена глава. Куче беше плътно до нея. Вече не се изпълваше с гордост, когато хората я погледнеха. Смяташе, че си казват наум: „Това е Катрин Валънтайн, надменна малка госпожичка от първия етаж. Смятат се за голямата работа тия от Хай Лондон“.

Белсайз парк беше почти празен. Наоколо беше налегнал гъст смог от двигателите на Лондон. През годините моравите и градините с цветя бяха отстъпили място на селскостопанските култури и единствените хора наблизо бяха служители на „Паркове и градини“ — те вървяха между редовете със зеле и го пръскаха с някакъв препарат против зелени листни въшки. Недалеч се виждаше една занемарена конична сграда, чийто знак на покрива гласеше „Пийтс Ийтс“, а с по-малки букви отдолу беше написано „Ресторант“. Имаше маси отвън на тротоара, под тентата на заведението, и още повече — вътре. Хората разговаряха и пушеха на слабата светлина на работещ на половин мощност аргонов глобус. Едно момче, което седеше само на масата до вратата, стана и ѝ помаха. Куче размаха опашка. На Катрин ѝ беше необходимо известно време, за да познае чирак Под.

— Аз съм Бивъс — каза той и се усмихна нервно, когато момичето се разположи срещу него. — Бивъс Под.

— Спомням си.

— Радвам се, че дойдохте, госпожице. Щеше ми се да разговарям с вас още когато слязохте в Секция 60, но не исках Гилдията на инженерите да узнава, че съм в контакт с вас. Не желаят да разговаряме с външни лица. Взех си почивен ден, защото се подготвят за голяма среща, затова дойдох тук. Надали ще видите инженери да се хранят на това място.

— Не съм изненадана — измърмори под нос Катрин и погледна менюто. Имаше голяма цветна снимка на нещо, наречено „Специално меню“ — резен неправдоподобно розово месо, сложено между две кръгчета хляб от водорасли. Поръча си ментов чай. Пристигна в стъклопластова чаша и имаше вкус на химикали. — Всички ресторанти на петия етаж ли са такива?

— О, не — отвърна Бивъс Под. — Този е много по-хубав от останалите. — Не можеше да спре да зяпа косата ѝ. Беше прекарал целия си живот в лабиринтите на Търбуха на инженерите и досега не беше виждал някого с такава грива — дълга, лъскава и изпълнена с живот. Според неговата гилдия косата беше ненужна, тя беше отживелица от едни отминали времена, но когато погледнеше Катрин, започваше да се пита дали…

— Каза, че се нуждаеш от помощта ми… — момичето го прикани да бъде по-конкретен.

— Да — отвърна Бивъс. Погледна през рамо, за да провери дали някой не ги подслушва. — Става въпрос за онова, което ме попита. Не можех да ви кажа при резервоарите. Не и пред Нимо. Бездруго си навлякох достатъчно неприятности, като се опитах да помогна на онзи беден човечец…

Тъмните му очи отново се наляха със сълзи и на Катрин ѝ се стори много странно, че един инженер може да се разплаче толкова лесно.

— Вината не е твоя, Бивъс — каза тя. — Какво можеш да ми кажеш за момичето? Видя ли я?

Чиракът кимна и си спомни онази вечер, в която Лондон изяде Солекоп.

— Видях я като притича покрай мен, а онзи чирак историк я преследваше. Той се провикна за помощ, затова хукнах след него. Момичето се обърна, когато стигна до шахтите за отпадъци. Имаше нещо нередно с лицето ѝ…

Катрин кимна.

— Продължавай.

— Чух я да му крещи. Не успях да разбера всичко заради двигателите и шума от асимилиращите станции, но говореше нещо за баща ви, госпожице. След това посочи себе си и каза „нещо си нещо си нещо си Хестър Шоу“. След това скочи.

— И е завлякла бедния Том със себе си.

— Не, госпожице. Той остана сам. Изглеждаше леко глуповато. След това се издигна дим и не можех да виждам. Не след дълго мястото беше претъпкано с полицаи, затова се скатах. Не ми е позволено да напускам поста си, разбирате ли? Това е причината да не мога да споделя с никого какво съм видял.

— Но сега споделяш с мен — отбеляза Катрин.

— Да, госпожице. — Чиракът се изчерви.

— Хестър Шоу?

Катрин се опита да си спомни нещо за това име, но в главата ѝ нямаше нищо за него. Нито пък разбираше описанието на събитията, което се разминаваше с разказа на баща ѝ. Катрин реши, че вероятно Бивъс се е объркал.

Чиракът отново се огледа нервно наоколо, след което зашепна:

— Наистина ли мислите онова, което казахте относно баща си, госпожице? Наистина ли може да направи нещо, за да помогне на затворниците?

— Ще го стори, когато му разкажа какво се случва — обеща Катрин. — Сигурна съм, че не е наясно. Няма смисъл да ми говориш на „вие“. Наричай ме Катрин. Кейт.

— Добре — заяви сериозно Бивъс. — Кейт. — Отново се усмихна, но все още изглеждаше притеснен. — Аз съм лоялен на своята гилдия — обясни той. — Никога не съм искал да бъда нещо друго освен инженер. Но не смятах, че ще бъда назначен в затвора, където се провеждат експерименти. Да държиш хората в клетки, да ги караш да работят в Търбуха и да събират фекалии в резервоарите не влиза съвсем в дефиницията за инженерство. Това е неправилно. Правя каквото мога, за да им помагам, но то не е много. Началниците от своя страна искат буквално да ги убият от работа, за да могат да ги изпратят в Отдел К в найлонови чували, така че дори в смъртта си да не могат да намерят покой.

— Какъв е този Отдел К? — попита Катрин, когато си спомни, че Нимо беше накарал момичето чирак да замълчи, след като го беше споменало. — Част от затвора ли е?

— О, не. Намира се на върха. В Инженериума. Един вид, експериментален отдел, ръководен от доктор Туикс.

— За какво са ѝ мъртви тела? — попита нервно Катрин. Не знаеше дали ѝ се иска да научи отговора на този въпрос.

Бивъс Под пребледня.

— Това е просто слух, госпожице, но някои хора в Гилдията приказват, че създава преследвачи. Възкресени.

— Велика Клио!

Катрин си спомни какво беше учила за тези създания. Знаеше, че баща ѝ беше изровил няколко ръждясали скелета, които инженерите да могат да изследват, но ѝ беше казал, че се интересуват единствено от електрическите им мозъци. Дали наистина се опитваха да направят нови?

— Защо? — попита момичето. — Имам предвид, че те са били войници, нали? Един вид, човекоподобни танкове, създадени за някаква отдавнашна война…

— Защото са перфектните работници, госпожице — отговори Бивъс с ококорено изражение на лицето. — Нямат нужда от храна, дрехи и подслон над главата, а когато няма работа, може просто да бъдат изключени и прибрани в някой склад. Съхраняват се много лесно. В Гилдията се говори, че в бъдеще всеки, който умре на долните етажи, ще бъде възкресен и въобще няма да имаме нужда от живи хора, освен от надзиратели.

— Но това е ужасно! — възпротиви се Катрин. — Лондон ще се превърне в град на мъртъвци!

Бивъс Под сви рамене.

— Долу в Дълбокия търбух бездруго вече е все едно така. Просто ти казвам какво съм чувал. Кроум иска да се създават преследвачи и доктор Туикс използва телата от нашата секция за целта.

— Сигурна съм, че ако хората знаеха за този ужасен план… — започна Катрин, но в този момент ѝ хрумна една идея: — Има ли някакво кодово име? Да не би да го наричат МЕДУЗА?

— Мътните ме взели! Откъде знаеш за МЕДУЗА? — Лицето на Бивъс пребледня повече от всякога. — Никой не бива да научава за нея!

— Защо? — попита Катрин. — Какво представлява? Ако няма нищо общо с тези нови преследвачи…

— Това е голямата тайна на Гилдията — прошепна Бивъс. — Дори на чираците не се казва нищо. Но постоянно чуваме началниците да говорят за нея. Когато нещо се обърка или градът е в опасност, казват как всичко ще се оправи, когато събудим МЕДУЗА. Като тази агломерация, която ни преследва от цяла седмица. Всички се щурат паникьосани и смятат, че краят на Лондон е настъпил, но членовете на Гилдията само повтарят: „МЕДУЗА ще оправи всичко“. Затова са организирали голяма среща в Инженериума тази вечер. Магнъс Кроум ще прави някакво изявление относно нея.

Катрин потрепери при споменаването на Инженериума и мистериозните неща, които се случват зад черните му прозорци. Точно там щеше да намери отговор за проблемите на баща си. МЕДУЗА. Всичко беше свързано с нея.

Тя се приближи още повече до чирака и прошепна:

— Бивъс, ще ходиш ли на тази среща? Ще ми кажеш ли после какво е казал Кроум?

— О, не, госпожице… Имам предвид, Кейт. Не! Поканени са единствено членове на Гилдията на инженерите. Чираци не се допускат…

— Не можеш ли да се престориш на член? — прикани го Катрин. — Имам чувството, че се случва нещо лошо и че тази МЕДУЗА е в дъното на нещата.

— Съжалявам, госпожице — отвърна Бивъс и поклати глава. — Не бих посмял. Не искам да ме убият и да ме отнесат на Горния етаж, за да ме превърнат в преследвач.

— Тогава помогни на мен да отида! — настоя Катрин и се пресегна през масата, за да го хване за ръката, но той потръпна при допира ѝ, дръпна се назад и погледна недоумяващо пръстите си, сякаш никога не му беше хрумвало, че някой ще иска да ги докосне. Катрин не се отказа. Тя нежно взе двете му ръце в своите и го погледна в очите. — Трябва да науча какво е намислил Кроум — обясни тя. — За доброто на баща ми. Моля те, Бивъс. Трябва да проникна в Инженериума!

19.

Казашко море

Няколко часа по-късно, докато нощните мъгли се виеха около Тресавищата с ръждива вода, Тънбридж Уийлс стигна до морския бряг. Спря се за известно време там, обърнат към няколкото острова, които се издигаха мрачни и каменисти над сребърната вода. Птици прелитаха над морето на ята и когато предградието изключи двигателите си, над плитчините се разнесе плясъкът на крилете им. Малки вълни се разбиваха в брега, а източният вятър свистеше през тънката сива оризова трева. Не се чуваха никакви други звуци, не се забелязваше друго движение, нямаше светлини или следи от пушек някъде в тресавищата или в морето.

— Натсуърви! — изкрещя Крайслер Пийви, който стоеше с телескоп на окото си пред прозореца на наблюдателния мостик в кметството. — Къде се дяна този момък? Извикайте Натсуърви! — Двама от пиратите доведоха Том и Хестър. Пийви се обърна към тях с огромна усмивка на лицето и подаде телескопа на момчето. — Погледни, Томи, момчето ми! Казах ти, че ще те доведа тук, нали? Казах ти, че ще прекосим благополучно тези тресавища, нали? А сега виж накъде сме се запътили!

Том взе телескопа и го сложи на окото си. Премига няколко пъти пред треперещата и размазана гледка, докато не се проясни. Видя дванайсет малки острова в морето и един по-голям на изток, който приличаше на гърба на огромно праисторическо чудовище, излязло от водата.

Том свали телескопа и потрепери.

— Няма нищо там… — отбеляза той.

* * *

На Тънбридж Уийлс му беше необходима повече от седмица, за да си проправи бавно път през тресавищата, и макар Крайслер Пийви да се отнасяше чудесно с Том, все още не му беше обяснил какво се надява да намери от другата страна. Неговите хора също не знаеха, но им стигаше изяждането на малките селища, изпокрили се в лабиринтите на Ръждивата вода — полустатични места с покрити с мъх колела и красива дърворезба върху дървените им стени. Бяха толкова малки, че почти не си струваше да бъдат изядени, но Тънбридж Уийлс въпреки това го стори, уби или пороби хората и изгори в пещите си красивите дърворезби.

Това беше ужасно, объркващо преживяване за Том. Цял живот той смяташе, че градският дарвинизъм е благородна и хармонична система, но не виждаше нищо благородно, нито хармонично в Тънбридж Уийлс.

Продължаваше да бъде почетен гост в кметството, както и Хестър, макар че Пийви не разбираше привързаността му към обезобразеното, винаги начумерено и мълчаливо момиче.

— Що не изведеш на среща мойта Кортина? — една вечер кметът започна да придумва Том, седнал до него в старата заседателна зала, която беше превърнал в своя трапезария. — Или пък някое от онез момичета от последния улов? Бая са хубавички на вид, пък и не знаят думичка англиш, така че нема и да ти мрънкат…

— Хестър не ми е приятелка! — беше тръгнал да обяснява Том, но не искаше да излиза с дъщерята на кмета, а знаеше, че Пийви не би разбрал истината, че е влюбен в образа на Катрин Валънтайн, чието лице неизменно грееше в съзнанието му като фенер през цялото време, докато траеше приключението му. Затова просто обясни: — Двамата с Хестър преживяхме много, господин Пийви. Обещах да ѝ помогна да стигне до Лондон.

— Но това е било преди — отбеляза кметът. — Вече си жител на Тънбридж Уийлс. Ще останеш тук с мен и ще бъдеш синът, който нямах. Мислех си, че момчетата може да те приемат много по-лесно, ако си имаш по-красиво момиче, сещаш се, по-женствено.

Том огледа другите маси и пиратите, които го гледаха намръщени, докато си играеха с ножовете си. Знаеше, че никога няма да го приемат. Мразеха го за това, че е изнежено гражданче и любимец на Пийви. Не можеше да ги вини.

По-късно, когато с Хестър се оттеглиха в малката стая, която двамата споделяха, Том ѝ каза:

— Трябва да се махнем от този град. Пиратите не ни харесват и започват да се изморяват от всичките приказки на Пийви за маниери и подобни. Дори не ми се мисли какво ще се случи, ако се разбунтуват.

— Ще почакаме и ще разберем — измърмори момичето, свито в далечния ъгъл. — Пийви е силен и ще съумее да удържи момчетата си, докато намери тази своя голяма плячка, която им обещава. Но само Куърк знае каква е тя.

— Ще разберем утре — отвърна Том и започна да се унася в неспокоен сън. — Утре по това време ще сме оставили зад гърба си тези ужасни блата…

* * *

Настъпи утре по това време и ужасните блата наистина останаха зад гърба им. Докато навигаторът на Пийви разгъваше картите си на наблюдателния мостик, от стълбището на кметството отекна някакъв странен съскащ звук. Том погледна доверениците на кмета, които се бяха събрали около масата, но с изключение на Хестър, като че ли никой друг не го беше чул. Тя го изгледа нервно и сви рамене.

Навигаторът беше слаб очилат мъж на име господин Еймс. Той беше изпълнявал длъжността учител на предградието, преди Пийви да го завземе. Сега човекът живееше щастливо като пират: беше много по-забавно, работното време си го биваше и главорезите на кмета бяха по-възпитани от повечето от предишните му ученици. Господин Еймс приглади картите с дългите си тънки ръце и каза:

— Това място е било ловен район за стотици малки морски градчета, но те всички са се изяли взаимно. Сега натрапници антимобилисти са започнали да слизат от планините и да си устройват домове на островите като този…

Том изкриви врат, за да види по-добре. Величественото затворено Казашко море беше осеяно с десетки острови, но онзи, който Еймс сочеше, беше най-големият от тях — приличаше на очукан диамант с дължина около трийсет километра. Нямаше представа какво му беше толкова специалното, и повечето от другите пирати също изглеждаха учудени, но Пийви се усмихваше и потриваше доволно ръце.

— Черният остров — каза той. — Няма много за гледане, нали? Но ще ни направи богати, момчета, много богати. След тази вечер Тънбридж Уийлс ще се превърне в истински уважаван град.

— Как? — настоя да узнае Мънго, пиратът, който най-малко се доверяваше на кмета и най-много ненавиждаше Том. — Там няма нищо, Пийви. Само няколко стари дървета и безполезни кореняци.

— Какво ще рече „кореняци“? — попита шепнешком Том.

— Има предвид хората, които живеят в статични селища — изсъска му в отговор Хестър. — Сещаш се, като онази стара поговорка: „Движещият се град не пуска корен…“

— Истината, дами и господа — започна Пийви, — е, че има нещо на Черния остров. Преди няколко дни — точно преди да се качиш на борда ни, Том, — свалихме дирижабъл, който летеше над тресавищата. Екипажът му ми рече нещо много интересно, преди да ги избием. Изглежда ще да е имало голяма битка на Въздушен пристан — пожари, повреда на двигателите, теч на газ, целият град е бил толкоз лошо повреден, че не е можело да остане повече в небето и е трябвало да слезе долу за поправка. И къде си мислите, че е кацнал?

— На Черния остров? — предположи Том и алчната усмивка на Пийви му даде отговора.

— Точно така, Томи, момчето ми! Там, където небесните конвои зареждат на път от владенията на Лигата на юг от планините, има въздушен кервансарай. Точно там е кацнал Въздушен пристан. Мислят си, че са в безопасност, щом като са заобиколени от морето и от приятелите си кореняци, но не знаят, че туй изобщо не е тъй, щом Тънбридж Уийлс е наблизо!

Надигна се вълна от вълнение сред пиратите. Том се обърна към Хестър, но тя се взираше навън през морето към далечния остров. Една част от него се ужаси при мисълта, че прекрасният летящ град лежи безпомощен някъде и чака да бъде изяден, а друга част се зачуди как Пийви смята да стигне до него.

— По местата, бабаити! — провикна се кметът пират. — Пали двигателите! Оръжията — в готовност! До утре сутрин всичките ще сме богати!

Пиратите побързаха да изпълнят заповедите, а Том прибяга до прозореца. Навън се беше стъмнило и последните остатъци от залеза пъплеха по небето над тресавищата. Улиците на Тънбридж Уийлс бяха целите облени в светлина, а по краищата на предградието се раздуваха огромни оранжеви очертания, като растеж на гъби във филм на бързи обороти. Вече имаше обяснение за съскането от долната палуба. Докато Пийви изнасяше своята реч, градът му помпаше въздух във флотационните камери и в тези надуваеми гумени възглавници.

— Хайде да поплуваме! — изкрещя кметът пират, седна отново във въртящия се стол и даде знак на машинните отделения.

Огромните двигатели оживяха с грохот, огромен облак от изгорели газове се понесе назад и Тънбридж Уийлс се спусна напред към морето.

* * *

В началото всичко вървеше добре. Нищо не помръдваше в тъмните води, докато Тънбридж Уийлс пътуваше на изток и Черният остров ставаше все по-голям. Том отвори един малък страничен прозорец на мостика. Соленият нощен въздух погали лицето му и той се почувства странно развълнуван. Видя пиратите, които се събираха на стария пазар в предния край на предградието. Те приготвяха въжета с куки и стълби за абордаж, защото Въздушен пристан беше много голям и нямаше как да бъде погълнат от челюстите — щеше да се наложи да го превземат със сила и след това да го разглобят на части. Не му хареса тази идея, особено след като се замисли, че приятелите му авиатори може би все още бяха на Въздушен пристан, но в крайна сметка това беше свят, в който градовете изяждаха други градове… а пък и имаше нещо вълнуващо в безумния план на Пийви.

Неочаквано нещо падна от небето и експлодира на пазара. В палубата се отвори черна дупка и хората, които допреди малко бяха на нея, вече ги нямаше. Появиха се други с кофи и пожарогасители.

— Дирижабъл! Дирижабъл! Дирижабъл! — крещеше някой, след което западаха още неща и по цялото предградие започнаха да експлодират сгради, а от тях политаха във въздуха хора като някакви луди акробати.

— Мътните го взели! — изкрещя Пийви, прибяга до счупения наблюдателен прозорец и погледна надолу към задимените улици. Маймуната му подскачаше нагоре-надолу по раменете му и ломотеше. — Тези кореняци са по-добре организирани, отколкото смятахме — заяви той. — Прожектори, бързо!

Два потрепващи снопа от светлина се издигнаха над града и си проправиха път през скритото от пушек небе. Те се срещнаха в една точка и Том забеляза червен проблясък от нещо голямо. Оръжията на предградието се издигнаха и дадоха залп нагоре. Огнени дири разкъсаха плуващите облаци.

— Пропуск! — изсъска Пийви и присви око на телескопа си. — Проклет да съм, трябваше да се сетя, че Въздушен пристан ще изпрати наблюдателен дирижабъл. Ако не греша, това е ръждясалата кофа на онази дърта вещица Фанг!

— „Джени Ханивър“! — зяпна Том.

— Няма к’во да ѝ се радваш толкоз — скастри го пиратът. — Тя е истинска напаст. Не си ли чувал за Въздушно цвете?

Том не сподели с пирата за приключенията си на борда на Въздушен пристан. Опита се да скрие радостта си от новината, че госпожица Фанг все още е жива и здрава.

— Чувал съм за нея — отвърна най-накрая той. — Тя е аеротърговец…

— О, да бе, да — Пийви се изплю на палубата. — Според тебе един търговец такива оръжия ли мъкне на борда на дирижабъла си? Тая е от главните агенти на Лигата на антимобилистите. Пред нищо няма да се спре, за да унищожи бедните ни самоходни градове. Тя сложи бомбата, която потопи Марсилия, и собственоръчно удуши султанката на Палау Пинанг. Ръцете ѝ са опръскани с кръвта на хиляди мъртви жители на градове! Но ние ще ѝ покажем, нали, Томи, момчето ми? Ще си направя гулаш от вътрешностите ѝ! Ще оставя трупа ѝ за храна на мишеловите! Мънго! Пого! Магс! Допълнителен дял от плячката за онзи, който свали този червен дирижабъл!

Никой не свали този червен дирижабъл, тъй като отдавна беше извън обхват и пътуваше обратно към Черния остров, за да предупреди Въздушен пристан за приближаващата опасност. Том обаче не би бил повече гневен и оскърбен даже ако беше го видял да пада в пламъци. Ето защо госпожица Фанг го беше спасила и се държа толкова мило с него! Единственото, което я е интересувало, е било информацията, която да предостави на Лигата… и приятелят ѝ, капитан Кора, също беше в играта, като му разказа онази нейна история, за да спечели симпатиите му към нея. Можеше само да благодари на Куърк, че нямаше какво да ѝ каже!

Тънбридж Уийлс беше повреден и гореше, но ракетите на „Джени Ханивър“ бяха прекалено малки, за да нанесат някакви сериозни щети, а и след като моментът на изненадата беше отминал, госпожица Фанг реши да не рискува с нова атака. Предградието продължи на изток, като мина през разхвърляни огнени останки във водата. Том успя да види светлини на Черния остров — по брега мъждукаха фенери. По-близо, между острова и предградието, забеляза други светлини.

— Лодки! — изкрещя Мънго и погледна през мерника на оръжието си.

Пийви отиде при него и надникна през прозореца. Робата му плющеше на усилващия се вятър.

— Риболовна флота! — изръмжа доволно той. — Това ще е първото хранене за тази вечер. Ще ги хапнем за aperitif. На туй му викат „предястие“.

Рибарските лодки започнаха да се разпръскват, когато Тънбридж Уийлс връхлетя върху тях. Търсеха безопасността на брега, но една, която беше по-голяма и по-бавна от останалите, се отклони към наветрената им страна.

— Хванете го — изрева Пийви и Магс предаде заповедта му по интеркома.

Предградието промени леко курса си и двигателите му изръмжаха. Стръмните скали на Черния остров изпълниха небето пред тях и скриха източните звезди. Дали нямат оръжия по височините? — помисли си Том… но и да имаше такива, не ги използваха. Виждаше бялата диря, която лодката оставяше пред тях, и малките скали на брега…

Видя и други, по-близки скали, точно пред тях. Хестър изкрещя:

— Пийви! Това е капан!

Всички се усетиха, но вече беше прекалено късно. Тясната рибарска лодка мина без проблем през рифа, но огромното туловище на Тънбридж Уийлс заседна и острите скали разтвориха търбуха му. Предградието се килна на една страна и така си остана. Том падна и се стовари върху масата, на която бяха разгърнати картите. Двигателите изгаснаха и в настъпилата ужасна тишина се включи клаксон, който нададе нисък рев като изплашен бик.

Том изпълзя обратно до прозореца. Улиците долу потъмняха от водата, която нахлуваше през палисадите. Бели гейзери от пяна изригваха през решетките на наводнената долна палуба и на фона им видя черни отломки и малки фигури, които се бореха за живота си. Лодката беше далеч от тях и се наслаждаваше на постижението си. Стотина метра море разделяха обреченото предградие от стръмните брегове на острова.

Една ръка сграбчи Том за рамото и го повлече към изходите.

— Идваш с мен, Томи момчето ми — изръмжа Крайслер Пийви, взе едно голямо оръжие от витрината на стената и го преметна през рамо. — Вие също, Еймси, Мънго, Магс. Идвайте…

Пиратите последваха своя кмет, като образуваха стегната група около него. Всички заслизаха надолу по стълбите. Хестър куцукаше зад тях. Отдолу се разнесоха писъци. На третата площадка на стълбището видяха изплашените лица на затънали до коленете във вода хора.

— Напускайте града! — изкрещя Пийви. — Жените и кметовете са с предимство!

Нахлуха в личните му покои, където дъщеря му се опитваше да успокои изплашените си братя и сестри. Пийви не ѝ обърна никакво внимание и загази към един сандък в ъгъла. Лицето му се смръщи съсредоточено, докато въвеждаше комбинацията за отключване. Сандъкът се отвори, извади малък оранжев вързоп и излезе на балкона, където морето беше стигнало до парапетите. Том се обърна към стаята с намерение да помогне на Кортина и децата, но кметът вече ги беше забравил. Пиратът метна вързопа на вълните и той се разтвори със съскане, за да се превърне в малък кръгъл спасителен сал.

— Качвай се — провикна се Пийви, хвана Том и го блъсна напред.

— Но…

— Качвай се! — Един ритник в задника го запрати през парапета на балкона в меката гумена лодка. Последваха го Мънго и другите. Плавателното средство се разлюля и се напълни с вода.

— Ооо! Ооо! Ооо! — виеше Кортина Пийви, някъде вляво, но докато Том се измъкна изпод господин Еймс, предградието беше останало доста далеч от тях. Кърмата на сала потъна, а носът му се вирна нагоре към нощното небе. Потърси Хестър и я намери свита до него. Маймуната на Пийви ломотеше от страх и подскачаше на главата му.

— Ооо! Ооо! Ооо! — разнесе се далечен вой и десетки цопвания. На повърхността на морето се появи бяла пяна. Хората скачаха от палисадите и от безполезните парцали, останали от въздушните възглавници. Няколко ръце се хванаха за сала, но Мънго и Пийви ги заудряха. Изплашени силуети плуваха към тях, а Джани Магс ги обстрелваше с автоматичното си оръжие. Водата около сала се оцвети в червено. Предградието се накланяше все повече и повече. Издигна се пара, когато морето нахлу в котлите и изведнъж погълна всичко с шокираща бързина. Водата завря и закипя. За момент се чуваха писъци и вяли викове за помощ, кратка престрелка за някакво плаващо парче дървения и по-дълга, когато неколцина пирати успяха да стигнат до брега.

След това настъпи тишина и салът започна да се върти на вълните, които го теглеха към сушата.

20.

Черният остров

Призори Шрайк стига до морето. Започва приливът и дълбоките следи от колела, които водят надолу към прибоя, са се размили. От селищата на изток по бреговете на Черния остров се издига пушек. Преследвачът изкривява мъртвото си лице в усмивка. Много е доволен от Хестър Шоу и разрушението, което е оставила след себе си.

Тя е причината да преброди тресавищата и да продължава напред през калта, която се опитва да откъсне повредения му крак, и през мочурищата, чиито опасни води на места покриват и главата му. Поне следите, които предградието е оставило след себе си, са лесни за проследяване. Продължава да ги следва, като пристъпва тежко по брега и тръгва през вълните като плувец, дошъл за сутрешно плуване. Солената вода се удря в лещите на очите и прониква през пукнатините в бронята му. Звуците от чайките и вятъра заглъхват, заменени от слабото шумене на морските дълбини. Въздух или вода — за Възкресените няма никакво значение. Рибите се пулят насреща му и се стрелват към безопасните водорасли. Раците се отместват от пътя му, изправят се на задните си крака и размахват щипки към него, сякаш се прекланят пред някакъв рачешки бог — брониран и всемогъщ. Шрайк продължава напред и следва миризмата на петрол и смазочно масло, която ще го отведе до Тънбридж Уийлс.

* * *

На няколко километра от залива, където бяха излезли на сушата, Крайслер Пийви се спря на върха на едно стръмно възвишение и изчака останалите да го настигнат. Вървяха бавно. Най-отпред бяха Том и Хестър, следвани от Еймс с неговата карта и Магс и Мънго, приведени под тежестта на оръжията си. Зад тях бяха останали стръмните скалисти склонове на острова, които водеха до морето, и група лодки, събрани около останките на Тънбридж Уийлс, както и един сал с кран. Островитяните не си губеха времето и вече плячкосваха потопеното предградие.

— Кореняшка сган — изръмжа Пийви.

Том почти не беше продумал на кмета, откакто стигнаха брега. Изненада се, когато забеляза сълзите в очите на дребния човек.

— Много съжалявам за семейството ти, господин Пийви. Опитах се да им помогна, но…

— Нищожни твари! — изпръхтя пиратът. — Не съм се разподсмърчал за тях. Ойде прекрасното ми предградие! Глей ги тия! Проклети кореняци…

Някъде далеч на юг се разнесе стрелба.

Пийви засия. Обърна се към спътниците си.

— Чуйте! Вероятно някои от момчетата са се добрали до брега! Ще видят сметката на тези кореняци! Ще се обединим с тях! Ще завземем Въздушен пристан, ще оставим неколцина от екипажа му, за да го поправят, ще избием останалите и ще отлетим отново към богатата суша. Ще се спуснем от небето върху няколко големи града, преди да се е разнесла мълвата, че Въздушен пристан се управлява от пирати! Възможно е дори да си уловим някой от тях!

Пийви отново потегли, като подскачаше от камък на камък, а маймуната от своя страна се разхождаше по увисналите му рамене. Другите го последваха. Магс и Мънго изглеждаха замаяни от загубата на Тънбридж Уийлс и не бяха убедени в последния план на кмета си. Постоянно си разменяха погледи и мърмореха, когато не можеше да ги чуе… но се намираха в непозната страна и Том не мислеше, че ще имат смелостта да се опълчат на Пийви, поне не все още. Що се отнасяше до господин Еймс, през живота си той никога не беше стъпвал на самата земя.

— Ужасно е! — избоботи старият учител. — Толкова е трудно да се върви… Всичко е в трева! Може да има диви животни, змии… Сега разбирам защо нашите предшественици са решили да не живеят на земята!

Том знаеше точно как се чувства. На север и на юг от тях се разпростираха стръмните земи на Черния остров, а над тях склонът ставаше почти вертикален и водеше към брулени от вятъра тъмни скали, които стенеха с призрачни гласове. Някои от по-високите върхове на скалите бяха изваяни в такива форми, че от брега приличаха на крепости и групичката на Пийви правеше дълги заобиколни маневри, преди да открият, че това са само камъни.

— Прекрасно — въздъхна Хестър, която куцукаше до Том. Усмихваше се на себе си — нещо, което момчето не я беше виждало да прави — и си свирукаше някаква мелодия през зъби.

— Защо си толкова щастлива? — попита Том.

— Ами нали отиваме във Въздушен пристан? — отвърна шепнешком на въпроса му с въпрос тя. — Намира се някъде пред нас и малката шайка на Пийви в никакъв случай няма да успее да го превземе, не и с кореняците и хората от града срещу тях. Ще ги убият, а ние ще си намерим дирижабъл, който да ни отведе обратно в Лондон. Ана Фанг е там, нали помниш? Сигурно ще ни помогне отново.

— О, тя! — отвърна разгневен Том. — Не чу ли какво каза Пийви? Тя е шпионин на Лигата.

— И аз така си мислех — призна Хестър. — Имам предвид, че се досетих от всички въпроси, които задаваше за Лондон и Валънтайн.

— Да беше ми казала! — сопна се момчето. — Можеше да разкрия някоя важна тайна!

— Защо това трябва да ме тревожи? — попита момичето. — И откога чираците историци знаят важни тайни? Както и да е, просто смятах, че си се досетил, че тя е шпионин.

— Не ми приличаше на такъв.

— Ами принципно това е в реда на нещата. Да не очакваш да носят огромна табела, на която пише „ШПИОНИН“, или пък някаква специална шпионска шапка? — Хестър беше в някакво странно весело настроение и Том се зачуди дали тези стръмни склонове не ѝ напомняха за детството ѝ на онзи остров. Неочаквано момичето докосна ръката му и каза: — Бедничкият Том. Едва сега научаваш онова, на което ме научи Валънтайн преди толкова много години: не можеш да имаш доверие на никого.

— Хм — отвърна момчето.

— О, нямам предвид теб — побърза да добави тя. — Мисля, че ти имам доверие, почти. А и онова, което направи за мен в Тънбридж Уийлс — накара Пийви да ме изкара от клетката… Много хора просто нямаше да си направят труда. Не и за някого като мен.

Том я погледна и видя по-ясно от всякога едно мило и срамежливо момиче да се подава под строгата маска на Хестър. Той ѝ се усмихна толкова топло, че тя се изчерви (или поне странното ѝ лице почервеня на петна, а белегът ѝ стана лилав). Пийви погледна назад към тях и извика:

— Хайде, влюбени гълъбчета! Стига сте си шепнали сладки глупости и вървете!

* * *

Следобед облаците се насочват на изток. Слънчевата светлина се пречупва през гребените на вълните и проблясва по горната палуба на Тънбридж Уийлс. Шрайк върви по улиците на предградието, а главата му се клати бавно от страна на страна. Мъртви тела се носят в наводнените помещения като студени пакетчета чай, оставени прекалено дълго в чайника. Малки рибки влизат и излизат от устата на някакъв пират. Косата на момиче се навива по посока на течението. Киловете на спасителните лодки се носят отгоре. Той чака скрит в сенките, когато три голи момчета се гмурват и минават покрай него с бързи движения на ръцете и краката и оставят следи от сребристи балончета след себе си. Те се връщат на повърхността, уловили оръжия, бутилки и един кожен колан.

Хестър я няма тук. Шрайк напуска потопеното предградие и следва сенките на плуващите по повърхността петролни петна. По морското дъно е пълно с останки и носещи се тела, които го приветстват по пътя му към Черния остров.

Вече е настъпила вечерта, когато излиза на сушата; окичен е с водорасли и от очуканата му броня се стича вода. Той разклаща глава, за да избистри зрението си, и оглежда брега с черен пясък под тъмни скали. Отнема му още час, за да открие спасителния сал, скрит зад един камък с размерите на къща. Шрайк изважда металните си нокти и разрязва дъното му, за да не могат да избягат. Хестър ще бъде негова. Когато я убие, ще я пренесе нежно обратно през мрачните земи и горите от водорасли, през тресавищата и безбройните километри на Ловния район до Кроум. Ще я отнесе в Лондон на ръце — като баща, който държи в обятията си спящо дете.

Шрайк пада на четири крака в пясъка и започва да души за нейната миризма.

* * *

По залез-слънце най-накрая стигнаха до върха на склона, откъдето им се откри гледка към центъра на Черния остров.

До този момент Том не беше разбрал, че се движат по склоновете на спящ вулкан, но от това място нямаше съмнение — стръмните черни скали ограждаха почти кръгъл участък от земя — зелена и осеяна с поля. Точно под мястото, на което се бяха покрили пиратите, се намираше малко статично селище до синьо езеро. До каменните сгради имаше хангари за дирижабли и големи мачти, а на равната земя зад тях беше разположено огромното туловище на Въздушен пристан. Той беше кацнал на стотици малки опорни крачка и изглеждаше безпомощен като паднала птица.

— Въздушният кервансарай! — ухили се Пийви. Извади телескопа и го сложи на едното си око. — Работят по него! Помпят газовите балони. Отчаяно искат да се върнат в небето… — Пиратът бързо огледа близките хълмове. — Няма следа от наш’те. Ех, само да ни беше останало някое оръдие! Но ще се справим, нали, момчета? Няколко аерофеи не могат да се мерят с нас! Хайде, да идем по-наблизо…

Усещаше се някаква странна нотка в гласа на кмета. Изплашен е — помисли си Том. — Но не иска да си го признае, защото Мънго, Магс и Еймс ще изгубят вяра в него. Не вярваше, че някога ще изпита съжаление към пиратския кмет, но сега го стори. Пийви се държеше добре с него, по своя си начин, и не му беше приятно да го гледа такъв — да се скита по мократа земя с хората си, които мърморят и го ругаят зад гърба му.

Въпреки това продължаваха да го следват надолу между сипеите в кратера на старата огнена планина. По едно време забелязаха ездачи на далечните скали — патрул островитяни, които търсеха оцелели от потъналия пиратски град. След малко един дирижабъл прелетя ниско над тях. Пийви изсъска на всички да легнат на земята и да не помръдват. Собствената си маймуна навря под робата си, за да приглуши пискливите ѝ оплаквания. Летателният апарат направи една обиколка около района, но по това време слънцето вече беше залязло и пилотът не забеляза фигурите, които се криеха в мрачината долу като мишки от сова. Той се върна обратно при кервансарая, а над източните скали се появи тлъста луна.

Том изпусна дълга въздишка на облекчение и стана на крака. Другите изръмжаха и също се раздвижиха, а изпод краката им се търкаляха малки камъчета надолу по склона. Оттук се виждаха вървящи по улиците на въздушния кервансарай хора с фенери и факли, както и осветени прозорци, които го наведоха на мисълта колко би било хубаво да е някъде на сухо и топло. Въздушен пристан беше осветен навсякъде с електрически светлини. Вятърът носеше далечни звуци от крясъци и заповеди, музика и веселба.

— Мътните ме взели! — изсъска Мънго. — Закъсняхме! Тръгва си!

— Глупости — присмя му се Пийви.

Всички обаче виждаха, че газовите балони са почти пълни. Няколко минути по-късно по склона се разнесе ревът на двигателите, който се усилваше и намаляваше според прищевките на вятъра. Предницата на летящия град се издигна нагоре, а рачешките му крака се прибраха в задната му част.

— Не! — изкрещя Пийви и хукна надолу по хълма, като се спъваше и удряше в камънаците, докато тичаше към равната блатиста земя. Чуха го да вика: — Върни се! Ти си моят улов! Потопих собствения си град заради теб!

Мънго, Магс и Еймс също хукнаха след него, а Хестър и Том — след тях. В основата на склона земята стана мека и мочурлива, а луната и светлините на политащия град се отразяваха в близките локви.

— Върни се! — продължи да вика Пийви някъде пред тях. — Върни се! — И след това: — Ах! Ох! Помощ!

Тръгнаха по посока на гласа му и пронизващите писъци на маймуната, но всички спряха заедно на ръба на едно дълбоко блато. Пийви вече беше затънал до кръста. Маймуната беше кацнала на главата му като моряк на потъващ кораб и се хилеше изплашена.

— Подайте ми ръка, момчета! — примоли се кметът. — Помогнете ми! Все още можем да го хванем! Градът само изпробва двигателите си! Пак ще кацне!

Пиратите го гледаха мълчаливи. Знаеха, че няма начин да спипат летящия град и че вероятно виковете и крясъците му вече бяха предупредили островитяните за присъствието им.

— Трябва да му помогнем! — прошепна Том и тръгна напред, но Хестър го спря.

— Твърде късно е — каза му тя.

Пийви затъваше все по-надолу — тежестта на кметската му верижка го дърпаше надолу. Пиратът запелтечи, когато устата му започна да се пълни с кал:

— Хайде бе, момчета! Магс? Мънго? Аз съм ваш кмет! Направих всичко това за вас! — Потърси Том с ококорени и ужасени очи. — Кажи им, Томи, момчето ми! — изскимтя Пийви. — Кажи им, дето исках да направя Тънбридж Уийлс велик! Да ни уважават! Кажи им…

Първият изстрел отнесе маймуната от главата на кмета и във въздуха полетяха парчета козина. Вторият и третият улучиха гърдите му. Пийви отпусна глава и тинята го погълна с тихи, клокочещи звуци.

Пиратите се обърнаха към Том.

— Сигур’ нямаше да сме тук, ако не беше ти — измърмори Мънго.

— Ако не беше пълнил главата на шефа с тея идеи за маниери, градове и те такива — съгласи се Магс.

— Различни вилици за всяко ястие и никакво говорене с пълна уста! — захили се Еймс.

Том заотстъпва назад, но за голяма изненада Хестър застана между него и пиратите.

— Той не е виновен! — каза тя.

— Ти също не си ни от ник’ва полза — изръмжа Мънго. — Никой от вас не е. Ние сме пирати. Ня’аме нужда от уроци по етикет и не ни тря’а нек’во обезобразено момиченце. — Пиратът вдигна оръжието си и Магс стори същото. Дори господин Еймс извади един малък револвер.

Но от мрака се разнесе глас:

— ТЕ СА МОИ.

21.

В Инженериума

Лондон се катереше към едно високо плато, където осеяната със следи от градове земя беше покрита с преспи сняг. Далеч зад него — но недостатъчно далеч — го следваше Панцерщад-Байройт. Вече представляваше не просто застрашително петно на хоризонта, а огромна тъмна маса от колела и етажи. Златната филигранна украса на главната палуба се виждаше съвсем ясно над дима от фабриките и двигателите. Лондончани се бяха скупчили на задните наблюдателни платформи и мълчаливо наблюдаваха как разстоянието между двата града бавно се смалява. Същия следобед лорд-кметът обяви, че няма място за паника и че Гилдията на инженерите ще изведе града от кризата — но вече имаше бунтове и безредици на долните етажи, затова се наложи да бъде изпратен отряд бийфийтъри, който да пази реда в Търбуха.

— Старият Кроум не знае какви ги говори — измърмори един от мъжете, който беше на смяна в асансьорната станция на „Куърк Съркъс“ същата вечер. — Не съм предполагал, че някога ще го кажа, но той е глупак. Да доведе бедния стар Лондон толкова на изток, след като сме пътували дни наред, седмици наред дори, само за да бъдем налапани от някаква голяма стара агломерация. Ще ми се Валънтайн да беше тук. Той щеше да знае какво да направи…

— Млъквай, Бърт — изсъска колегата му. — Идват още от ония.

Двамата мъже се поклониха любезно, когато двамата инженери тръгнаха към въртящата се преграда — младо момче и момиче, облечени в еднакви бели гумени палта, качулки и очила от стъклопласт. Момичето им размаха златен пропуск. Когато двамата със спътника ѝ се качиха в един от асансьорите, Бърт се обърна към колегата си и прошепна:

— Сигурно онуй, дето се случва в Инженериума, ще да е много важно. Всичките са изпълзели от дупките си в Дълбокия търбух като купчина дърти бели червеи. Ама че работа, да имаш събрание на гилдията си в момент като този!

* * *

Катрин седна до Бивъс Под в асансьора. Вече ѝ беше станало топло и се чувстваше неудобно в палтото, което чиракът ѝ беше заел. Тя му хвърли един поглед, а след това провери отражението си в прозореца, за да се увери, че червените колела, които си бяха изрисували по челата, не се бяха размазали. Смяташе, че и двамата изглеждат нелепо с тези качулки и очила, но Бивъс я беше уверил, че много инженери ги носят в последно време, а и другият пътник в асансьора, един дебел навигатор, дори не ги погледна, когато кабината тръгна нагоре.

Катрин прекара целия ден в неспокойно чакане чиракът да ѝ донесе маскировката. За да убие малко време, потърси името ХЕСТЪР ШОУ в показалците на всички книги на баща ѝ, но не го откри. В „Пълен каталог на Лондонския музей“ се споменаваше името „Пандора Шоу“, но там пишеше само, че е боклучар от Безлюдните територии, осигурила няколко незначителни фосила и парчета Стара технология на Гилдията на историците. Отбелязана беше и датата на смъртта ѝ, която беше преди седем години. След това потърси информация за МЕДУЗА и научи, че това е името на някакво чудовище в някаква стара история. Не смяташе, че Магнъс Кроум и инженерите му вярват в чудовища.

Никой не се загледа в нея и Бивъс, когато двамата закрачиха по Горния етаж към входа на Инженериума. Няколко инженери се качваха по стълбите в този момент. Катрин се присъедини към тях. Стискаше здраво златния си пропуск и не се отделяше от чирака, защото се страхуваше, че може да го изгуби в тази тълпа от еднакви бели палта. Това няма да сработи! — продължаваше да си повтаря наум, но мъжът на входа дори не си направи труда да провери пропуските им. Катрин погледна за последно залеза над купола на „Свети Павел“ и влезе вътре.

Инженериумът беше по-голям, отколкото очакваше, и по-светъл — осветяваха го стотици аргонови глобуси, които висяха като планети в Космоса в средата на сградата. Огледа се за стълбище, но Бивъс я дръпна за ръката и ѝ каза:

— Ще се качим на монорелса. Виж…

Инженерите се качваха в малки монорелсови вагони. Двамата се наредиха на опашката и се заслушаха в приглушените им разговори и в звука от отъркването на гумените палта едно в друго. Бивъс беше ококорен и изплашен зад очилата. Катрин се надяваше да са сами във вагона, за да могат да поговорят, но постоянно прииждаха още инженери и в крайна сметка се озова отделена от него в другия край на препълнения вагон, притисната между група от магнитно-левитационния изследователски отдел.

— Къде работиш, колега? — попита мъжът на мястото до нея.

— Хм… — Катрин погледна изплашена Бивъс, но чиракът беше прекалено далеч, за да ѝ помогне с отговор, затова избълва първото, което ѝ дойде на ума: — Отдел К.

— Старата Туикси, а? — зарадва се мъжът. — Чух, че е постигнала невероятни резултати с новите си модели!

— О, да, така е — отвърна Катрин.

Вагонът подскочи и съседът ѝ по място се обърна към прозореца, за да се наслади на гледката.

Момичето очакваше пътуването в монорелсата да е като в асансьор, но скоростта и спираловидното му движение бяха много различни и за момент се наложи да се съсредоточи, за да не повърне. Другите инженери нямаха подобен проблем.

— За какво си мислиш, че ще е речта на лорд-кмета? — попита един от тях.

— Сигурно за МЕДУЗА — отговори друг. — Чух, че се готвят за изпитание.

— Да се надяваме, че ще проработи — каза една жена, която седеше точно пред Катрин. — В крайна сметка Валънтайн намери машината, а той е само историк, знаете. Не можем да им имаме доверие.

— О, Валънтайн е човек на лорд-кмета — намеси се четвърти. — Не се оставяйте да бъдете заблудени от знака на Гилдията на историците. Ще ни е верен като куче, докато му даваме достатъчно пари и го оставяме да си мисли, че чуждестранната му дъщеря е дама от Хай Лондон.

Пътуваха ли, пътуваха покрай кабинети и работилници, препълнени с работещи инженери. Приличаха на огромни кошери с насекоми. Монорелсата спря на пето ниво и Катрин слезе от нея. Все още беше бясна заради приказките на онези хора. Присъедини се отново към Бивъс и двамата тръгнаха по студените бели коридори, разделени от прозрачни найлонови завеси. Чуваха глъчка някъде пред себе си и след няколко чупки и завои се озоваха в огромна зала. Бивъс я поведе към мястото до изходите. Катрин потърси с поглед началник Нимо, но никъде не успя да го види. Цялата зала приличаше на море от бели палта и гологлави или закачулени хора. През входовете постоянно прииждаха още от тях.

— Погледни! — изсъска Бивъс и я дръпна. — Това е доктор Туикс, онази, за която ти разправях! — Момчето посочи към приличаща на буре жена, която тъкмо се разполагаше на първия ред и разговаряше оживено с хората около себе си. — Всички важни клечки на Гилдията на инженерите са тук! Туикс, Чъб, Гарстанг… и доктор Вамбрейс, шефът на охраната!

Катрин започна да се плаши. Ако я бяха хванали на вратата, можеше да се оправдае, че се е опитвала да си направи глупава шега, но сега се намираше в светая светих на инженерите и усещаше, че нещо много важно е на път да се случи. Напомни си, че дори да бъде разкрита, никой няма да посмее да нарани дъщерята на Тадеус Валънтайн. Опита се да не мисли обаче какво щяха да сторят на Бивъс.

Най-накрая вратите бяха затворени, а светлините — затъмнени. Присъстващите в залата тръпнеха в очакване. Тишината беше нарушена от ставането на петстотин инженери.

Катрин и Бивъс също станаха с тях и занадничаха към сцената над раменете на хората отпред. Магнъс Кроум беше застанал зад метална катедра, а студеният му поглед обхождаше залата. За момент като че ли погледна право към Катрин и тя трябваше да си напомни, че няма как да я познае, не и с тази качулка, очилата и високо вдигнатата яка на палтото ѝ.

— Може да седнете — каза Кроум и изчака всички да се настанят, преди да продължи. — Днес е велик ден за нашата гилдия, приятели.

В залата се разнесоха радостни възгласи. Лорд-кметът направи знак на присъстващите да се укротят.

На тавана се включи диапроектор и на екрана зад главата му се появи снимка. Тя представляваше диаграма на огромна и сложна машина.

— МЕДУЗА — обяви Кроум и въздишките на всички инженери се понесоха като ехо из залата. — МЕДУЗА!

— Както някои от вас вече знаят — продължи лорд-кметът, — МЕДУЗА е експериментално енергийно оръжие от Шейсетминутната война. Знаем за съществуването ѝ от известно време — в интерес на истината, откакто Валънтайн намери онези документи по време на пътуването си до Америка преди двайсет години.

Екранът трептеше с избелели диаграми и паяжинообразни писания. Татко никога не ми е казвал за това! — помисли си Катрин.

— Разбира се, тези частични планове не ни бяха достатъчни, за да реконструираме МЕДУЗА — продължи с обясненията Кроум. — Преди седем години обаче, отново благодарение на Валънтайн, се сдобихме с невероятно парче Стара технология, взето от отдавна изоставена военна база в американската пустиня. Това вероятно е най-добре съхраненото древно компютърно ядро, откривано някога, но и е нещо повече — то е мозъкът на МЕДУЗА, изкуственият интелект, който някога е задвижвал тази забележителна машина. Благодарение на сериозната работа на доктор Сплей и неговите другари в Отдел Б, най-накрая успяхме да я накараме да работи. Колеги от гилдията, дните, в които се налагаше Лондон да бяга и да се крие от другите гладни градове, свършиха! С МЕДУЗА ще успеем да превърнем всеки от тях в пепел само с едно мигване!

Инженерите аплодираха оживено и Бивъс Под побутна Катрин, за да се присъедини към тях, но ръцете ѝ като че ли бяха замръзнали за подлакътниците на мястото ѝ. Виеше ѝ се свят. Помнеше всичко, което беше чувала за Шейсетминутната война и как ужасяващите гръмотевични оръжия на древните бяха унищожили статичните им градове и бяха отровили земята и небето. Баща ѝ не би помогнал на инженерите да пресъздадат подобна гибелна машина!

— Нито пък ще ни се налага да преследваме стари тенекии като Солекоп — продължи Кроум. — След още седмица в обсега на Лондон ще бъде Батмунк Гомпа, Защитната стена. Хиляда години Лигата на антимобилистите се крие зад нея и отказва да се подчини на хода на историята. МЕДУЗА ще я унищожи с един-единствен удар. Земите отвъд Стената, заедно с огромните им статични градове, посевите, горите и неизползваните им минерални залежи ще се превърнат в новия ловен район на Лондон!

Човек едва можеше да го чуе. Одобрителните възгласи отекваха на вълни в стената зад лорд-кмета, която на свой ред се плъзна встрани и разкри дълъг прозорец с изглед към катедралата „Свети Павел“ и кулите на Лондонската палата на гилдиите.

— Първо обаче — провикна се Кроум — имаме по-належащи задачи. Макар че се надявах МЕДУЗА да остане скрита, докато не стигнем до Защитната стена, налага се да направим демонстрация на мощта ѝ. Даже в този момент, докато говоря, екипът на доктор Сплей се приготвя за тестването на новото оръжие.

Дори Катрин да искаше да продължава да слуша, съвсем скоро това щеше да бъде невъзможно, тъй като публиката на Кроум започна сериозно да се вълнува. Няколко инженери, вероятно свързани с проекта МЕДУЗА, се насочиха бързо към изходите. Момичето стана и тръгна към вратата. Миг по-късно се озова в антисептичния коридор и се зачуди какво да прави.

— Кейт? — Бивъс Под се появи зад нея. — Къде отиваш? Хората забелязаха, че излизаш! Няколко от охранителите на Гилдията ни наблюдаваха…

— Трябва да се махаме оттук — прошепна Катрин. — Откъде да се върнем обратно?

— Не знам — призна си момчето. — Никога не съм идвал на това ниво преди. Предполагам, че първо трябва да се върнем на монорелсата… — Бивъс отблъсна ръката на момичето, когато се опита да хване неговата. — Не! Някой ще ни види. Инженерите не бива да се докосват…

Тръгнаха по приличащи на тръби коридори.

— Кроум лъже! — заяви Катрин. — Баща ми не е ходил в Америка преди седем години. Само на кратко пътуване до островите на Западния океан. А и не ми е споменавал, че е открил нещо важно. Щеше да ми сподели, ако наистина беше намерил МЕДУЗА. Бездруго не би искал да си има работа с оръжия от стария свят…

— Защо му е на лорд-кмета да лъже? — попита Бивъс, който тайничко беше доволен, че гилдията му се беше натъкнала на ключа към поредната тайна от древността. — Както и да е, той не каза, че баща ти е отишъл в Америка специално за това нещо, а само че го е открил. Вероятно го е купил от боклучар или нещо такова. Чудя се какво ли имаше предвид Кроум с тази демонстрация…

Бивъс спря. Бяха стигнали до края на коридора, а не се виждаха никакви монорелси. Имаше три врати пред тях. Двете бяха заключени, а третата водеше до тесен балкон, който стърчеше отстрани на Инженериума, високо над „Патерностер Скуеър“.

— Какво ще правим сега? — попита Катрин и чу собствения си глас някак си писклив и изтънял от страх.

Бивъс ѝ отговори също толкова нервно:

— Не знам.

Момичето излезе на балкона, за да си поеме въздух. Луната се беше появила на небето, но един тънък облак я прикриваше. Валеше слаб дъжд. Тя свали очилата си и остави капките да потекат върху лицето ѝ. Радваше се, че е избягала от горещината и химическата миризма. Помисли си за баща си. Наистина ли беше намерил МЕДУЗА? Бивъс беше прав: Кроум нямаше причина да лъже. Бедният татко! Вероятно в момента летеше над заснежените върхове на Шан Гуо. Как ѝ се искаше да има някакъв начин да го предупреди какво се готвят да направят с откритието му!

От осветения от луната площад се разнесе механичен тътен. Катрин погледна към мокрите платформи, но не можа да види източника на шума. Нещо я накара да погледне към „Свети Павел“. Ахна.

— Бивъс! Погледни!

Бавно, като огромно разцъфващо цвете, куполът на древната катедрала се разтвори.

22.

Шрайк

Дали преследвачът беше пристигнал току-що, или от известно време се е спотайвал и ги е наблюдавал как се карат — неподвижна и тъмна фигура върху каменистия хълм, като каменна статуя на самия себе си? Направи крачка напред и влажната трева затлея под крака му.

— ТЕ СА МОИ.

Пиратите бързо се обърнаха към него. Автоматът на Магс бълваше откоси от трасиращи куршуми по железния човек, ръчното оръдие на Мънго пробиваше дупки в бронята му, а Еймс стреляше с револвера си. Възпрян от стена от изстрели, Шрайк се спря и се олюля за момент. Сетне съвсем бавно, като човек, който върви срещу силен вятър, тръгна напред. Куршумите проблясваха върху бронята му и цялото му палто стана на парцали. От дупките, които оръдието направи, течеше нещо — или кръв, или машинно масло. Той изпъна ръцете си. Изскочи нокът, после втори. Шрайк стигна първо до Магс. Тя издаде задавен звук, препъна се назад в орловата папрат и се строполи. Еймс хвърли оръжието си и реши да си плюе на петите, но преследвачът бързо се озова зад него и само след миг старият учител спря и се опули на червените шипове, които се появиха от гърдите му.

Оръдието на Мънго беше празно. Той го хвърли настрани и извади меча, но преди да успее да замахне, Шрайк го сграбчи за косата, дръпна главата му надолу и му отряза главата с едно рязко движение.

— Том — провикна се Хестър. — Бягай!

Преследвачът хвърли главата на земята и последва момчето. Том побягна, макар да не искаше да го прави, защото знаеше, че няма никакъв смисъл, знаеше, че трябва да остане до Хестър, но краката му мислеха другояче, цялото му тяло искаше да избяга надалеч от това ужасяващо мъртво създание, което го наближаваше по хълма. В следващия миг земята под краката му като че ли поддаде, той потъна в студената кал, падна, претърколи се и се спря в някакъв камък на ръба на същото блато, в което беше потънал Крайслер Пийви.

Погледна назад. Преследвачът стоеше сред проснатите тела. Въздушен пристан беше надвиснал над тях и тестваше двигателите си един по един. Светлините на летящия град създаваха студени отражения върху посребрения от луната череп на Шрайк.

Хестър беше застанала срещу него и храбро отстояваше позицията си. Опитва се да ме спаси! — помисли си Том. — Печели ми време, за да мога да се измъкна! Не мога просто да му позволя да я убие, не!

Пренебрегвайки безбройните гласове на тялото си, които продължаваха да пищят да побегне, момчето тръгна да се изкачва по хълма.

— ХЕСТЪР ШОУ — казваше Шрайк с глас, който звучеше завалено, като развален запис. От дупките в гърдите му излизаше пара, а някаква черна течност се събираше в ъгълчетата на устата му.

— Ще ме убиеш ли? — попита момичето.

Преследвачът кимна с голямата си глава.

— ЗА ИЗВЕСТНО ВРЕМЕ.

— Какво имаш предвид?

Дългата му уста се изви в усмивка.

— ДВАМАТА СИ ПРИЛИЧАМЕ, АЗ И ТИ. РАЗБРАХ ГО ОЩЕ ОНЗИ ДЕН, В КОЙТО ТЕ ОТКРИХ НА БРЕГА. СЛЕД КАТО МЕ ИЗОСТАВИ, САМОТАТА…

— Трябваше да замина, Шрайк — прошепна Хестър. — Аз не бях част от колекцията ти.

— БЕШЕ МИ МНОГО СКЪПА.

Нещо не му е наред, помисли си Том, докато изкачваше хълма. Не се предполагаше, че преследвачите имат чувства. Спомни си какво беше учил за тях — Възкресените масово бяха полудели. Онова, дето висеше от главата на Шрайк, водорасло ли беше? Да не би мозъкът му да е ръждясал? Във вътрешността на гърдите му, зад дупките от куршуми, проблясваха искри…

— ХЕСТЪР — застърга гласът на преследвача. Той падна на колене, за да може лицата им да са на едно и също ниво. — КРОУМ МИ ДАДЕ ОБЕЩАНИЕ. СЛУЖИТЕЛИТЕ МУ НАУЧИХА ТАЙНАТА НА КОНСТРУКЦИЯТА МИ.

Косъмчетата по врата на Том настръхнаха от страх.

— ЩЕ ОТНЕСА ТЯЛОТО ТИ В ЛОНДОН. КРОУМ ЩЕ ТЕ ВЪЗКРЕСИ КАТО ЖЕЛЯЗНА ЖЕНА. ПЛЪТТА ТИ ЩЕ БЪДЕ ЗАМЕНЕНА ОТ СТОМАНА, НЕРВНАТА ТИ СИСТЕМА — С КАБЕЛИ, МИСЛИТЕ ТИ — С ЕЛЕКТРИЧЕСКИ ИМПУЛСИ. ЩЕ БЪДЕШ КРАСИВА! ЩЕ БЪДЕШ МОЯ СПЪТНИЦА ПРЕЗ ЦЯЛОТО ВРЕМЕ!

— Шрайк — изпръхтя Хестър. — Кроум няма да иска да възкреси мен…

— ЗАЩО НЕ? НИКОЙ НЯМА ДА ТЕ РАЗПОЗНАЕ В НОВОТО ТИ ТЯЛО, НЯМА ДА ИМАШ СПОМЕНИ И ЧУВСТВА. НЯМА ДА ПРЕДСТАВЛЯВАШ ЗАПЛАХА ЗА НЕГО. НО АЗ ЩЕ ПОМНЯ ВМЕСТО ТЕБ, ДЪЩЕ МОЯ. ЩЕ ОТМЪСТИМ НА ВАЛЪНТАЙН ЗАЕДНО.

Момичето се засмя. Смехът му представляваше странен, налудничав и ужасен звук, който накара зъбите на Том да изтръпнат. Той стигна до мъртвото тяло на Мънго. Тежкият меч все още беше здраво стиснат между пръстите на ръката му. Том се пресегна и го измъкна. Вдигна поглед и видя, че Хестър е направила крачка към преследвача. Беше отпуснала главата си назад, оголила шия за ноктите му.

— Добре — каза тя. — Но остави Том да си върви.

— ТОЙ ТРЯБВА ДА УМРЕ — настоя Шрайк. — ТОВА Е ЧАСТ ОТ СДЕЛКАТА МИ С КРОУМ. НЯМА ДА ГО ПОМНИШ, КОГАТО СЕ СЪБУДИШ В НОВОТО СИ ТЯЛО.

— О, моля те, Шрайк, не — примоли се Хестър. — Кажи на Кроум, че е избягал, удавил се е или нещо подобно. Кажи му, че е умрял някъде в Безлюдните територии и не си могъл да го доведеш. Моля те.

Том стисна здраво меча. Дръжката му все още беше мокра от потта на Мънго. Сега, когато моментът настъпи, беше толкова изплашен, че едва успяваше да диша, камо ли да се изправи срещу преследвача. Не мога да го направя! — помисли си той. — Аз съм историк, а не воин! Но не можеше да изостави Хестър, не и когато тя се опитваше да изтъргува живота си за неговия. Намираше се достатъчно близо, за да види страха в окото ѝ и проблясващите нокти на Шрайк, който посягаше към нея.

— ДОБРЕ — съгласи се преследвачът и нежно погали лицето ѝ с върховете на остриетата си. — МОМЧЕТО ЩЕ ОСТАНЕ ЖИВО.

Той вдигна ръка за последния удар. Хестър затвори око.

— Шрайк! — изрева Том, стана на крака и се спусна към създанието с вдигнат меч.

Усети разливащата се по лицето му зелена светлина, когато Възкресеният се обърна към него. Металната му ръка се стрелна напред и го хвърли във въздуха. Момчето усети изгаряща болка в гърдите и за момент имаше чувството, че е разкъсан на две, но преследвачът го беше халосал с ръка, а не с остриетата. Том се приземи цял и се претърколи. Не можеше да си поеме въздух от болка. Очакваше Шрайк да го връхлети всеки миг и да прекрати съществуването му.

Преследвачът обаче беше паднал на земята. Хестър се беше навела над него. Том видя как окото му проблесна, нещо вътре в него експлодира и от тялото му се издигна пушек. Дръжката на меча стърчеше от една от дупките в гърдите му, където подскачаха сини искри.

— О, Шрайк! — прошепна Хестър.

Преследвачът прибра ноктите си, за да може момичето да го хване за ръката. Неочаквани спомени нахлуха в повредения му мозък и той изведнъж се сети кой е бил, преди да го завлекат на масата за възкресяване и да го превърнат в това, което е сега. Искаше му се да сподели с Хестър, затова вдигна огромната си метална глава към нея, но преди да успее да изрече думите, бе покосен от смъртта, а тя не беше по-лека от предишната.

Масивният метален труп застина и димът, който се вдигаше от него, беше отнесен от вятъра. Някъде долу в долината виеха рогове. Том видя, че отряд ездачи идват по хълма откъм кервансарая, привлечени от изстрелите. Бяха въоръжени с копия и носеха пламтящи факли. Едва ли щяха да бъдат приятелски настроени. Опита се да се изправи на крака, но едва не се свлече в безсъзнание от болката в гърдите.

Хестър го чу да стене и отиде при него.

— Защо го направи? — закрещя му тя.

Том остана като ударен от гръм.

— Той щеше да те убие! — възпротиви ѝ се.

— Щеше да ме направи като него! — изпищя Хестър и прегърна Шрайк. — Не го ли чу какво каза? Щеше да ме направи такава, каквато винаги съм мечтала да бъда — лишена от спомени и чувства. Представи си лицето на Валънтайн, когато отида за него! О, защо продължаваш да се месиш?

— Щеше да те превърне в чудовище! — Гласът на Том се извиси до крясък, когато всичката му болка и страх се превърнаха в гняв.

— Аз вече съм такова! — изсъска момичето.

— Не, не си! — Той съумя да застане на колене. — Ти си моя приятелка! — извика ѝ.

— Мразя те! Мразя те! — изпищя Хестър.

— Е, грижа ме е за теб, независимо дали ти харесва, или не! — изкрещя в отговор момчето. — Да не мислиш, че си единствената, която е изгубила родителите си? Аз също съм гневен и самотен като тебе, но не се размотавам насам-натам с идеята да убивам хора и да се превърна в преследвач! Ти си една груба, самосъжаляваща се…

Останалото, което искаше да ѝ каже, беше погубено от изумлението му, защото изведнъж градът по-надолу от него, Въздушен пристан и приближаващите ездачи станаха ясни като в светъл ден. Видя как звездите избледняха, лицето на Хестър застина по средата на поредния вик, а от ъгълчето на устата ѝ се стичаше лига. Видя собствената си потреперваща сянка да танцува върху обагрената в червена кръв трева.

Нощното небе над скалите се изпълни с неземна светлина, сякаш ново слънце беше изгряло от Безлюдните територии, някъде далеч на север.

23.

МЕДУЗА

Катрин наблюдаваше хипнотизирана как куполът на „Свети Павел“ се разцепи и секциите му се разтвориха навън като венчелистчетата на цвете. Вътре нещо се издигаше бавно нагоре по централната кула и се разтваряше като орхидея от студен бял метал. Грохотът на масивна хидравлика ехтеше по целия площад и разтрисаше Инженериума.

— МЕДУЗА! — прошепна Бивъс Под, който стоеше зад нея. — Въобще не са ремонтирали катедралата! Построили са МЕДУЗА в „Свети Павел“!

— Колеги?

Обърнаха се. Един инженер беше застанал зад тях.

— Какво правите тук? — сопна им се той. — До този мостик имат достъп само служителите на Отдел Л…

Мъжът млъкна и се загледа в Катрин. Момичето забеляза, че Бивъс също я беше зяпнал — тъмните му очи бяха ококорени и ужасени. За момент не разбра каква е причината. После се сети. Дъждът! Беше забравила за знака на Гилдията, който изрисува внимателно между веждите ѝ. Беше започнал да се разтича на тънки червени ручеи.

— Мили Куърк! — изуми се инженерът.

— Кейт, бягай! — изкрещя Бивъс, блъсна мъжа и тя побягна. Момчето стори същото и чу гневния вик на инженера, който падна зад него. Настигна я, хвана я за ръката и продължиха наляво и надясно по празни коридори, докато пред тях не се появи стълбище. Едно ниво, второ. Зад гърбовете им се разнесоха още викове и крясъци, както и пронизителният писък на аларма. Стигнаха до долу и се озоваха в малко фоайе, някъде в задната част на Инженериума. Имаше големи стъклени врати, които водеха към Горния етаж, и двама членове на Гилдията на инженерите, които стояха на пост.

— Има нарушител! — каза Бивъс и посочи в посоката, от която бяха дошли. — На третия етаж! Мисля, че е въоръжен!

Мъжете вече бяха нащрек заради задействалата се аларма. Размениха си шокирани погледи, след което единият се насочи към стълбите и извади газов пистолет от колана си.

Бивъс и Катрин се възползваха от този шанс и продължиха напред.

— Колегата ми беше ранена — обясни момчето и посочи към почервенялото от мастилото лице на спътницата си. — Водя я в лазарета! — Вратата се отвори и те излязоха в приветливия мрак.

Побягнаха с всички сили, докато не се скриха в сенките на „Свети Павел“, където се ослушаха. Катрин чу тежкото боботене на машините и едно по-близко и шумно туптене, а именно ударите на собственото си сърце. Някакъв мъж крещеше заповеди някъде. Разнесе се тътен от приближаващи бронирани крака.

— Бийфийтъри! — изскимтя Катрин. — Ще искат да видят документите ни! Ще ми свалят качулката! О, Бивъс, не трябваше да те моля да ме вкарваш тук! Бягай! Остави ме!

Момчето я погледна и поклати глава. Вече се беше опълчило на гилдията си и беше рискувало всичко, за да ѝ помогне, така че нямаше намерение да я зарязва.

— О, Клио да ни е на помощ! — прошепна Катрин и нещо я накара да погледне към „Патерностер Скуеър“. Там, на стъпалата на Лондонската палата на гилдиите, стоеше старият Чъдли Померой, загледан нагоре. Ръцете му бяха пълни с пликове и папки. Никога не беше изпитвала подобна радост при срещата си с друг човек, затова се затича към него, като повлече Бивъс Под след себе си, и се провикна не много силно: — Господин Померой!

Историкът ги изгледа недоумяващо, след което ахна от изненада, когато Катрин свали глупавата качулка и той видя лицето и полепналата ѝ от потта коса.

— Госпожице Валънтайн! Какво, в името на Куърк, става тук? Вижте какво са сторили проклетите нагли инженери със „Свети Павел“!

Момичето вдигна поглед. Металната орхидея се беше разтворила изцяло и хвърляше мрачни сенки върху площада долу. Само дето не беше никаква орхидея. Приличаше на качулка на огромна кобра в пламъци и се извърташе по посока на Панцерщад-Байройт.

— МЕДУЗА! — каза Катрин.

— Кой? — учуди се Чъдли Померой.

Зави сирената на бръмбар.

— О, моля ви! — обърна се момичето към пълничкия историк. — Търсят ни! Ако заловят Бивъс, ще му сторят нещо ужасно…

За огромно тяхно щастие, Померой не зададе обичайните въпроси „Защо?“ или „Какво сте направили?“, само хвана Катрин с едната си ръка, а Бивъс Под с другата и ги поведе към Лондонската палата на гилдиите, където го чакаше бръмбарът му. Докато шофьорът им помагаше да се качат в него, отряд бийфийтъри минаха покрай тях, но не обърнаха никакво внимание на историка и спътниците му. Старецът скри палтото и качулката на Катрин зад седалката си и накара Бивъс Под да легне на пода. След това се настани до момичето на задната седалка и му каза:

— Оставете ме аз да говоря.

Бръмбарът се понесе по „Патерностер Скуеър“.

Пред асансьорната станция имаше много хора. Те наблюдаваха изумени онова, което беше разцъфнало от „Свети Павел“. Бийфийтърите спряха бръмбара и един млад инженер надникна вътре. Померой отвори отвора в стъклопластовия капак и попита:

— Проблем ли има, човече?

— Пробив в Инженериума. Терористи антимобилисти…

— Е, не ни гледайте нас — засмя се историкът. — Цяла вечер работих в кабинета си в Палатата, а госпожица Валънтайн беше достатъчно мила, за да ми помогне да подредя някои документи…

— При все това, сър, ще се наложи да претърся бръмбара ви.

— Така значи, а?! — изрева Померой. — Приличаме ли ти на терористи? Нямаш ли си нещо по-важно за вършене в последната нощ на Лондон, предвид факта, че една огромна мръсна агломерация е по петите ни? Трябва да се оплача на Съвета да вземат сериозни мерки! Това е възмутително!

Мъжът доби неуверен вид, накрая кимна и отстъпи, за да ги пусне да влязат с бръмбара си в асансьора. Когато вратите се затвориха зад тях, Померой изпусна дълга въздишка на облекчение.

— Проклети инженери. Не се обиждай, чирак Под…

— Не се обиждам — понесе се някъде отдолу приглушеният глас на момчето.

— Благодаря ви! — прошепна Катрин. — О, много ви благодаря, че ни помогнахте!

— За нищо! — усмихна се Померой. — Винаги съм готов да правя неща, които дразнят Кроум и неговите лакеи. Тази катедрала е на хиляди години, а те просто са я превърнали във… в каквото там са я превърнали, без дори да им мигне окото… — Историкът погледна нервно към Катрин и забеляза, че тя не го слуша особено внимателно. Попита я със загрижен вид: — Какво направихте, за да ги ядосате, госпожице Валънтайн? Не е необходимо да ми казвате, ако не желаете, но ако двамата с приятеля ви сте в опасност, и ако има нещо, което един стар глупак като мен може да направи…

Очите на Катрин се напълниха със сълзи.

— Моля ви — прошепна тя, — просто ни отведете у дома.

— Разбира се.

Постояха в неловко мълчание, докато бръмбарът се движеше по улиците на първия етаж към парка. Мракът беше изпълнен с бягащи и викащи хора, които сочеха към катедралата. Имаше и други разтичали се — охранители на инженерите, които водеха отряди бийфийтъри. Бръмбарът спря пред Клио Хаус. Померой слезе, за да изпрати Катрин до вратата. Тя каза довиждане на Бивъс и последва историка.

— Ще заведете ли чирак Под до асансьорната станция? — попита тя. — Трябва да се върне обратно в Търбуха.

Померой изглеждаше обезпокоен.

— Не знам, госпожице Валънтайн — въздъхна той. — Видяхте колко изнервени са инженерите. Доколкото ги познавам, вече са блокирали всичките си фабрики и спални помещения и в момента текат проверки. Вероятно са разбрали, че липсва един чирак, както и две палта и качулки…

— Искате да кажете, че Бивъс не може да се върне? — На Катрин ѝ се зави свят при мисълта какво беше сторила на бедния Под. — Никога?

Померой кимна.

— Тогава ще остане при мен в Клио Хаус! — реши момичето.

— Той не е улична котка, мила.

— Когато татко се прибере у дома, ще оправи всичко, нали? Ще обясни на лорд-кмета, че Бивъс няма нищо общо…

— Възможно е — съгласи се Померой. — Баща ви е много близък с Гилдията на инженерите. Даже прекалено близък, биха казали някои хора. Но не мисля, че Клио Хаус е удачното място, на което да криете вашия приятел. Ще го отведа в Музея. Там има къде да го настаним, и инженерите няма да могат да го потърсят, без преди това да ни предупредят.

— Наистина ли ще направите това? — попита Катрин, изплашена, че ще забърка още един невинен човек в кашата, която създаде. В крайна сметка щеше да е само за няколко дни, докато баща ѝ се прибереше у дома. Тогава всичко щеше да се оправи. — О, благодаря ви! — зарадва се тя и се надигна на пръсти да целуне Померой по бузата. — Благодаря ви!

Историкът се изчерви и засия насреща ѝ. Явно имаше намерение да ѝ каже нещо, но макар устата му да се движеше, Катрин не чу нито дума. Главата ѝ се изпълни със странен звук, с грохот, който се усилваше все повече, докато не осъзна, че той не идва от нея, а отнякъде пред тях.

— Погледни! — изкрещя Померой и посочи нагоре.

Заради обзелия я страх беше забравила за „Свети Павел“, но когато погледна към Горния етаж, видя как от подобната на качулка на кобра МЕДУЗА се вият виолетови светкавици. Косъмчетата на ръката и врата ѝ настръхнаха. Посегна към ръката на историка, но между върховете на пръстите ѝ и робата му прехвърчаха искри.

— Господин Померой! — изкрещя Катрин. — Какво се случва?

— Велики Куърк! — отвърна изумен старецът. — Какво са събудили тези глупаци сега?

Призрачни сфери от светлина се откъснаха от засиялата машина и се понесоха надолу над Съркъл парк като огнени балони. Над кулите на Палатата на гилдиите танцуваха мълнии. Грохотът ставаше все по-силен и по-разтърсващ. Дори както беше поставила ръце на ушите си, звукът беше нетърпим за Катрин. В този момент, напълно неочаквано, от змийската качулка изригна поток от буйна енергия и се насочи на север. Приличаше на огромен камшик, решил да оближе горните палуби на Панцерщад-Байройт. Нощта се раздели на две и побърза да се скрие в ъгълчетата на небето. За секунда Катрин видя етажите на далечната агломерация да потъват в пламъци и в следващата вече ги нямаше. Земята запулсира в ослепително бяло, сетне червено, от което без никакъв звук се проточи огнен стълб до небесата. Звукът дойде по-късно върху осветения от пламъците сняг — нисък, проточен тътен, като че ли някаква огромна врата беше затръшната някъде в дълбините на земята.

Стълбът изчезна и Съркъл парк потъна в мрак. В настъпилата тишина Катрин чу Куче да вие побеснял в къщата.

— Велики Куърк! — прошепна Померой. — Всички тези бедни хора…!

— Не! — чу се момичето да казва. — О, не, не, не!

Хукна да бяга през градината, без да отделя поглед от осветения облак прах, който покриваше руината от агломерацията. От Съркъл парк и всички наблюдателни платформи се разнесоха нечленоразделни викове. Първоначално си помисли, че хората плачат от ужас, както ѝ се искаше и на нея да заплаче… но не, хората ликуваха, ликуваха, ликуваха.

Втора част

24.

Агент на Лигата

Странната светлина на север беше помръкнала, а продължителният тътен беше отшумял, макар все още да ехтеше в стените на стария вулкан. Хората от Черния остров успокоиха паникьосаните си коне и стигнаха до блатата под съпровода на барабаненето на конски копита и копринения звук на брулените от вятъра факли.

Том вдигна ръце и закрещя:

— Ние сме приятели! Не сме пирати! Пътешественици! От Лондон!

Конниците не бяха в настроение за обяснения, дори малцината, които ги разбраха. Те ловяха оцелели от потопеното предградие цял ден. Бяха видели какво сториха пиратите на Пийви в рибарските селища по западния бряг, и сега си крещяха на собствения си език и яздеха близо един до друг с вдигнати лъкове. Една стрела със сиво перо се заби в земята до краката на Том и го накара да се дръпне назад.

— Ние сме приятели! — изкрещя отново момчето.

Водачът на групата извади меча си, но друг ездач застана пред него и му изкрещя нещо на езика на острова, а после и на англиш:

— Искам ги живи!

Това беше Ана Фанг. Тя дръпна юздите на коня си, слезе от него и се затича към Том и Хестър. Палтото ѝ плющеше на вятъра като червено знаме. На гърба си носеше меч в дълга кания, а на гръдта ѝ Том забеляза бронзова значка във формата на счупено колело — символа на Лигата на антимобилистите.

— Том! Хестър! — Госпожица Фанг ги прегърна един по един, като през цялото време им се усмихваше с най-прекрасната си усмивка. — Мислех, че сте мъртви! Изпратих Линдстром и Ясмина да ви търсят на сутринта след боя във Въздушен пристан. Намериха балона ви разбит в онези отвратителни тресавища и казаха, че вероятно сте мъртви, погубени. Исках да потърсим телата ви, но „Джени“ беше повредена, а аз бях твърде заета да насочвам града към станцията за ремонт тук… Изрекохме много молитви за вас и принесохме погребални дарове за боговете на небето. Как мислите, дали можем да си ги поискаме обратно?

Том не продума. Гърдите го боляха и едва можеше да диша, камо ли да говори. Въпреки всичко значката на палтото на авиаторката потвърждаваше историята на Пийви — Ана Фанг беше агент на Лигата. Вече не беше толкова очарован от добротата и заразяващия ѝ смях.

Тя извика нещо през рамо на чакащите ездачи и двама от тях слязоха от понитата си и ги поведоха към трупа на Шрайк.

— Налага се да ви оставя за малко — каза авиаторката. — Ще отлетя с „Джени“ на север, за да видя що за дяволско творение освети небето по този начин. Островитяните ще се грижат за вас. Можете ли да яздите?

Том дори не беше виждал кон през живота си, камо ли да се е качвал на такъв, но беше толкова замаян от болката и шока, че дори не успя да се възпротиви, когато го качиха на седлото на едно рунтаво малко пони и го поведоха надолу по хълма. Погледна назад към Хестър, която му се мръщеше, приведена на седлото на друго пони. Няколко ездачи образуваха плътна група около нея и той я изгуби от поглед, докато яздеха по малките и пълни с хора улици на кервансарая, където цели семейства стояха навън пред домовете си, за да гледат северното небе. Между сградите се понесоха прах и боклуци, когато Въздушен пристан застана над тях и започна да изпробва роторите си един по един.

Заведоха го в една малка каменна къща, където му намериха място да седне, и един човек в черна роба и голям бял тюрбан разгледа раните на гърдите му.

— Счупени са! — съобщи весело мъжът. — Аз съм Ибрахим Назгул, лекар. Имаш четири доста смазани ребра!

Том кимна, замаян от болката и шока, но започна да се чувства късметлия, че все още е жив, и се зарадва, че тези хора не са антимобилистките диваци, които очакваше. Доктор Назгул уви бинтове около гърдите му, а съпругата му донесе димяща купичка с овнешка яхния и му помогна, като го хранеше с лъжица. В ъглите на стаята имаше окачени фенери, а на прага на вратата стояха децата на лекаря, които го гледаха с ококорени очи.

— Ти си герой! — обясни Назгул. — Казват, че си се борил с метален джин, който е щял да избие всички ни.

Том премига сънено насреща му. Почти беше забравил за отвратителната малка битка край блатата: подробностите бързо чезнеха като сън. Аз убих Шрайк — помисли си наум. — Така де, вече беше мъртъв, но технически погледнато, все още беше личност. Имаше си надежди, планове и мечти, а аз сложих край на всичко. Не се чувстваше като герой, а като убиец. Чувстваше вина и срам, които не искаха да го напуснат. Главата му се отпусна над купичката с яхния и не усети кога го погълна сънят.

В следващия миг се намираше в друга стая и в меко легло. През прозореца се виждаше прекрасно синьо-бяло небе, а върху стената се беше настанило едно слънчево петно.

— Как се чувстваш, убиецо на преследвачи? — попита един глас. Госпожица Фанг стоеше над него и го гледаше с нежната усмивка на ангел от стара картина.

— Всичко ме боли — отвърна Том.

— Можеш ли да пътуваш? „Джени Ханивър“ чака, а и ми се иска да излетим преди залез-слънце. Може да се нахраниш на борда. Приготвих жаба на фурна, с истинска жаба.

— Къде е Хестър? — попита момчето замаяно.

— О, и тя ще дойде.

Том се изправи до седнало положение и потръпна от острата болка в гърдите си и от спомена за случилото се.

— Не отивам никъде с теб — заяви той.

Авиаторката се засмя, сякаш смяташе, че се шегува, но после осъзна, че не е така, и седна на леглото с обезпокоено изражение на лицето.

— Том? Да не би да съм сторила нещо, което те е разстроило?

— Работиш за Лигата! — отвърна гневно момчето. — Ти си шпионин и с нищо не си по-добра от Валънтайн! Помогна ни само защото се надяваше да ти кажем разни неща за Лондон!

Усмивката на госпожица Фанг изчезна.

— Том — започна нежно тя, — помогнах ви, защото ви харесвам. И ако беше гледал как цялото ти семейство намира смъртта си в робство на борда на един безмилостен град, нямаше ли да искаш да помогнеш на Лигата в борбата ѝ срещу градския дарвинизъм?

Авиаторката посегна към един немирен кичур от косата на Том и той си спомни нещо, което беше забравил — един момент в детството му, в който той беше много болен и майка му седеше така до него. Но значката на Лигата все още беше на гърдите на госпожица Фанг и раната от предателството на Валънтайн не беше зараснала. Нямаше да се остави отново да бъде заблуден от усмивки и мило държание.

— Ти убиваш хора! — каза Том и избута ръката ѝ настрани. — Потопила си Марсилия…

— Ако не го бях сторила, щеше да нападне Стоте острова и да убие и зароби стотици пъти повече хора в сравнение с онези, които потопих с малката си бомба.

— И си удушила… султанката на палавия пират!

— Султанката на Палау Пинанг? — Усмивката ѝ отново се завърна на устните ѝ. — Не съм я удушила! Ама че ужасен слух! Просто ѝ счупих врата. Тя позволяваше на земноводните градове салове да презареждат на острова ѝ, затова трябваше да се отървем от нея.

Том не виждаше нищо смешно в цялата ситуация. Спомни си за хората на Рейланд, струпани на аеропристанището на Стейнс, и уверенията на госпожица Фанг, че са в безсъзнание.

— Може и да не съм по-добра от Валънтайн — продължи тя, — но има една голяма разлика между нас двамата. Той се опита да те убие, а аз искам да останеш жив. Е, ще дойдеш ли с мен?

— Къде? — попита Том подозрително.

— В Шан Гуо — отвърна авиаторката. — Готова съм да се обзаложа, че онова, което освети небето миналата вечер, има нещо общо с каквото там Валънтайн е откраднал от майката на Хестър. Чух, че Лондон се е насочил право към Защитната стена.

Том се изуми. Нима лорд-кметът наистина беше намерил начин да проникне в земите на Лигата? Това беше най-хубавата новина от години! Що се отнасяше до отиването му в Шан Гуо… Шан Гуо беше сърцето на Лигата на антимобилистите и последното място, на което един почтен лондончанин би искал да отиде.

— Няма да сторя нищо, с което да ти помогна да навредиш на Лондон — каза Том. — Той все още е моят дом.

— Разбира се — съгласи се госпожица Фанг. — Но ако Стената бъде нападната, не мислиш ли, че хората зад нея заслужават шанс да се измъкнат? Смятам да ги предупредя за предстоящата опасност. Искам също така Хестър да дойде с мен и да разкаже своята част от историята. А тя ще дойде, ако ти дойдеш.

Том се засмя и бързо осъзна, че смехът му причинява болка.

— Не мисля така! — заяви той. — Хестър ме мрази!

— Глупости — изкикоти се госпожица Фанг. — Тя много те харесва. Нима не прекара цялата нощ да ми разказва колко си мил и колко смело си постъпил, като си убил човека машина?

— Наистина?

Том се изчерви и се изпълни с гордост. Не мислеше, че някога ще успее да свикне с Хестър Шоу и с постоянно менящите ѝ се настроения. Въпреки това беше най-близкото до приятел нещо, което имаше в този огромен и объркващ свят, а и никога нямаше да забрави как умоляваше Шрайк за живота му. Където отидеше тя, трябваше да я последва, дори в дивашките недра на Лигата, дори в Шан Гуо.

— Добре — заяви най-накрая Том. — Ще дойда.

25.

Историците

В Лондон вали силен дъжд от надвисналите, обветрени небеса, вали достатъчно силно, за да отмие снега и да размекне до жълта тиня калта под веригите на града — но не достатъчно, за да угаси огньовете на Панцерщад-Байройт, които все още горят на северозапад като някаква титанична клада.

Магнъс Кроум стои на бруления от вятъра покрив на Инженериума и наблюдава издигащия се дим. Едно момиче чирак държи чадър над главата му. Зад нея чакат шест високи и неподвижни фигури, облечени в черни версии на гумените палта на инженерите. Терористите, които пробиха в Инженериума миналата вечер, все още не са заловени и мерките за сигурност са затегнати. Отсега нататък лорд-кметът няма да ходи никъде без шестимата си телохранители — първата партида преследвачи на доктор Туикс.

Един наблюдателен дирижабъл на Гилдията прелита отгоре и се приземява. Доктор Вамбрейс, шефът на охраната на инженерите, слиза от него и бърза да се присъедини към лорд-кмета. Гуменото му палто плющи силно на вятъра.

— Е, докторе? — пита нетърпелив Кроум. — Какво видя? Успя ли да кацнеш?

Вамбрейс поклаща глава.

— Огньовете продължават да горят над руините. Но се спуснахме максимално близо и направихме снимки. Горните етажи са се стопили и са се срутили към по-долните. Изглежда, всички котли и складове за гориво са експлодирали при първия допир на енергийния ни лъч.

Кроум кима.

— Има ли оцелели?

— Няколко признака на живот между етажите, но иначе…

Очите на шефа на охраната се ококорват зад дебелите му очила. Приличат на златни рибки в аквариум. Отделът му винаги е готов да намира нови и изобретателни начини за убиването на хора. Все още е развълнуван при мисълта за сухите и овъглени фигури по улиците и площадите на Панцерщад-Байройт. Много от тях продължаваха да стоят изправени, превърнати в статуи от МЕДУЗА.

— Имате ли намерение да се върнете и да погълнете руината, лорд-кмете? — пита след малко Вамбрейс. — Огньовете ще изгаснат от само себе си след ден-два.

— Категорично не — сопва се Кроум. — Трябва да продължим към Защитната стена.

— На хората няма да им хареса — предупреждава шефът на охраната. — Получиха победата си, а сега искат да получат и плячката си. Металът и резервните части от тази агломерация…

— Не съм изминал целия този път с Лондон за метал и резервни части — прекъсва го лорд-кметът. Подпира се на парапета на покрива и поглежда на изток. Вече вижда белите върхове на високите планини на хоризонта, които приличат на редица перлени зъби. — Трябва да продължим напред. След няколко дни Защитната стена ще бъде в нашия обхват. Обявил съм обществен празник и прием в Палатата на гилдиите, за да отбележа събитието. Помисли, Вамбрейс! Цял един нов ловен район!

— Но Лигата е известена, че отиваме — предупреждава шефът на охраната. — Ще се опитат да ни спрат.

Очите на Кроум са ясни и студени и гледат напред в бъдещето.

— Валънтайн има своите заповеди — заявява накрая. — Той ще се оправи с Лигата.

* * *

Лондон продължи напред в посока изток, докато пушекът от мъртвата агломерация се издигаше в небето зад тях. Катрин отиде до асансьорната станция, като стъпваше върху мокрите останки от празненствата миналата вечер. Счупени китайски фенери светеха над потреперващите платформи и мъже в червени ливреи от отдела за рециклиране разнасяха наоколо контейнери за отпадъци, събираха изхвърлени парти шапки и подгизнали банери, чиито послания още личаха: Ние ♥ Магнъс Кроум и Да живее Лондон. Куче си играеше с една хартиена гирлянда, но Катрин му извика да спре. Не беше време за игри.

Поне в Музея нямаше банери и хартиени гирлянди. Гилдията на историците, за разлика от останалата част от Лондон, не бързаше да приема толкова бързо новите изобретения на инженерите и МЕДУЗА не беше изключение. В прашните сенки на галериите с експонати беше настъпила тишина, подобаваща за утрото след смъртта на цял един град. Шумовете от улиците навън бяха приглушени, сякаш някакви дебели и меки завеси от време бяха увиснали върху мрака между витрините. Тишината помогна на Катрин да си събере мислите. Когато отиде в кабинета на Чъдли Померой, вече знаеше какво ще му каже.

Все още не беше споделила с него наученото в Инженериума, но историкът видя колко изплашена беше, когато я остави в Клио Хаус предишната вечер. Въобще не се изненада като видя нея и Куче на прага си.

— Господин Померой — прошепна тя. — Трябва да говоря с вас. Бивъс тук ли е? Добре ли е?

— Разбира се — отвърна веднага историкът. — Влизайте!

Бивъс Под я чакаше в малкия кабинет, облицован с тиково дърво. Носеше заета от някого роба на историк. Бледото му чело изглеждаше уязвимо като черупка на яйце на слабата жълтеникава светлина от лампите в Музея. Прииска ѝ се да се затича към него, да го прегърне и да му се извини за кашата, в която го е забъркала, но около него имаше десетина други историци — някои бяха седнали на подлакътниците на фотьойлите и в краищата на бюрото на Померой. Всички я гледаха някак виновно и за миг тя изстина от ужас, че Чъдли, когото тя е смятала за приятел, сега я е предал.

— Не се тревожете — заяви мило Померой. — Щом Под ще бъде гост на Музея, моите колеги историци трябва да се запознаят с него. Никой от нас не е привърженик на лорд-кмета. Всички сме съгласни, че чирак Под може да остане тук колкото е необходимо.

Историците направиха място на Катрин до Бивъс.

— Добре ли си? — попита го тя и се успокои, когато момчето я дари с нервна усмивка.

— Не е зле тук — прошепна той. — Макар че е странно. Всичкото това дърво и стари предмети. Иначе историците са много мили…

Катрин ги огледа. Много от тях познаваше или беше виждала: доктор Аркънгарт, доктор Каруна, професор Пютъртайд, младата госпожица Потс, Норман Нанкароу от „Печат и картини“ и госпожица Плим, която подсмърчаше в носната си кърпичка.

— Тъкмо разговаряхме за унищожението на Панцерщад-Байройт — обясни Померой и бутна чаша с горещо какао в ръцете ѝ. — И за това отвратително устройство МЕДУЗА.

— Всички останали смятат, че е чудесно — заяви горчиво Катрин. — Чух ги да се смеят и да скандират „Добрият стар Кроум“ през половината нощ. Наясно съм, че са облекчени, че не бяхме погълнати, но… Е, не мисля, че взривяването на друг град е повод за радост.

— Истинско бедствие си е! — съгласи се старият доктор Аркънгарт и изви кокалестите си ръце. — Вибрациите на тази подла машина направиха на пух и прах керамиката ми!

— О, стига с твоята керамика, Аркънгарт — сопна се Померой, който виждаше колко разстроена е Катрин. — Какво ще кажеш за Панцерщад-Байройт? Изпепелиха го до основи!

— Това се случи заради тая мания на инженерите по Стара технология! — отговори професор Пютъртайд. — Разполагаме с безброй векове, от които да се учим, а единственото, от което се интересуват, са няколко древни машини!

— Така или иначе, какво толкова са постигнали древните с техните машинарии? — изстена Аркънгарт. — Превърнали са света си в една ужасна бъркотия и след това са се самоунищожили!

Останалите кимнаха печално.

— Имаше много хубав музей в Панцерщад-Байройт — каза доктор Каруна.

— Предполагам, че са разполагали с чудесни картини — съгласи се Нанкароу.

— Уникални експонати на ш-ш-шкафове от 30-ти век! — пропищя госпожица Плим и се разрева на кокалестото рамо на Аркънгарт.

— Моля да извините бедната Мойра, Катрин — прошепна Померой. — Тази сутрин получи ужасни новини. Кроум нареди колекцията ни от мебели да бъде натрошена и използвана за пещите. Горивото не достига, разбираш, в резултат на това ненормално пътуване на изток.

В този момент на Катрин хич не ѝ пукаше за мебели и керамика, но се радваше, че не е единствената в Лондон, която се ужасява от онова, което лорд-кметът е отприщил. Тя си пое дълбоко въздух, след което бързо разказа наученото в Инженериума — за МЕДУЗА и за следващата стъпка във великия план на Кроум: нападението на Защитната стена.

— Но това е ужасно! — зашептяха всички, когато приключи.

— Шан Гуо е велика древна култура, независимо дали става въпрос за Лигата на антимобилистите, или не. Батмунк Гомпа не бива да бъде унищожавана!…

— Помислете за всички онези храмове!

— Керамика!

— Молитвени колела[11]…

— Копринени картини…

— М-м-мебели!

— Помислете за хората! — разгневи се Катрин. — Трябва да направим нещо!

— Да! Да! — съгласиха се всички и погледнаха глуповато към нея. След двайсет години управление на Кроум нямаха представа как да се изправят срещу Гилдията на инженерите.

— Но какво можем да направим? — попита най-накрая Померой.

— Кажете на хората какво се случва! — настоя Катрин. — В момента вие сте изпълняващ длъжността главен историк. Свикайте среща на Съвета! Накарайте ги да разберат колко грешно е всичко това!

Померой поклати глава.

— Няма да ни послушат, госпожице Валънтайн. Чухте ги как ликуваха миналата вечер.

— Това беше заради страха им, че Панцерщад-Байройт ще ни погълне! Когато научат, че плановете на Кроум са да насочи оръжието към друг град…

— Ще започнат да ликуват още по-шумно — въздъхна историкът.

— Заобиколил се е със съюзници от другите гилдии — отбеляза доктор Каруна. — Всички от великите членове на гилдиите вече ги няма — те са мъртви, пенсионирани или арестувани по негова заповед. Дори собствените ни чираци са обезумели по Стара технология като инженерите, особено след като Кроум набута своя човек Валънтайн като главен историк… О, не исках да ви обидя, госпожице Катрин…

— Баща ми не е човек на лорд-кмета — отвърна гневно момичето. — Сигурна съм, че не е! Ако знаеше какво планира Кроум, никога нямаше да му помогне. Вероятно затова го изпрати на тази разузнавателна мисия, за да го разкара от пътя си. Когато татко се прибере у дома и разбере какво се случва, ще направи нещо, за да го спре. Всички знаете, че той намери МЕДУЗА. Ще се ужаси, когато разбере колко много хора ще бъдат убити с нея. Сигурна съм, че няма да одобри подобни действия!

Катрин говореше толкова разгорещено, че някои от историците ѝ повярваха, дори онези като доктор Каруна, която не беше повишена заради поставянето на Валънтайн на поста главен историк на Гилдията на историците от страна на Кроум. Бивъс Под пък я гледаше с блеснали очи. Изпитваше чувство, чието име дори не знаеше — не ги учеха на такива неща в учебните лаборатории. Целият потреперваше заради него.

Първи заговори Померой:

— Надявам се да сте права, госпожице Валънтайн — каза той. — Защото баща ви е единственият човек, който може да се опълчи на лорд-кмета. Налага се да чакаме завръщането му.

— Но…

— Междувременно стигнахме до съгласие, че господин Под трябва да остане тук, за да бъде в безопасност. Може да спи в старата транспортна галерия и да помага на доктор Нанкароу да каталогизира своята колекция. Ако инженерите дойдат да го търсят, ще му намерим скривалище. Не че това е голям удар по Кроум, но ви моля да разберете, Катрин. Ние сме стари и изплашени хора и наистина няма какво повече да направим.

26.

Батмунк Гомпа

Светът се променяше. В това нямаше нищо странно, разбира се. Първото нещо, което един чирак историк научаваше, беше именно това — светът постоянно се променяше, но сега това беше започнало да се случва толкова бързо, че човек можеше да види как се случва. Том погледна надолу от палубата на „Джени Ханивър“ и видя просторните равнини на източните части на Ловния район, осеяни с бързо движещи се малки градчета, принудени да бягат от онова, което беше прорязало северното небе. Опитваха се да се отдалечат колкото може по-далеч от него — доколкото им позволяваха колелата или веригите, — като дори и не си помисляха да се преследват едни други.

— МЕДУЗА — шепнеше си под носа госпожица Фанг и се взираше в далечния дим.

— Какво е МЕДУЗА? — попита Хестър. — Знаеш нещо, нали? Защо са били убити майка ми и баща ми?

— Опасявам се, че не — отвърна авиаторката. — Ще ми се да знаех. Веднъж чух това име. Преди шест години друг агент на Лигата успя да проникне в Лондон, като се престори на член на екипажа на лицензиран дирижабъл. Научи нещо интригуващо, но така и не разбрахме какво. Лигата получи само едно съобщение от него, състоящо се от три думи: Внимавайте с МЕДУЗА. Инженерите го заловиха и убиха.

— Откъде знаеш? — попита Том.

— Защото ни изпратиха главата му — отвърна госпожица Фанг. — С наложен платеж.

Същата вечер авиаторката прелетя с „Джени Ханивър“ над един от спасяващите се градове — порядъчно градче с четири палуби, наречено Перипатетиаполис, което се беше насочило на юг, където да се скрие в планините от другата страна на Казашко море. На аеропристанището там чуха още новини за случилото се с Панцерщад-Байройт.

— Видях го! — каза един от авиаторите. — Бях на повече от сто и петдесет километра от мястото, но го видях. От Горния етаж на Лондон се издигна огнен език и стовари смърт върху всичко, до което се докосна!

— Лондон е изровил нещо от Шейсетминутната война — сподели мнението си един археолог на свободна практика. — Старата Американска империя е била доста откачена към края си. Чувал съм истории за ужасни оръжия: квантови енергийни лъчи, които черпят енергията си от места извън истинската вселена…

— Кой ще посмее да им се опълчи сега, когато Магнъс Кроум разполага със средство да изгори всеки град, отказал да му се подчини? — попита един паникьосан перипатетиаполиски търговец. — „Елате и се оставете да бъдете изядени“, ще ни каже Лондон и ще се наложи да отидем. Това е краят на цивилизацията ни, такава каквато я познаваме! Отново!

От цялата работа беше произлязло едно хубаво нещо — хората в Перипатетиаполис изведнъж много се зарадваха на лондонските пари на Том. Съвсем импулсивно реши да купи един червен копринен шал за Хестър, за да замени изгубения в онази далечна вечер, в която той я преследваше в Търбуха.

— За мен ли е? — изненада се тя, когато ѝ го подари.

Не си спомняше някой да ѝ е правил подарък преди. Не му беше говорила много, откакто напуснаха Черния остров, засрамена от избухването си предишната вечер, но сега му каза:

— Благодаря ти. Май трябва да ти благодаря също и че ми спаси живота. Макар че все още не ми е ясно защо си правиш труда.

— Знам, че не ти се иска да свършиш като преследвач — отвърна Том.

— О, исках — заяви тя. — Нещата щяха да са много по-лесни. Но ти постъпи правилно. — Хестър извърна очи от него засрамена и заби поглед в шала в ръцете си. — Опитвам се да бъда мила. Никой досега не ме е карал да се чувствам харесвана, така както ти. Затова се опитвам да съм мила и усмихната, каквато искаш да бъда, но после виждам отражението си някъде или се сещам за него и всичко се обърква. Започвам да си мисля ужасни неща, крещя ти и желая да те нараня. Съжалявам.

— Всичко е наред — отвърна неловко Том. — Знам. Няма проблем.

Момчето взе шала и внимателно го уви около врата ѝ, но както очакваше, тя веднага го вдигна нагоре, за да скрие устата и носа си. Натъжи се. Беше свикнал с това лице и щеше да му липсва кривата ѝ усмивка.

Отлетяха, преди да съмне, и минаха над верига от стръмни хълмове, които приличаха на намачкана кафява хартия. През целия ден нивото на земята се издигаше все повече и повече и съвсем скоро Том осъзна, че напускат Ловния район. До вечерта „Джени Ханивър“ вече летеше над прекалено каменисти терени, които повечето градове не можеха да прекосят. Прелетяха над гъсти гори от борове и рододендрони и над малки статични села, които се свиваха в своите долчинки; минаха дори над едно бяло селище, разположено на планински връх, от което водеха пътища подобно на спиците на колело — истински пътища, по които се движеха каруци, а на кръстовищата бяха изпънати ярки молитвени флагчета. Наблюдава ги, докато не се изгубиха от поглед. Беше слушал за пътищата в часовете по история, но не беше вярвал, че някога ще види такива.

На следващия ден Ана Фанг подаде на спътниците си по една топка от червена паста.

— Стрит на прах бетелов орех — обясни тя, — смесен със сухи листа от Нова Мая. Помагат при тези големи височини. Но не свиквайте да ги дъвчете, иначе зъбите ви ще станат червени като моите. — Песъчливата паста гъделичкаше устата на Том, но му помогна със замайването и повдигането, които го тормозеха, откакто дирижабълът започна да се издига, а и притъпи болката в счупените му ребра.

Малката сянка на „Джени“ трептеше над високите, покрити със сняг върхове. Пред тях имаше още по-високи била, които приличаха на бели копия, увиснали като миражи над облаците. Отвъд тях се простираше по-масивна верига, а оттатък нея — друга, още по-висока. Том премрежи поглед и се загледа на юг с надеждата да зърне стария Джомолунгма, или Еверест, както са го наричали древните, но във високите Хималаи бушуваха бури и върховете бяха скрити зад гъсти облаци.

Цели три дни летяха през черно-бял свят от сняг, ледници и тъмни скали на млади планини, над които Том и Хестър поемаха управлението, за да може Ана Фанг да подремне в мястото до тях, тъй като се страхуваше да напуска пилотската кабина. Продължаваха да се издигат, докато накрая не прелетяха над ниските склонове на Жан Шан, най-висока измежду новите планини на планетата, чиято покрита със сняг корона стърчеше в безкрайния студ над небето. След нея върховете ставаха по-ниски, бели и прекрасни, понякога дори се забелязваше някоя зелена долина между тях, където огромни стада животни се пръскаха и бягаха при звука от двигателите на дирижабъла. Това бяха Небесните планини, които продължаваха далеч на север и изток и се снижаваха в далечината, за да се превърнат в степ, тайга и непроходими блата.

— Това е Шан Гуо, прочут с конете си — обясни Ана Фанг на Том и Хестър. — Надявах се да се пенсионирам тук, когато работата ми за Лигата приключи. Предполагам, че сега е възможно всичко да бъде изядено от Лондон, крепостите ни да бъдат взривени от МЕДУЗА, а селищата ни да бъдат погълнати — зелените им хълмове разцепени, минералите им заграбени, а конете унищожени, както и останалата част от света.

Том не смяташе, че това е много лоша идея, защото беше напълно естествено самоходните градове да се разпространят по цялото земно кълбо. Не можеше обаче да не харесва госпожица Фанг, ако и да е шпионин на Лигата на антимобилистите, затова се опита да я успокои с думите:

— Колкото и могъща да е МЕДУЗА, на Лондон ще му бъдат необходими години да си проправи път през тези огромни планински вериги.

— Няма да се наложи — отвърна авиаторката. — Погледни.

Том погледна в посочената му посока и забеляза проход в планинската верига пред него — доста широк проход, през който можеше да премине цял град, — препречен от една-единствена преграда, която беше толкова голяма, че на пръв поглед приличаше на поредния планински хребет, само че беше прочутата Защитна стена.

Тя беше като стена от мрак — черна на цвят, много черна, — издигната от огромни блокове от вулканичен камък, бронирана с ръждясалите палуби на градове, дръзнали да се възправят срещу нея, и защитена от стотиците ракетни установки в западната ѝ страна. На покрития със сняг връх, намиращ се на хиляда и двеста метра над дъното на долината, се развяваше и плющеше на вятъра флагът на счупеното колело, а слънцето огряваше укрепените картечни гнезда и стоманените шлемове на войниците на Лигата.

— Само да беше толкова несломима, колкото изглежда — въздъхна авиаторката и започна да снижава „Джени Ханивър“ в спирала.

Една малка летателна машина, малко по-голяма от хвърчило с мотор, дойде да ги пресрещне и тя проведе кратък разговор по радиото с пилота ѝ. Самолетът заобиколи „Джени“ още веднъж ѝ я поведе над Защитната стена. Том погледна широките бойници и лицата на войниците, които зяпаха нагоре — жълти, кафяви, черни, бели, — лица от всяка част на света, където варварските статици продължаваха да се противопоставят на градския дарвинизъм. След миг всичко се скри от поглед и „Джени“ се снижи от източната страна на Стената. Том осъзна, че това е град, вертикален град със стотици тераси, балкони и прозорци, издълбани направо в черната скала, етаж върху етаж от магазини, казарми, къщи с балони и самолети хвърчила в ярки цветове, които се носеха нагоре-надолу като венчелистчета.

— Батмунк Гомпа — съобщи госпожица Фанг. — Градът на вечната сила. Макар че хората, които са го нарекли така, никога не са чували за МЕДУЗА, разбира се.

Всичко беше много красиво. Том, когото бяха учили, че статичните селища са мръсни, мизерни и изостанали места, отиде до прозореца и се загледа през него. Хестър дойде и притисна лице в стъклото, прикрила се зад воала си и изглеждаща почти женствено.

— О! Прилича на скалите на Оук Айлънд, където гнездят морските птици! — извика тя. — Виж! Виж! — долу в основата на Стената блестеше лазурносиньо езеро, по което плаваха лодки за развлечение — Том, ще идем да плуваме. Ще те науча…

„Джени Ханивър“ се приземи на една тераса насред други търговски дирижабли и госпожица Фанг поведе Том и Хестър до един балон, който отново ги издигна във въздуха над паркове и чайни към палата на губернатора — древния манастир, който беше дал името си на Батмунк Гомпа, боядисан в бяло и с много прозорци, изсечен направо в склона на планината в края на Стената. Други балони се бяха насочили към площадката за кацане под градините на палата — те се отличаваха с ярките си цветове на планинската слънчева светлина. В един от клатещите се кошове Том видя капитан Кора, който им махаше.

Срещнаха се на палубата. Младият летец се приземи малко преди тях и притича до балона им, за да прегърне госпожица Фанг и да помогне на приятелите ѝ да слязат от разклатения кош. Той беше долетял дотук от Въздушен пристан на сутринта след атаката на Шрайк и изглеждаше много радостен и изумен да види, че Том и Хестър са живи. Капитанът се обърна към авиаторката:

— Губернаторът и съветниците му чакат с нетърпение доклада ти, Фенг Хуа. До нас стигнаха ужасни слухове за Лондон…

Хубаво беше да видиш приятелско лице в този странен нов град и Том се изравни с Кора, когато мъжът ги поведе по дългите стълби към входа на палата. Спомни си, че беше съзрял спретнат дирижабъл „Ачебе 2100“, привързан на една от долните платформи, и попита:

— Онази машина с волската кожа, която беше акостирала на палубата, твоя ли е?

Кора се засмя от сърце.

— Онзи стар шлеп ли? Не, благодаря на боговете! Моят „Мокеле Мбембе“ е боен дирижабъл, Том. Трябва да знаеш, че всеки съюзник на Лигата снабдява с дирижабъл Северната аерофлота и всички са закотвени там. — Капитанът спря и му посочи нещо. Момчето забеляза блясъка на бронзови врати близо до върха на Стената. — Високите орлови гнезда.

— Ще ви заведем там един ден, Том — обеща госпожица Фанг и ги поведе покрай монасите воини, охраняващите вратата, към лабиринт от студени каменни коридори. — Големите аероразрушители на Лигата са едно от чудесата на небето! Но първо губернатор Кан трябва да чуе историята на Хестър.

* * *

Губернатор Ърмен Кан беше любезен старец, който имаше дълго печално лице с някак овчо изражение. Посрещна ги в личните си покои и ги почерпи с чай и меденки в стая, чиито кръгли прозорци гледаха към езерото Батмунк Нор, проблясващо между фермите чак долу. Хиляди години семейството му се беше грижило за Стената и той направо се замая при новината, че всичките му оръжия и ракети са безполезни.

— Никой град не може да премине Безлюдните територии — продължаваше да повтаря губернаторът, докато стаята се пълнеше с офицери, които искаха да чуят съветите на авиаторката. — Скъпа ми, Фенг Хуа, ако Лондон посмее да ни приближи, ще го унищожим. Влезе ли в обсега ни… бум!

— Точно това се опитвам да ти обясня! — изстреля нетърпелива думите си госпожица Фанг. — Лондон няма нужда да влиза в обсега на оръжията ти. Кроум ще паркира града си на сто и петдесет километра оттук и ще превърне безценната ти Стена в пепел! Вече чу историята на Хестър. Смятам, че машината, която Валънтайн е откраднал от майка ѝ, е била част от древно оръжие, а случилото се с Панцерщад-Байройт доказва, че Гилдията на инженерите е съумяла да го задейства отново.

— Да, да — обади се един артилерийски офицер, — така казваш ти. Но как да повярваме, че Кроум е намерил начин да активира отново нещо, което е било заровено от Шейсетминутната война насам? Вероятно Панцерщад-Байройт е претърпял някакъв странен инцидент.

— Да! — Тази идея много се хареса на губернатор Кан. — Метеорит или изтичане на газ… — Той започна да гали дългата си брада и напомни на Том за един от старите историци в Лондонския музей. — Навярно градът на Кроум дори няма да припари тук… Навярно преследва друга плячка?

Но другите му офицери бяха по-склонни да повярват на доклада на Въздушно цвете.

— Идва право към нас, няма спор — заяви една от тях, авиаторка от Керала, не много по-голяма от Том. — Онзи ден летях с един разузнавателен дирижабъл, Фенг Хуа — обясни тя и погледна изпълнена с обожание госпожица Фанг. — Варварският град беше на по-малко от осемстотин километра и приближава бързо. До утре вечер МЕДУЗА ще бъде в обсег.

— В планините пък е забелязан някакъв черен дирижабъл — добави капитан Кора. — Летателните апарати, изпратени да го свалят, така и не се завърнаха. Смятам, че това е бил „Асансьор до 13-ия етаж“ на Валънтайн, чиято мисия е да шпионира градовете ни, преди Лондон да ги погълне.

Валънтайн! Том изпита странна смесица от гордост и страх при мисълта, че главният историк се намира в самото сърце на Шан Гуо. Хестър, която седеше до него, се напрегна при споменаването на името му. Той я погледна, но тя гледаше покрай него към отворените прозорци с изглед към планините, сякаш очакваше да види прелитащия „Асансьор до 13-ия етаж“.

— Никой град не може да премине Защитната стена — повтори отново губернатор Кан, верен на своите предшественици, но вече не звучеше толкова убедено.

— Трябва да изпратиш аерофлота, губернаторе — настоя госпожица Фанг и се наведе в мястото си. — Бомбардирай Лондон, преди да успее да докара града в обсега на МЕДУЗА. Това е единственият начин.

— Не! — изкрещя Том и стана толкова бързо от мястото си, че столът се катурна зад него. Не можеше да повярва какво беше изрекла авиаторката. — Каза, че идваме тук, за да ги предупредим! Не може да нападнете Лондон! Ще нараните много хора! Невинни! — Мислеше за Катрин; представи си как торпедата на Лигата взривяват Клио Хаус и Музея. — Обеща ми! — изрече със слаб глас той.

— Фенг Хуа не дава обещания на диваци — сопна се момичето от Керала, но госпожица Фанг я накара да замълчи.

— Ще ударим само Търбуха и веригите, Том — обясни тя. — След това Горния етаж, където е МЕДУЗА. Не искаме да нараним невинните, но какво друго можем да направим, ако един варварски град реши да ни заплаши?

— Лондон не е варварски град! — изкрещя момчето. — Вие сте варварите! Защо Лондон да не изяде Батмунк Гомпа, щом се нуждае от това? Щом не ви харесва идеята, да бяхте сложили колела на градовете си, както направиха цивилизованите хора преди много време!

Неколцина от агентите на Лигата му крещяха гневно да замълчи, а момичето от Керала вече беше извадило меча си, но госпожица Фанг ги успокои с няколко думи и се обърна с търпелива усмивка към Том.

— Вероятно ще трябва да излезеш, Томас — каза твърдо тя. — По-късно ще дойда при теб.

Очите на момчето се напълниха с глупави сълзи. Съжаляваше тези хора, разбира се. Виждаше, че не са диваци, и вече въобще не вярваше, че заслужават да бъдат изядени, но не можеше просто да си седи и да слуша как планират да нападнат дома му.

Обърна се към Хестър с надеждата, че ще вземе неговата страна, но тя беше изгубена в собствените си мисли и проследяваше с върховете на пръстите си белезите под червения шал. Чувстваше се виновна и глупава. Виновна, защото беше щастлива с Том във въздуха, а не беше редно да изпитва щастие, докато Валънтайн се разхожда наоколо ненаказан. Глупава, защото, когато ѝ подари шала, започна да се надява, че наистина я харесва, но мисълта за Валънтайн ѝ напомни, че никой никога няма да я харесва, не и по този начин. Когато забеляза, че я гледа, му каза:

— Нека избият всички в Лондон, не ми пука, стига да запазят Валънтайн за мен.

Том ѝ обърна гръб и излезе от голямата стая. Докато вратата се затваряше зад него, чу момичето от Керала да изсъсква през зъби:

— Варварин!

Останал сам, той се затътри към терасата, където чакаха балони таксита, и седна на една каменна пейка. Чувстваше се предаден и си мислеше за нещата, които трябваше да каже на госпожица Фанг, но не се беше сетил навреме за тях. Покривите и терасите на Батмунк Гомпа се простираха под него в сенките на белите върхове на планините. Зачуди се какво ли е да живееш тук и да се събуждаш всяка сутрин с една и съща гледка пред себе си. Дали хората на Защитната стена не копнееха за движение и смяна на обстановката? Как успяваха да заспят, без силните вибрации на градските двигатели да ги приспиват? Дали обичаха това място? Изведнъж се почувства много тъжен, че този оживен, цветен и древен град съвсем скоро можеше да се превърне в отломки под веригите на Лондон.

Искаше да види още. Отиде до най-близкия балон такси и обясни на пилота, че е гост на госпожица Фанг и желае да слезе долу в града. Мъжът се ухили и започна да товари камъни в коша си от една купчина наблизо. Не след дълго Том вече прелиташе край многобройните нива на града, докато не се озоваха над някакъв централен площад, където десетки други таксита кацаха и отлитаха. По цялата Защитна стена имаше стълбища, които водеха до Високите орлови гнезда и до магазините и пазарите на по-долните етажи.

Новините за МЕДУЗА се разпространяваха бързо през Батмунк Гомпа и вече много от магазините и къщите бяха затворени, а собствениците им бяха избягали в градовете на юг. На по-долните нива все още беше пълно с хора и докато слънцето залязваше зад Стената, Том се скиташе по оживените базари и по стръмните пътища стълби. Навсякъде по ъглите на улиците имаше будки с гадатели и олтари на небесните богове, поръсени със сивата пепел от пръчките тамян. Свирепи на вид уйгурски акробати изнасяха представление на централния площад, а накъдето и да погледнеше, виждаше войници и авиатори на Лигата: русокоси гиганти от Шпицберген, синьо-черни воини от Лунните планини, дребни на ръст тъмнокожи хора от статичните градове в Андите и мъже и жени с цвят на огън от твърдините в джунглите на Лаос и Анам.

Том се опита да забрави, че съвсем скоро тези млади мъже и жени щяха да изстрелват ракети по Лондон, и започна да се наслаждава на потока от лица и неразбираемия миш-маш от езици… от време на време чуваше някой да казва „Том!“, „Томаш!“ или „Тао-маш!“, докато го показваха на приятелите си. Историята за битката му с Шрайк се беше разпространила през планините от търговски пост до търговски пост и беше го заварила тук, в Батмунк Гомпа. Нямаше нищо против. Имаше чувството, че говорят за друг Томас, за смел и силен младеж, който разбира какво трябва да се направи и не изпитва никакви съмнения.

Зачуди се дали да не се върне в палата на губернатора, за да намери Хестър, когато забеляза една висока фигура да се изкачва по близкото стълбище. Мъжът беше облечен в раздърпана червена роба, а качулката му беше спусната над лицето. В едната си ръка държеше тояга и през рамото му беше преметнат вързоп. Том вече беше видял десетки подобни скитащи духовници в Батмунк Гомпа — монаси в служба на планинските богове, които пътуваха от град на град през високите проходи. (Горе на площадката за кацане Ана Фанг се беше навела, за да целуне краката на един от тях и да му даде шест бронзови монети с молба да благослови „Джени Ханивър“.) Но този мъж беше различен. Имаше нещо в него, което привлече погледа му и не му даваше мира.

Последва човека с червената роба. Следваше го през пазара за подправки с хилядите му невероятни аромати и надолу по тясната Улица на тъкачите, където стотици кошове висяха от ниски стълбове пред магазините, подобно на увиснали гнезда, и се отъркваха в главата му, когато минаваше под тях. Какво странно имаше в този човек и в дългата му кафява ръка, с която държеше тоягата?

Тогава, под един фенер на централния площад, монахът беше спрян от едно улично момиче, което го помоли да я благослови. В този миг Том зърна брадатото лице под качулката. Познаваше този орлов нос и тези моряшки очи и знаеше, че амулетът, който виси между черните му вежди, всъщност скрива добре познатия знак на Гилдията на историците на Лондон.

Този човек беше Валънтайн!

27.

Доктор Аркънгарт си спомня

Катрин прекарваше много време в Музея през последните няколко дни, докато Лондон пътуваше към планините. Тя стоеше в безопасност в своя мрачен лабиринт, където не чуваше ръмженето на електрическите триони, които изсичаха последните дървета в Съркъл парк, за да захранят двигателите, нито пък ликуващите викове и крясъци на шумните тълпи, които се събираха всеки ден пред публичните наблюдателни екрани, където на малки порции им се разкриваха подробности от великия план на Кроум. Тук дори успя да забрави за охранителите на Гилдията на инженерите, които вече бяха навсякъде — не само обичайните мъже в бели палта, но и някакви нови мълчаливи типове с черни палта и качулки, със сковани движения и слабо зеленикаво сияние зад затъмнените им визьори: Възкресените на доктор Туикс.

Ако трябваше да бъде честна пред себе си, не само тишината и спокойствието я привличаха в Музея. Бивъс също беше там. Постелята му беше разпъната на пода в старата транспортна галерия, под висящите прашни модели на хидроплани и други летящи апарати. Нуждаеше се все повече и повече от компанията му, докато градът се движеше на изток. Харесваше ѝ той да бъде нейната тайна. Харесваха ѝ мекият му глас и странният смях, който като че ли всеки път изпробваше, тъй като не бе имал много поводи да се смее в Дълбокия търбух. Харесваше ѝ начинът, по който я гледаше — тъмните му очи винаги се задържаха на лицето ѝ и специално върху косата ѝ.

— Досега не съм имал приятели с коса — каза ѝ един ден. — В Гилдията ни обработват с химикали, когато станем чираци, и косите ни не растат.

Катрин се замисли за бледия му гладък скалп. Харесваше и него. Отиваше му. Това ли беше влюбването? Нима не беше нещо голямо и невероятно, за което веднага разбираш, а се случваше бавно и на вълни, докато не се събудиш един ден и не разбереш, че си влюбен до уши в някого, в когото въобще не си очаквал, като например един чирак инженер?

Искаше ѝ се баща ѝ да беше тук, за да го попита.

Следобедите Бивъс си обличаше робата на историк, криеше голата си глава под качулката и отиваше долу да помага на доктор Нанкароу, който каталогизираше огромната колекция от картини и скици и ги заснемаше, в случай че лорд-кметът реши да захрани пещите си с тях. Тогава Катрин отиваше в Музея с Куче по петите ѝ и търсеше нещата, които баща ѝ беше намерил. Перални, части от компютри, ръждясалия гръден кош на преследвач. На всички тях имаше етикети, които гласяха: „Откритие на господин Валънтайн, археолог на свободна практика“. Представяше си го как ги вади внимателно от почвата, почиства ги и ги увива в памучен плат, за да ги транспортира до Лондон. Вероятно е сторил същото с частите на МЕДУЗА, когато ги е открил, помисли си момичето. Изрече няколко молитви към Клио, която според нея я чуваше в тези зали, където се пазеше самото време. „Лондон се нуждае от него! Аз се нуждая от него! Моля те, изпрати го жив и здрав у дома по-скоро…“

Но не Клио, а Куче я отведе в секцията по естествена история същата вечер. Той беше забелязал една витрина с препарирани животни в далечния край на коридора и отиде да ги дебне, като ръмжеше тихо. Старият доктор Аркънгарт, който минаваше през галерията на път за дома си, се върна поизнервен, но Кейт се опита да го успокои:

— Всичко е наред, докторе! Куче е напълно безопасен!

Тя коленичи до него и се загледа в акулите и делфините, които се олюляваха над главата ѝ, и към огромното надвиснало туловище на кита, който беше откачен от въжетата си и подпрян на далечната стена, за да не успеят вибрациите да го съборят и разбият.

— Впечатляващ е, нали? — попита доктор Аркънгарт, който винаги беше готов да изнесе лекция. — Син кит. Били са ловени, докато не са изчезнали напълно през първата половина на 21-ви век. Или може да е бил 20-ти, записите не са съвсем ясни. Даже нямаше да знаем как е изглеждал, ако госпожа Шоу не беше открила тези вкаменени кости…

Катрин си мислеше за нещо друго, но името „Шоу“ веднага привлече вниманието ѝ. Витрината, към която сочеше Аркънгарт, съдържаше поредица от кафяви кости и на един от прешлените пишеше: „Кости от син кит, открит от госпожа П. Шоу, археолог на свободна практика“.

Пандора Шоу, спомни си тя името, което беше видяла в каталога на Музея. Не Хестър. Разбира се, че не. Но само за да прекъсне лекцията на Аркънгарт, го попита:

— Познавахте ли я? Пандора Шоу?

— Госпожа Шоу ли? О, да, да — кимна старецът. — Прекрасна жена. Тя беше археологът на Безлюдните територии и приятелка на баща ви. Разбира се, тогава името ѝ беше Рей…

— Пандора Рей? — Катрин знаеше това име. — Тя е била асистентката на татко по време на пътуването му в Америка! Виждала съм нейна снимка в книгата му!

— Точно така — съгласи се Аркънгарт, но се намръщи леко за нахалството да бъде прекъснат. — Археоложка, както вече споменах. Специализираше в Стара технология, разбира се, но ни носеше и други неща, когато намереше такива — като костите на този кит. След това се омъжи за онзи момък Шоу и отиде да живее в един неприятен малък остров в западния океан. Бедното момиче. Истинска трагедия. Истинска ужасна трагедия.

— Умряла е, нали? — попита Катрин.

— Беше убита! — Историкът размърда драматично веждите си. — Преди шест-седем години. Научихме от друг археолог. Била е убита в собствения си дом, заедно със съпруга си. Неприятна работа. Добре ли си, скъпа? Приличаш на човек, който е видял призрак!

Катрин не беше добре. Всички парчета от пъзела се нареждаха бързо в главата ѝ. Пандора Шоу е била убита преди седем години, по същото време, по което баща ѝ намери машината… Пандора, авиаторката, археоложката, жената, която беше отишла с него в Америка, когато намери плановете на МЕДУЗА. А сега се беше появило момиче на име Шоу, което искаше да го убие…

Не ѝ беше лесно да изрече думите, но в крайна сметка попита:

— Имала ли е дете?

— Мисля, че да, май имаше — отвърна старецът. — Да, помня, че веднъж, когато дойде с някаква керамика за моя отдел, госпожа Шоу ми показа снимка. Прекрасни експонати. Декорирана ваза от ерата на Електрическата империя, най-добрата в колекцията…

— Помните ли името ѝ?

— А, да, нека помисля… ЕЕ27190. Мисля, че така беше.

— Не на вазата! На детето!

Нетърпеливият вик на Катрин заеча през галерията и в коридорите отвън. Първоначално доктор Аркънгарт се стресна, но после се обиди.

— Е, вижте, госпожице Валънтайн, няма нужда да крещите! Как да помня името на детето? Беше преди петнайсет-шестнайсет години, а и никога не съм харесвал бебета. Мръсни създания, текат от двата края и нямат никакво уважение към керамиката. Но мисля, че точно това се казваше Хети или Холи…

— Хестър! — изхлипа Катрин, обърна се и побягна.

Бягаше ли, бягаше, а Куче я следваше по петите. Бягаше, без да знае къде отива или защо, тъй като нямаше начин да надбяга ужасната истина. Разбра как баща ѝ се беше докопал до ключа за МЕДУЗА и защо никога не говореше за нея. Най-накрая научи защо бедната Хестър Шоу е искала да го убие.

28.

Странник в Небесните планини

Ръката на Валънтайн рисуваше изтънчени и сложни форми във въздуха над наведената глава на момичето, а лицето ѝ беше спокойно и усмихнато. Тя дори не подозираше, че биваше благославяна от най-заклетия враг на Лигата.

Том наблюдаваше случващото се иззад един олтар на небесната богиня. Очите му бяха разпознали облечения в червената роба монах, а сега и мозъкът му наваксваше с тази информация. Капитан Кора беше казал, че „Асансьорът до 13-ия етаж“ обикаля планините. Вероятно беше спуснал Валънтайн на скалите близо до Батмунк Гомпа и той беше извървял останалата част от пътя пеша, след което се беше промъкнал в града като крадец. Но защо? Каква ли тайна мисия го беше довела дотук?

Том не знаеше как да се чувства. Беше изплашен, разбира се, да стои толкова близо до човека, който се беше опитал да го убие, но в същото време беше впечатлен от дързостта му. Какъв кураж е нужен, за да се промъкнеш в най-голямата твърдина на Лигата, под носовете на лондонските врагове! Това беше точно от онези приключения, за които пишеше Валънтайн в книгите, които момчето четеше и препрочиташе, свито под одеялата в спалното помещение на чираците трета степен, на светлината от факла, след като светлините бъдеха изгасени.

Валънтайн приключи с благословията и продължи по пътя си. За известно време Том го изгуби от поглед сред тълпата от хора на площада, но бързо забеляза червената роба да се изкачва по централното стълбище. Последва го на безопасно разстояние, като минаваше покрай просяци, полицаи и продавачи на топла храна. Никой от тях не подозираше, че мъжът с червената роба може да не е един от онези луди свети хора. Валънтайн беше навел глава и се изкачваше бързо, затова Том не се чувстваше застрашен на двайсет-трийсет крачки зад него. Все още нямаше представа какво трябва да направи. Хестър заслужаваше да научи, че убиецът на родителите ѝ е тук. Дали не трябваше да отиде да я намери? Да ѝ каже? Но от друга страна, Валънтайн навярно изпълняваше някаква важна мисия за Лондон, може би събиране на информация, за да знаят инженерите точно накъде да насочат МЕДУЗА. Ако Хестър го убиеше, Том щеше да предаде целия си град…

Продължи да се изкачва, без да обръща внимание на болката в счупените си ребра. Терасите на Батмунк Гомпа около него бяха осеяни с лампи и фенери, а балоните на такситата светеха отвътре, докато се издигаха и кацаха, като ги правеха да приличат на плуващи около коралов риф странни морски създания. Бавно осъзна, че не желае Валънтайн да успее да завърши мисията си. Лондон не беше по-добър от Тънбридж Уийлс, а това място беше старо и красиво. Нямаше да позволи да бъде разрушено!

— Това е Валънтайн! — развика се Том и хукна нагоре по стълбите, като се опита да предупреди минувачите за опасността.

Но те само го поглеждаха, без да го разбират, и когато най-накрая стигна до облечения в червената роба мъж и свали качулката му, под нея откри облото и изплашено лице на някакъв монах пилигрим, който примигваше насреща му.

Огледа се бързо наоколо и разбра какво се е случило. Валънтайн беше поел по друго стълбище на централния площад, за да го заблуди. Отново хукна да бяга, но този път надолу. Главният историк на Лондон едва се виждаше — приличаше на червено петно, което се изкачва на светлините от фенерите към високите части на града — и към гнездата на големите аероразрушители.

— Това е Валънтайн! — развика се Том, докато сочеше към врага на Лигата, но никой от хората наоколо не говореше англиш.

Някои си помислиха, че е луд, а други се изплашиха, че МЕДУЗА се готви за удар. Целият площад беше обхванат от паника и съвсем скоро се разнесоха предупредителните гонгове, които звучаха от претъпканите тераси на магазини и странноприемници.

Първата му мисъл беше да намери Хестър, но нямаше представа къде да я търси. Насочи се към един балон такси и нареди на пилотката:

— Следвай онзи монах! — Жената обаче само му се усмихна и поклати глава. Не го разбираше. — Фенг Хуа! — изкрещя Том, като се сети за името на Ана Фанг в Лигата.

Пилотката кимна и се усмихна, след което отлетяха. Момчето се опита да се успокои, докато балонът се издигаше нагоре. Щеше да намери госпожица Фанг. Тя щеше да знае какво да правят. Спомни си как му беше поверила „Джени“ по време на полета над планините, и се засрами, че ѝ се опълчи на срещата на съвета.

Очакваше таксито да го отведе до палата на губернатора, но вместо това кацна близо до терасата, на която беше оставен „Джени Ханивър“. Пилотката посочи една странноприемница в долната част на терасата, която приличаше на гнездо на лястовица.

— Фенг Хуа! — каза жената. — Фенг Хуа!

За един миг Том се паникьоса, че са го довели до странноприемница, която носи името на госпожица Фанг, но на един от многото балкони на заведението забеляза кървавочервеното ѝ палто. Даде всичките си пари на пилотката, изкрещя ѝ: „Задръж рестото!“ и я остави да се пули срещу непознатите ликове на Куърк и Кроум.

Госпожица Фанг седеше на една маса на балкона, заедно с капитан Кора и неумолимото младо момиче от Керала, което се разгневи от изблика му от по-рано. Пиеха чай и бяха увлечени в разговора си, но всички скочиха на крака, когато Том връхлетя при тях.

— Къде е Хестър? — попита задъхан той.

— Долу на площадките за кацане. Пак е в едно от нейните настроения — обясни госпожица Фанг. — Защо?

— Валънтайн! — съумя да изрече името. — Тук е! Дегизиран е като монах!

Музикантите в странноприемницата спряха да свирят, когато чуха звуците от гонговете за тревога в долната част на града да се носят през отворените прозорци.

— Валънтайн, тук? — учуди се презрително момичето от Керала. — Нелепа лъжа! Варваринът си мисли, че може да ни изплаши!

— Мълчи, Сатя! — Госпожица Фанг се пресегна и хвана Том за ръката. — Сам ли е?

Момчето бързо ѝ разказа какво беше видяло. Авиаторката изсъска през стиснатите си зъби.

— Дошъл е за аерофлота ни! Иска да ни парализира!

— Един човек не може да унищожи аерофлота ни! — възпротиви се Кора и се усмихна.

— Не си виждал как действа Валънтайн! — обясни госпожица Фанг. Вече беше станала на крака и се вълнуваше при мисълта, че ще кръстоса меч с най-великия агент на Лондон. — Сатя, върви да уведомиш охраната. Кажи им че Високите орлови гнезда са в опасност. — Обърна се към Том. — Благодаря ти, че ни предупреди — каза му нежно тя, сякаш разбираше агонизиращото решение, което беше взел.

— Трябва да кажа на Хестър! — заяви момчето.

— Не го прави за нищо на света! — отвърна авиаторката. — Тя или ще намери смъртта си, или ще убие Валънтайн, а на мен ми трябва жив, за да мога да го разпитам. Стой тук, докато всичко не приключи.

Госпожица Фанг го дари с една последна свирепа усмивка и изчезна надолу по стълбите на завладяната от паника странноприемница, с Кора по петите си. Изглеждаше неумолима, опасна и много красива. Том усети, че е споходен от същата силна любов към нея, която изпитваха Кора, момичето от Керала и останалата част от Лигата.

Помисли за Хестър и какво щеше да каже, когато научи, че е видял Валънтайн и дори не ѝ е казал.

— Велики Куърк! — изкрещя накрая той. — Ще я намеря!

Сатя само го изгледа. Погледът ѝ вече не беше неприветлив. Момичето изглеждаше изплашено и много младо. Том побягна към стълбите и ѝ извика:

— Чу какво каза госпожица Фанг! Вдигай тревога!

Той бързо стигна до площадката за кацане, където се намираше „Джени Ханивър“.

— Хестър! Хестър! — закрещя с пълно гърло и тя се появи.

Докато вървеше към него под светлините на лампите, придърпваше червения шал около лицето си. Разказа ѝ всичко и момичето прие новините със студено и мълчаливо, намръщено изражение, каквото очакваше. След това беше неин ред да се затича и Том я последва по безкрайните стълби.

Стената имаше свой собствен климат. Когато двамата достигнаха върха, въздухът стана рядък и студен и големи снежинки погалиха лицата им като крилете на пеперуда. Видяха светлина от фенер на широката платформа пред тях, където един газов танкер тъкмо отлиташе от Високите орлови гнезда, освободен от товара си. От Стената се надигна огромен огнен пламък, последван от друг и от трети — сякаш не дирижабли, а дракони бяха приземени тук. Обгърнат от взрива, балонът на танкера експлодира и около него разцъфнаха бели парашути, когато започна да пада. Хестър спря за миг и погледна назад. Пламъците се отразиха в единственото ѝ око.

— Валънтайн го направи! Закъсняхме! Той унищожи аерофлотата им!

Затичаха се отново. Том изпитваше ужасна болка в ребрата при всяко вдишване, тъй като студеният въздух изгаряше гърлото му, но следваше плътно Хестър по петите и газеше през снега на тясната пътека до платформата отвън гнездата. Бронзовите порти бяха отворени и оттам излизаха множество мъже, като прикриваха лицата си, за да ги предпазят от горещината на експлозията вътре. Някои от тях помагаха на свои ранени другари. Близо до главната порта забеляза, че двама от наземния екип са се притекли на помощ на Кора.

Авиаторът вдигна поглед към тичащите към него Том и Хестър.

— Валънтайн! — простена той. — Измамил е охранителите, като им е казал, че иска да благослови дирижаблите ни. Тъкмо поставяше експлозивите си, когато двамата с Ана пристигнахме. О, Том, не е за вярване, че дори варварин ще постъпи по този начин! Не бяхме подготвени! Цялата ни аерофлота… Бедният ми „Мокеле Мбембе“… — Капитанът млъкна и изкашля кръв. Мечът на Валънтайн беше пронизал дроба му.

— Къде е госпожица Фанг? — попита момчето.

Кора поклати глава. Не знаеше. Хестър вече се беше насочила към изгарящата жега, която идваше от хангарите, и не обръщаше внимание на мъжете, които ѝ викаха да се върне. Том се затича след нея.

Имаше чувството, че се е насочил към пещ. Както изглеждаше, беше навлязъл в огромна пещера с по-малки пещери в нея, в които са били разположени хангарите с военните дирижабли на Лигата. Явно Валънтайн се беше придвижвал бързо от един летателен апарат на друг и бе поставял фосфорни бомби. Сега единствено разкъсаните им туловища се виждаха насред белите пламъци.

— Хестър! — провикна се Том, но гласът му се изгуби насред рева на огъня.

Видя я недалеч пред себе си — бързаше към един тесен тунел, който водеше по-надълбоко в Стената. Няма да я последвам там! — помисли си той. — Щом иска да бъде хваната в капан и опечена, нейна си работа… Обърна се към безопасната платформа, но мунициите в гондолите на горящите дирижабли се подпалиха и изведнъж навсякъде се разхвърчаха ракети и куршуми, които се забиваха в каменните стени и виеха във въздуха около него. Тунелът беше по-близо от главния вход и Том се насочи натам, като през цялото време изричаше молитви към всички богове, за които се сетеше.

Отнякъде пред него влизаше свеж въздух и това го накара да осъзнае, че този проход води към едно от картечните гнезда в западната страна на Стената.

— Хестър? — провикна се Том.

Отговори му само ехото, примесено с ехтящия рев на огньовете в хангара. Продължи напред. На разклонението в тунела лежеше свита фигура — млад авиатор, посечен от меча на Валънтайн. Том изпусна дълга въздишка на облекчение, че тялото не е на Хестър или на госпожица Фанг, а след това изпита вина, защото все пак бедният човечец беше мъртъв.

Разгледа разклоняващия се тунел. По кое от разклоненията трябваше да тръгне?

— Хестър? — изкрещя нервно той.

Ехо. Един куршум от хангара профуча покрай него и се вряза в камъка над главата му. Том направи бързо своя избор, приведе се и пое по дясното разклонение.

Сблъска се с някакъв нов звук, който се приближаваше все повече и ставаше все по-остър от приглушения рев на огньовете. Този звук беше като птича песен — звънливите сблъсъци на метал в метал. Том се спусна по едно хлъзгаво стълбище, видя светлина пред себе си и се затича към нея. Озова се на студа и сипещия се сняг, където върху широка платформа една ракетна установка беше насочена на запад. Пламъците танцуваха в метален мангал и осветяваха древните бойници, проснатите тела на ракетния разчет и свирепия блясък на мечовете на Валънтайн и госпожица Фанг, които се сражаваха напред-назад в разорания сняг.

Том приклекна в сенките на отвора на тунела, хвана се за болящите го ребра и се загледа. Валънтайн се биеше великолепно. Той беше разкъсал монашеската си роба и отдолу беше останал по бяла риза, черни панталони и високи черни ботуши. Парираше, нанасяше удари и се навеждаше грациозно под ударите на авиаторката… но момчето виждаше, че си е намерил достоен противник. Госпожица Фанг държеше дългия си меч с две ръце и го изтласкваше към ракетната установка и към телата на мъжете, които беше убил, като предвиждаше всеки негов удар, залъгваше го, извиваше се и скачаше във въздуха, за да не съсече краката ѝ, докато накрая не изби меча от ръката му. Валънтайн падна на колене, за да го вдигне, но острието на авиаторката вече беше опряно във врата му и Том забеляза, че една тъмна вадичка кръв потече надолу и изцапа яката на ризата му.

— Много добре! — каза главният историк и се усмихна с онази усмивка, която момчето помнеше от нощта в Търбуха — мила, доволна и напълно искрена. — Много добре, Фенг Хуа!

— Мълчи! — нареди му тя. — Това не е игра…

Валънтайн се засмя.

— Точно обратното, мила моя Въздушно цвете, това е най-великата игра от всички и като че ли моят отбор печели. Не забеляза ли, че аерофлотата ви гори? Трябваше да организирате по-строга охрана. Предполагам, че тъй като в продължение на хиляди години Лигата е правила необезпокоявана каквото си иска, смятате, че може да лежите на стари лаври. Но светът се променя…

Печели време, помисли си Том, макар да не разбираше защо. Валънтайн беше приклещен на тази платформа, невъоръжен, без никакъв шанс да избяга. Какво целеше с това дразнене? Зачуди се дали да не отиде да вдигне падналия меч и да застане до госпожица Фанг, докато пристигне помощта, но имаше нещо толкова могъщо и опасно във Валънтайн, дори в падението му, че не смееше да се покаже. Ослуша се с надеждата да чуе прииждащи в тунела войници и се зачуди какво ли се е случило с Хестър. Единственото, което чуваше обаче, бяха далечните гонгове на обявената тревога, огнените камбани от другата страна на Стената и закачливия и подигравателен глас на Валънтайн.

— Трябва да дойдеш да работиш за Лондон, скъпа. В крайна сметка утре по това време Защитната стена ще е само пепел. Ще имаш нужда от нов работодател. С твоята Лига е свършено…

Някъде отгоре изригна светлина — силният лъч на прожектор на дирижабъл, който блесна в снега. Авиаторката отстъпи заслепена назад, а Валънтайн скочи на крака, сграбчи меча си и придърпа жената към себе си, като я прониза с него. За момент двамата се олюляха като пияни танцьори в края на празненство. Бяха достатъчно близо до скривалището на Том, за да може да види излязлото през врата на госпожица Фанг острие и да чуе отчаяния ѝ и задавен шепот:

— Хестър Шоу ще те намери. Ще те намери и ще…

Валънтайн завъртя меча си, извади го и остави тялото ѝ да падне на земята. Обърна се и скочи върху установката, за да бъде осветен от прожектора на „Асансьор до 13-ия етаж“.

29.

На път за дома

Черният дирижабъл се носеше тихомълком по вятъра към мястото на срещата, докато защитниците на Батмунк Гомпа се опитваха да потушат огньовете и експлозиите. Двигателите му оживяха и заглушиха ужасения вик на Том.

Валънтайн тръгна по дулото на ракетната установка като атлет по въже, скочи във въздуха като орел и увисна за миг, преди ръцете му да намерят въжената стълба, която Пюси и Генч му бяха спуснали. Главният историк се покатери по нея до гондолата.

Том побягна напред и изведнъж беше погълнат от пълен мрак, когато прожекторът изгасна. От по-високите установки полетяха ракети, които се целеха в дебелата кожа на балона на „Асансьора“. Една от тях счупи някакво стъкло в гондолата, но черният дирижабъл вече се отдалечаваше бързо от Стената. Вълната, която витлата му създаваха, се блъсна в лицето на Том, който беше коленичил до Ана Фанг и я тресеше с надеждата, че може да я събуди.

— Не е честно! — хлипаше той. — Валънтайн изчака, докато не те заслепиха! Ти го победи!

Авиаторката не отвърна нищо, а очите ѝ, безжизнени като сухи камъчета, гледаха някъде встрани с израз на глупава изненада.

Том седна до нея в почервенелия от кръв сняг и се опита да помисли. Вероятно трябваше да се махне от Батмунк Гомпа, да се разкара колкото може по-бързо оттук, преди Лондон да е дошъл, но самата мисъл да потегли отново на път го изтощаваше. Писна му да бъде запращан в различните краища на света заради нечии чужди планове. В него започна да се надига изпепеляващ гняв при мисълта за Валънтайн, който щеше да се прибере у дома като герой. Валънтайн беше в дъното на всичко това! Валънтайн опропасти живота му и този на Хестър и сложи край на много други. Валънтайн беше дал на Гилдията на инженерите МЕДУЗА. Хестър беше права — трябваше да я остави да го убие, когато ѝ се отвори тази възможност…

Разнесе се някакъв шум в другия край на платформата. Том вдигна поглед и видя да се стоварва черна маса от оплетени ръце, крака и палто, които се разплетоха като голям паяк, паднал от тавана. Това беше Хестър, която беше поела по погрешното разклонение, докато е преследвала Валънтайн, и се беше озовала в наблюдателен бункер високо горе. Сега беше тук, пролазила по десет метра заснежена стена и паднала през последните три. Окото ѝ се спря за момент върху мъртвата авиаторка, след което тя се обърна, отиде до установката и се взря в мрака и танцуващия сняг.

— Това трябваше да бъда аз — чу я да казва Том. — Поне щях да го повлека със себе си.

Момчето я погледна. Почувства се ужасно и се разтрепери от гнева и мъката, които бушуваха вътре в него. Знаеше, че и Хестър се чувства така, че се беше чувствала така, откакто Валънтайн е убил родителите ѝ. Чувството беше изключително неприятно и можеше да се сети само за един начин, по който да го излекува.

Затърси под яката на палтото на Ана, намери ключа на каишката и го откъсна. Изправи се, отиде при Хестър и я прегърна. Имаше чувството, че прегръща статуя — беше толкова твърда и напрегната, но трябваше да се хване за нещо, затова я притисна силно. Над главите им продължаваха да трещят оръжия с вялата надежда да уцелят „Асансьор до 13-ия етаж“. Том допря лице до ухото на Хестър и извика, за да може да надвика шума:

— Хайде да се прибираме у дома!

Тя го погледна объркана и малко раздразнена.

— Ти да не откачи?

— Не разбираш ли? — провикна се отново момчето и се засмя на шантавата идея, която току-що изникна в главата му. — Някой трябва да го накара да си плати! Ти беше права: не трябваше да те спирам преди, но се радвам, че го сторих, защото полицията в Търбуха щеше да те убие и така никога нямаше да се срещнем. Сега мога да ти помогна да стигнеш до него и след това да се измъкнеш. Връщаме се в Лондон! Сега! Заедно!

— Наистина си откачил — отвърна Хестър, но тръгна с него и му помогна да намери обратния път през Защитната стена, докато войниците бягаха изплашени покрай тях, целите в сажди и много закъснели. Когато стигнаха до телата на мъртвите на ракетната платформа, нададоха жален вопъл.

Нощното небе над Батмунк Гомпа беше изпълнено от пушек и парцали от опърлени балони. Във Високите орлови гнезда още горяха огньове, а пътищата в долината бяха осеяни от съзвездия от слаби светлини — фенерите на бегълците, които бягаха в планините като пробила стената вода от язовир. След като аерофлотата беше унищожена, Защитната стена щеше да падне лесно, затова хората търсеха спасение и се изнасяха колкото може по-бързо пеша, на мулета, с каруци и с товарни балони.

От площадката за кацане долу се издигаха дирижабли в задименото небе и потегляха на юг. Момичето от Керала, Сатя, се опитваше да спре няколко паникьосани войници.

— Останете и удръжте Стената! Южната аерофлота ще ни подкрепи! Ще пристигнат за по-малко от седмица! — Но всички бяха наясно, че Батмунк Гомпа дотогава щеше да бъде унищожен и Лондон щеше да продължи на юг, към сърцето на Лигата. — Останете и удръжте Стената! — продължаваше да се моли тя, но дирижаблите не спираха да излитат около нея и да излитат.

„Джени Ханивър“ си стоеше привързана на мястото, мълчалива и мрачна. Ключът, който Том беше взел от Ана Фанг, влезе без проблем в ключалката. Момчето отиде в пилотската кабина и погледна контролното табло. Имаше много повече копчета и ръчки, отколкото си спомняше.

— Сигурен ли си, че можем да го направим? — попита нежно Хестър.

— Разбира се — отвърна той.

Изпробва няколко превключвателя. Люкът се отвори отново, светлините в кабината се задействаха, кафе машината издаде някакъв звук, който приличаше на прочистващо гърлото си любезно куче, а една малка надуваема лодка падна от тавана и го удари по главата.

— Съвсем ли си сигурен? — попита го отново момичето и му помогна да стане.

Том кимна.

— Когато бях малък, правех модели на дирижабли, така че разбирам принципа им на работа. А и госпожица Фанг ми показа как да го управлявам, когато бяхме в планините… Просто ми се иска да беше сложила надписи на англиш под всичко.

Той помисли за момент, след което дръпна друг лост и този път двигателите оживяха. Хората на площадката за кацане се обърнаха към тях и някой направи знак против злото. Бяха чули за смъртта на Фенг Хуа и се чудеха дали неспокойният ѝ дух не се беше качил на борда на „Джени Ханивър“. Сатя забеляза Том и Хестър до управлението и хукна към тях.

Изплашен, че ще се опита да ги спре, момчето потърси лоста, който задвижваше гнездата на двигателите. Лагерите изскърцаха, когато заеха позиция за отлитане. Том се засмя, възрадван колко отзивчиво реагираше дирижабълът на допира на ръцете му до контролните лостове. Чу добре познатото скрибуцане на газовите клапани някъде отгоре и дрънченето на акостиращите скоби, които се освобождаваха. Хората махаха и крещяха, а Сатя дори извади оръжие, но в последния момент капитан Кора се появи на площадката, закуцука с помощта на член от екипажа си към нея и внимателно ѝ го отне. Вдигна поглед към Том и помаха с ръка, за да му пожелае късмет, и изненадващият розов цвят на дланта и върховете на пръстите му се запечата в съзнанието на момчето, докато дирижабълът се олюляваше несигурно в небето и се издигаше през пушека от Високите орлови гнезда. Погледна за последно Батмунк Гомпа, след което прелетяха над Защитната стена и насочиха носа на „Джени Ханивър“ на запад.

Прибираше се у дома.

30.

Посрещане на герой

Облаците, които изсипаха снега си над Батмунк Гомпа, се носеха на запад, за да отнесат още толкова дъжд и на Лондон. Все още валеше, когато „Асансьорът до 13-ия етаж“ стигна дома си през ранния следобед на следващия ден. Не се бяха събрали тълпи, които да го приветстват. Подгизналите морави на Съркъл парк бяха пусти, освен неколцината работници от отдела за рециклиране, които изсичаха последните дървета. Гилдията на инженерите беше предупредена за завръщането на Валънтайн и докато големият дирижабъл кацаше под съпровода на пристанищните светлини, излязоха на площадката. Дъждът падаше върху голите им глави, а палтата им създаваха мокри отражения.

Катрин наблюдаваше от прозореца на стаята си как наземният екип закотви дирижабъла и развълнуваните инженери се приближиха до него. Люковете в гондолата се отвориха. Магнъс Кроум тръгна напред, а един от служителите държеше гумен чадър над главата му. Баща ѝ се появи на подвижния мост. Разпозна го веднага, дори от това разстояние, по височината, уверената му походка и начина, по който всесезонната му пелерина се развяваше и плющеше на усилващия се вятър.

Само при вида му сърцето ѝ се сви. Изпълни се с тъга и гняв. Помнеше как се надяваше да бъде първата, която ще го посрещне, когато се върне в града. Сега не беше сигурна дали въобще би могла да му проговори.

През мокрото стъкло видя, че баща ѝ разговаря с Кроум, кима и се смее. Гора от бели палта го скри от погледа ѝ за момент и когато го забеляза отново, той се беше отдръпнал от лорд-кмета и вървеше бързо през подгизналите морави към Клио Хаус. Вероятно се чудеше защо не беше дошла да го посрещне на пристанището.

Катрин се паникьоса за момент. Прииска ѝ се да се скрие, но Куче беше с нея и ѝ даваше силата, от която имаше нужда. Затвори капаците от черупки на костенурки и зачака, докато не чу стъпките на баща си на стълбите и почукването му на вратата.

— Кейт? — разнесе се приглушеният му глас. — Кейт, вътре ли си? Искам да ти разкажа всичките си приключения! Тъкмо се връщам от снеговете на Шан Гуо и разполагам с цял набор от истории! Кейт? Добре ли си?

Катрин отвори едва вратата. Баща ѝ стоеше отвън, целият подгизнал от дъжда. Усмивката му помръкна, когато видя посърналото ѝ от сълзите и недоспиването лице.

— Кейт, всичко е наред! Върнах се!

— Знам — отвърна тя. — И нищо не е наред. Ще ми се да беше умрял в планините.

— Какво?

— Научих всичко за теб. Разбрах какво си сторил на Хестър Шоу.

Катрин го пусна в стаята, затвори вратата и изкрещя остро на Куче, когато се спусна да го посрещне. Помещението беше тъмно заради спуснатите капаци, но въпреки това видя, че баща ѝ гледа купчината с книги върху масата в ъгъла, а после погледна и нея. На врата му имаше прясна рана, която беше изцапала ризата му с кръв. Тя омота пръст около един кичур коса и се опита да не се разплаче отново.

Валънтайн седна на неоправеното легло. Последното обещание на Ана Фанг кънтеше в главата му през целия път от Батмунк Гомпа: Хестър Шоу ще те намери. Да чуе същото име тук от устата на дъщеря си беше като кама в сърцето.

— О, няма нужда да се тревожиш — каза горчиво Катрин. — Никой друг не знае. Сама научих името на момичето. А доктор Аркънгарт ми разказа как е била убита Пандора Шоу. Вече знаех, че се е случило преди седем години, по времето, когато се върна от онази експедиция, която много зарадва лорд-кмета. Просто събрах две и две…

Момичето сви рамене. Следата беше лесна за намиране, когато си събрал всички улики. Взе една книга, която четеше, и му я показа. „Приключения из един мъртъв континент“ — собственият му разказ за пътуването му до Америка. Катрин посочи едно лице на груповата снимка от експедицията: една авиаторка, която стоеше до него и се усмихваше.

— В началото не се сетих — обясни тя, — защото името ѝ беше друго. Собственоръчно ли я уби? Или накара Пюси и Генч да го сторят?

Валънтайн наведе глава разгневен, отчаян, засрамен. Катрин безнадеждно се надяваше да греши, искаше баща ѝ да отрече и да ѝ даде доказателство, че не е убиецът на семейство Шоу, но когато го видя с наведена глава, веднага разбра, че няма как да я обори и че всичко е истина.

— Трябва да разбереш, Кейт — отвърна той, — че го направих за теб…

— За мен?

Валънтайн най-накрая вдигна поглед, но не я погледна. Загледа се в стената и обясни:

— Исках да имаш всичко. Исках да растеш като дама, а не като боклучар в Безлюдните територии, какъвто бях аз. Трябваше да намеря нещо, което Кроум желае. Пандора ми беше стара приятелка от пътуването до Америка, както ти сама спомена. И да, тя беше с мен, когато намерих плановете и кодовете за достъп на МЕДУЗА. Дори не сме си представяли, че това нещо ще може да се реконструира. По-късно пътищата ни с Пандора се разделиха — тя стана антимобилист, омъжи се за някакъв глупав фермер и се установи на място, наречено Оук Айлънд. Не знаех, че продължава да се занимава с МЕДУЗА. Вероятно е ходила още веднъж до Америка, този път сама, и е разбрала как да проникне в друга част на същия подземен комплекс, която бяхме пропуснали по време на първите разкопки. Там намерила…

— Компютърен мозък — прекъсна го нетърпелива Катрин. — Ключът към МЕДУЗА.

— Да — измърмори Валънтайн, изумен колко много е узнала дъщеря му. — Изпрати ми писмо, за да ми каже, че е у нея. Знаеше, че е безполезен без плановете и кодовете, които бяха в Лондон. Решила, че можем да ги продадем и да си поделим парите. Бях наясно, че ако осигуря подобно чудо на Кроум, той ще ме направи богат и така ще мога да ти осигуря добро бъдеще!

— Затова я уби — отбеляза Катрин.

— Пандора нямаше да се съгласи да продаде МЕДУЗА на Кроум — обясни баща ѝ. — Тя беше антимобилист, както ти казах. Искаше Лигата да я получи. Трябваше да я убия, Кейт.

— Ами Хестър? — попита го тя разстроена. — Защо си я наранил?

— Не исках — отвърна жално Валънтайн. — Вероятно се събуди заради спора ни с майка ѝ. Беше красиво момиченце, на твоята възраст. Толкова много приличаше на теб, че би могла да ти е сестра. Възможно е наистина да е такава. Двамата с Пандора бяхме много близки по едно време.

— Моя сестра? — простена Катрин. — Твоя дъщеря!

— Когато вдигнах поглед от мъртвото тяло на майка ѝ и я видях да ме гледа… Трябваше да я накарам да замлъкне завинаги. Ударих я жестоко и я обезобразих. Помислих си, че е мъртва, но нямах сили да проверя. Тя успя да избяга на една лодка. Смятах, че се е удавила, докато не се опита да ме намушка онази нощ в Търбуха.

— А Том… — започна Катрин. — Той научи името ѝ и затова се наложи да го убиеш, защото, ако беше споменал пред историците, истината можеше да излезе наяве.

Валънтайн я погледна безпомощен.

— Не разбираш, Кейт. Ако хората разберат коя е тя и какво съм сторил, дори Кроум нямаше да е способен да ме защити. Щях да съм свършен, и ти заедно с мен.

— Но Кроум знае, нали? — попита дъщеря му. — Затова си му толкова верен. Като куче си му ти, докато ти плаща и те оставя да си въобразяваш, че чуждестранната ти дъщеря е дама от Хай Лондон.

Дъждът капеше по прозорците и цялата стая потреперваше, докато Лондон се движеше по подгизналата земя. Куче лежеше с отпусната върху лапите си глава, а погледът му се местеше от стопанката му към Валънтайн и обратно. Досега не ги беше виждал да се карат и това никак не му харесваше.

— Смятах, че си чудесен — каза Катрин. — Смятах, че си най-добрият и най-мъдър човек в целия свят. Но не си такъв. Дори не си много умен, нали? Не се ли сети за какво Кроум ще използва машината?

Валънтайн я погледна косо.

— Разбира се, че се сетих! В нашия свят градовете ядат градове, Кейт. Съжалявам, че Панцерщад-Байройт беше унищожен, разбира се, но Защитната стена трябва да бъде съборена, ако искаме Лондон да оцелее. Нуждаем се от нов ловен район.

— Но там живеят хора! — изпищя Катрин.

— Само антимобилисти, Кейт, и повечето от тях вероятно ще се измъкнат.

— Те ще ни спрат. Разполагат с дирижабли…

— Не. — Въпреки всичко Валънтайн се усмихна. Беше горд със себе си. — Защо, мислиш, Кроум ме изпрати на изток? Северната флота на Лигата е само пепел. Тази вечер МЕДУЗА ще ни проправи път през прословутата им Стена. — Той се изправи и се пресегна към Катрин с усмивка на лице, сякаш победата, която беше осигурил, щеше да оправи всичко сторено от него. — Кроум сподели с мен, че стрелбата е насрочена за девет часа. Преди това ще има прием в Палатата на гилдиите — вино, хапване и зората на една нова ера. Ще дойдеш ли с мен, Кейт? Искам да си до…

Последната ѝ надежда, че баща ѝ не знае за безумния план на Кроум, също се стопи.

— Глупак такъв! — изпищя тя. — Не разбираш ли, че онова, което лорд-кметът смята да направи, е грешно! Трябва да го спреш! Трябва да се отървеш от тази негова ужасна машина!

— Но така Лондон ще бъде беззащитен в центъра на Ловния район — отбеляза Валънтайн.

— Е, и? Ще се наложи да продължим с настоящия си начин на живот — ще преследваме и ще се храним — и ако срещнем по-голям град и бъдем изядени от него… е, дори това е по-добре, отколкото да се превърнем в убийци!

Катрин не издържаше да стои и секунда повече с баща си в една стая. Тя побягна и той не се опита да я спре, нито дори да я повика обратно. Просто не помръдваше от мястото си, блед и смаян. Катрин напусна къщата и продължи да бяга и да плаче през подгизналия от дъжда парк с Куче по петите ѝ, докато целият Хай Лондон не застана между нея и баща ѝ. Трябва да направя нещо! — беше единственото, за което можеше да мисли. — Трябва да спра МЕДУЗА…

Насочи се към асансьорната станция, когато наблюдателните екрани в цял Лондон започнаха да излъчват добрите новини за завръщането на Валънтайн.

31.

Подслушвачът

Лондон набра скорост към планините. Полустатични градове, които се бяха крили от години на тези високи степи, бяха извадени от унеса си от приближаването му и се опитаха да се измъкнат, като оставяха след себе си зелени петна от ферми, някога представлявали цяло статично предградие. Лондон не обърна внимание на никой от тях. Целият град вече знаеше какъв е планът на лорд-кмета. Въпреки студа хората се бяха събрали на предните наблюдателни палуби и гледаха през телескопи към Шан Гуо, нетърпеливи да зърнат за първи път легендарната Стена.

— Съвсем скоро! — казваха си едни на други.

— Тази вечер!

— Цял нов ловен район!

* * *

Повечето хора в Музея вече бяха свикнали с Катрин и Куче и никой не ѝ обърна особено внимание, когато прелетя през долните галерии с белия вълк по петите ѝ. Малцина забелязаха френетичния поглед в очите ѝ и сълзите на лицето ѝ, но преди да успеят да я попитат какво не е наред, или да ѝ предложат кърпичка, тя вече ги беше отминала. Почти тичаше към кабинета на господин Нанкароу.

Там я посрещнаха миризмата на терпентин и вездесъщият мирис на тютюна от лулата на историка, но нито той беше там, нито Бивъс Под. Катрин хукна обратно по коридора, където един дебел чирак трета степен бършеше пода.

— Господин Нанкароу е в складовите помещения, госпожице — каза ѝ той намусен. — Онзи странен нов младеж е с него.

Странният нов младеж помагаше на доктор Нанкароу да извади една картина от складовите рафтове, когато Катрин нахлу вътре. Тя беше огромно и поставено в позлатена рамка произведение на изкуството, наречено „Куърк ръководи възстановяването на Лондон“, от Уолмарт Стрейндж, и когато Бивъс изтърва края, който държеше, падането отекна отново и отново из прашния склад като малка експлозия.

— Казах ти да внимаваш, Под! — скастри го гневно Нанкароу, но щом видя лицето на Катрин, се отказа от порицаването. — Изглеждате като човек, който има нужда от чаша чай, госпожице Валънтайн — измърмори той и заряза лабиринта от рафтове.

— Кейт? — Бивъс Под направи няколко несигурни крачки към нея. — Какво се е случило? — Не беше свикнал да утешава друго човешко същество; това не беше едно от нещата, на които учеха чираците инженери. Протегна вдървено ръце, за да докосне раменете ѝ, и се шокира, когато тя му се хвърли на врата. — Хм… — започна той, — няма нищо, няма нищо…

— Бивъс — подсмръкна Катрин, — сега всичко зависи от нас. Трябва да направим нещо. Тази вечер…

— Тази вечер? — Момчето се намръщи и се опита да вникне в бързите ѝ и примесени с хлипания обяснения. — Имаш предвид само ние двамата? Смятах, че баща ти ще ни помогне…

— Той вече не ми е баща — отвърна момичето горчиво и осъзна, че това е самата истина. Притисна се още по-силно в Бивъс, сякаш той беше спасителен сал, който можеше да я прекара безопасно през това тресавище от болка и вина. — Татко е човек на Кроум. Затова трябва да се отърва от МЕДУЗА, разбираш ли? Трябва да поправя нещата, които е сторил…

Нанкароу се върна с две тенекиени чаши чай.

— Хм! О! А! — промърмори той неловко, когато завари младите си приятели в обятията един на друг. — Имам предвид… да. Документи. Трябва да тръгвам. Ще се върна след час или два. Продължавай, Под…

Докато излизаше, едва не се спъна в дебелия чирак трета степен, който бършеше пода в коридора пред вратата на склада.

— Мътните го взели, Мелифънт! — чуха го да се сопва. — Може ли да не ми се пречкаш в краката?

Хърбърт Мелифънт не можеше да не се пречка в краката. Откакто го понижиха, търсеше приятелска ръка, която да го издигне обратно до първа степен. Този тип на име Под беше привлякъл вниманието му преди няколко дни. Макар и непознат за него, изглежда, беше в приятелски отношения със старшите членове на Гилдията, прекарваше времето си с дъщерята на главния историк и се обличаше като чирак, но не спеше с останалите в спалното помещение, нито пък се присъединяваше към тях в училище. По наблюдателните екрани чу, че Гилдията на инженерите все още издирва хората, проникнали на тайната ѝ среща, и Мелифънт беше започнал да подозира, че доктор Вамбрейс можеше да се заинтересува от малкия помагач на Нанкароу. Веднага след като старият историк се изгуби от поглед, той остави парцала и кофата и се върна до вратата.

— … Лигата на антимобилистите не може да се защити сама — казваше Катрин. — Това е правил баща ми — шпионирал е градовете им и е взривил аерофлотата им. Затова всичко зависи от нас.

— Ами историците? — попита Бивъс.

Момичето сви рамене.

— Прекалено са изплашени, за да ни помогнат. Но мога да се справя сама. Знам, че мога. Баща ми ме покани на приема на лорд-кмета. Смятам да отида. Ще го намеря, ще му кажа, че съм му простила, и двамата ще отидем на празненството на Кроум като едно малко щастливо семейство. Но докато всички останали обясняват на лорд-кмета колко е умен, и са заети да ядат наденички на клечки, ще се измъкна, ще намеря МЕДУЗА и ще я унищожа. Мислиш ли, че един чук ще свърши работа? Знам къде държи ключа за стаята с инструменти доктор Аркънгарт. Трябва да има чук там. Или железен лост. Железният лост по-добър вариант ли е?

Катрин се засмя и забеляза как Под потръпна от този рязък, безумен звук. За момент се изплаши, че ще ѝ каже нещо от рода на „Успокой се“ или „Това няма да сработи“… Докосна лицето и почервенелите му уши; усети бързия пулс във врата му и как мускулите му подскочиха, когато преглътна.

— Бомба — каза той.

— Какво?

— МЕДУЗА сигурно е огромна, вероятно заема половината пространство в „Свети Павел“. Ако наистина искаш да я унищожиш, ще се нуждаеш от експлозиви. — Бивъс изглеждаше едновременно развълнуван и изплашен. — В почистващия препарат, който уредниците на Музея използват, има азот. Ако го смеся с някоя от течностите за възстановяване на картини на доктор Нанкароу и направя таймер…

— Откъде знаеш всичко това? — попита Катрин шокирана, защото дори тя не се беше сетила за бомба.

— Проста химия — отвърна момчето и сви рамене. — Изкарал съм курса в учебните лаборатории…

— Само за това ли мислят твоите хора? — прошепна момичето. — Как да правят бомби и да взривяват разни неща?

— Не, не! — отвърна Бивъс. — Но такава си е науката. Може да я използваш за всякакви цели. Кейт, ако наистина искаш да направиш това, ще ти направя бомба, която може да скриеш в раница. Ако успееш да се добереш до МЕДУЗА, просто трябва да я оставиш близо до компютърния мозък, да настроиш таймера и да избягаш оттам. Половин час по-късно…

Ухото на Мелифънт беше прилепено към дървото на вратата отвън като блед плужек.

* * *

По-бързо и по-бързо, и все по-бързо. Сякаш пламенността на лорд-кмета е заразила самия му град — буталата в машинните отделения бият бързо като сърцето му, а колелата и веригите препускат като мислите му, бързат към Стената и следващата глава от великата история на Лондон.

Цял следобед Валънтайн търси Катрин в парка и стряска приятелите си, докато вечерят, като се появява изневиделица на френските им прозорци — подгизнал призрак в изцапани с кръв дрехи — и пита: „Дъщеря ми тук ли е? Виждали ли сте я?“. Сега крачи напред-назад в гостната на Клио Хаус, а от ботушите му капе вода върху калния килим, докато се опитва да изгони студа на парка от костите си и страховете от главата си.

Най-накрая чува стъпки на чакълената алея отвън, после в коридора и Пюси влиза, подгизнал и окаян като господаря си.

— Хванах ѝ дирите, шефе! В Музея е. Според стария Крийбър на рецепцията напоследък прекарва много време там…

— Води ме! — крещи Валънтайн.

— Сигурен ли сте, шефе? — Пюси оглежда ботушите си, вместо да погледне трескавото и подгизнало от сълзи лице на господаря си. — Мисля, че ще е най-добре да я оставите малко сама. В безопасност е в Музея, така мисля, а и ѝ трябва време да обмисли нещата. Сама ще се върне, когато е готова.

Валънтайн се отпуска в един фотьойл. Верният му служител обикаля стаята и пали лампите. Навън денят е към своя край.

— Излъсках ви меча и извадих най-хубавата ви роба в гардеробната — съобщава внимателно Пюси. — Лорд-кметът организира прием, сър, помните ли? Не бива да го пропускате.

Валънтайн кима и поглежда ръцете си и дългите им пръсти.

— Защо му играя по свирката през всичките тези години, Пюси? Защо му дадох МЕДУЗА?

— Не мога да ви отговоря, сър…

Валънтайн става с въздишка и се насочва към гардеробната. Иска му се да притежава острия усет на Кейт — лесно да разпознава кое е правилно и кое е грешно. Иска му се да има куража да се изправи срещу Кроум, както желае тя, но е твърде късно за това, твърде късно, твърде късно.

* * *

Кроум вдига поглед от вечерята си (пюре от зеленчуци и заместител на месо с правилните количества протеини, въглехидрати, витамини и всичко останало) и поглежда треперещия чирак историк, когото Вамбрейс току-що е бутнал в кабинета му, и казва:

— Е, чирак Мелифънт, предполагам, че имате нещо да ни кажете?

32.

Чъдли Померой успява

Катрин осъзна, че може да се справи. По-рано искаше само да се свие в ъгъла и да умре от мъка, но сега беше добре. Всичко това ѝ припомни как се беше чувствала, когато почина майка ѝ, как беше премазана от тази загуба и изненадана от факта, че животът просто продължава. Този път поне имаше Куче, което да е до нея, и Бивъс.

— Кейт, имам нужда от още един болт — като този, но по-дълъг…

В нейните очи Под беше сладък, непохватен и безполезен младеж, който се нуждаеше от нея, за да се грижи за него. Подозираше, че историците мислят същото. Но този следобед започна да разбира, че той е много по-умен от нея. Наблюдаваше го как работи, наведен под портативния аргонов глобус в ъгъла на транспортната галерия. Внимателно претегляше правилните количества почистваща пудра и течност за обработване на картини. Сега правеше таймера, като използваше меден проводник и части от таблото на бръмбар на няколкостотин години, които щеше да сложи в раницата, която тя му беше намерила.

— Болт, Кейт?

— О, да…

Катрин затършува набързо през купчината резервни части на пода до него и намери търсеното. Подаде му го. Погледна си часовника. Часът беше осем. Много скоро трябваше да се върне в Клио Хаус, да си наложи изкуствена усмивка на лицето и да каже на баща си: „Съжалявам, че се държах толкова глупаво по-рано — добре дошъл у дома, а моля те, може ли да дойда с теб на празненството на лорд-кмета?“

— Ето — каза Бивъс и вдигна раницата. — Готова е.

— Не ми прилича на бомба.

— Такава е идеята, глупчо! Виж. — Той отвори раницата и ѝ показа пакета вътре, червения бутон, който трябваше да натисне, за да я задейства, и таймера. — Няма да е кой знае каква експлозия — призна Под, — но ако я оставиш достатъчно близо до компютърния мозък…

— Ще намеря начин — обеща Катрин и я взе от него. — Все пак съм дъщеря на Валънтайн. Ако някой може да се добере до МЕДУЗА, това съм аз.

Доста е унил, каза си тя наум, и се зачуди дали не си мисли за всичката тази невероятна изчислителна мощ — мечтата на всички инженери, — която предстоеше да бъде пожертвана.

— Налага се да го направя — заяви тя.

— Знам. Ще ми се да можех да дойда с теб.

Катрин го прегърна, притисна първо лице до неговото, а после и устни в неговите, и усети как ръцете му потреперват нервно, когато ги вдигна, за да погали косата ѝ. Куче изръмжа тихо. Навярно ревнуваше, страхуваше се, че губи любовта на стопанката си и скоро ще бъде изоставен като бедните стари играчки на рафтовете в стаята ѝ.

— О, Бивъс — прошепна тя и се отдръпна от него. Цялата трепереше. — Какво ще стане с нас?

До тях достигнаха далечни крясъци, които заехтяха по стълбището на по-долните етажи. Бяха прекалено слаби, за да различат някакви думи, но веднага им стана ясно, че нещо не е наред. Никой никога не крещеше в Музея.

Куче заръмжа по-силно и хукна към вратата. Двамата го последваха и излязоха на тъмната площадка на стълбите. Хладен полъх погали лицата им, когато надникнаха през парапета към дългата спирала от стъпала, които чезнеха в мрака под тях, като само бронзовите им перила проблясваха. Последваха още викове и нещо тежко падна. Факлите осветиха една по-долна площадка и съвсем ясно чуха Чъдли Померой да казва:

— Това е оскърбление! Безчинство! Нахлувате в собственост на Гилдията на историците!

Охранителният екип на инженерите се качваше по стълбите с шляпане на гумените подметки върху стъпалата, а факлите хвърляха проблясъци върху палтата им и малките им, сложно устроени огнестрелни оръжия. Забавиха крачка, когато стигнаха до върха и видяха светналите очи на Куче и прилепналите му назад уши, докато ръмжеше и се готвеше да нападне. Насочиха оръжия към него. Катрин побърза да го хване за нашийника и извика:

— Няма да ви нарани, той просто е изплашен. Не стреляйте…

Въпреки това го застреляха. Оръжията нададоха остър пукот, а силата на куршумите отскубна Куче от ръката ѝ и го запрати в стената. Настъпи тишина… а после едрото тяло на животното се свлече на земята. На танцуващата светлина от факлите кръвта изглеждаше черна. Катрин се опита да си поеме въздух. Ръцете и краката ѝ трепереха и не можеше да ги спре. Не можеше да помръдне, дори да искаше да го стори, но един остър глас излая:

— Не мърдайте от мястото си, госпожице Валънтайн.

— Куче… — съумя да изхлипа тя.

— Не мърдайте от мястото си. Звярът е мъртъв.

Доктор Вамбрейс се появи на стълбите през тънкия димен воал.

— Ти също, Под — добави шефът на охраната, като видя, че момчето понечи да тръгне към тялото на мъртвото животно. Беше застанал на най-горното стъпало и им се усмихваше. — Търсихме те навсякъде, чирак. Надявам се да си засрамен от себе си. Дай ми тази раница.

Бивъс я подаде на високия инженер, който я дръпна рязко и я отвори.

— Точно както ни предупреди, Мелифънт — бомба.

Двама от хората му пристъпиха напред и завлякоха затворниците след него, когато се обърна и тръгна надолу по стълбите.

— Не! — изплака Катрин и се опита да задържи ръката на Бивъс. — Не! — Гласът ѝ се върна по-писклив от тавана към нея и продължи да ехти надолу по стълбището. Звучеше крехък и безпомощен, като на дете, което е получило нервна криза, като на дете, което бяха хванали да прави някакъв глупав и мръсен номер и сега се противи на наказанието си. Катрин срита пищялите на мъжа, който я държеше, но той беше доста едър, обут в ботуши, така че дори не потрепна. — Къде ни водите?

— Идвате с мен на Горния етаж, госпожице Валънтайн — отговори Вамбрейс. — Вие ще бъдете основната тема за разговор на скромното празненство на лорд-кмета. Що се отнася до любимия ви, той ще бъде отведен в Дълбокия търбух. — Шефът на охраната се ухили, когато видя как Бивъс преглътна изплашен. — О, да, чирак Под, чакат ви много интересни преживявания в Дълбокия търбух.

— Той няма вина! — възпротиви се Катрин. Усещаше, че това е краят, глупавият ѝ план беше излязъл от контрол и последствията бяха пагубни за Бивъс и бедното Куче. — Аз го накарах да ми помогне! — изпищя тя. — Той няма нищо общо!

Но Вамбрейс вече се беше отдалечил и мъжът, който я държеше, притисна смърдяща на химикали ръка върху устата ѝ, за да я накара да млъкне.

* * *

Бръмбарът на Валънтайн спира пред Лондонската палата на гилдиите, където са паркирани превозните средства на повечето от висшите членове на гилдии. Генч слиза и отваря капака за господаря си, след което се суети около него като майка, която изпраща детето си на училище — оправя му косата, приглажда яката на най-хубавата му черна роба и му намества меча.

Валънтайн гледа разсеяно към небето и към един висок и перест облак, осветен от бързо залязващото слънце. Вятърът продължава да духа от изток и да носи мириса на сняг, който за миг нарушава мислите му за Катрин и го връща отново в Шан Гуо. Хестър ще те намери — беше му прошепнала Въздушно цвете, преди да умре. Откъде знаеше за Хестър? Нямаше как да познава момичето, нали? Нали? Хестър жива ли е още? Дали някак е успяла да стигне до Батмунк Гомпа? Дали не чака сред тези планини, готова да се качи на борда на Лондон и да се опита да го убие отново… или по-лошо, да се опита да нарани дъщеря му?

Валънтайн отблъсква големите ръце на Генч и казва:

— Ако нямате нищо против да пропуснете празненството, момчета, искам да вземете „Асансьор до 13-ия етаж“ и да се разходите тази вечер. За в случай че онези смели глупаци от Лигата са решили да опитат нещо.

— Няма проблем, шефе!

Двамата авиатори не изгарят от нетърпение да отидат на приема на лорд-кмета с всичката му храна на хапки и глупави разговори. Нищо не може да ги зарадва повече от изгледите за една хубава битка. Генч сяда в бръмбара до Пюси и двамата потеглят, като стряскат инженери и бийфийтъри по пътя си. Валънтайн оправя вратовръзката си и се качва бързо по стълбите на Лондонската палата на гилдиите.

* * *

Инженерите водеха затворниците през по-ниските галерии на Музея към главната зала. Наоколо нямаше никой. Катрин никога не беше виждала Музея толкова празен, колкото сега. Къде бяха историците? Знаеше, че не могат да ѝ помогнат, но искаше да ги види, искаше някой да разбере какво се случва с нея. Продължи да се ослушва за лапите на Куче на пода зад нея и се изненада, когато не ги чу, но тогава си спомни. Бивъс вървеше до нея, но не я поглеждаше, само се взираше право напред, сякаш вече виждаше станциите в Дълбокия търбух и нещата, които щяха да му се случат.

На най-горното стъпало на стълбите, които водеха до главния вход, инженерите спряха.

Долу във фоайето, с гърбове, опрени в големите стъклени врати, чакаха историците. Докато хората на Вамбрейс бяха заети горе, те бяха оплячкосали витрините в секцията „Оръжия“ и се бяха въоръжили с древни пики, мускети, ръждясали мечове и тенекиени шлемове. Някои си бяха сложили нагръдници върху черните роби, а други носеха щитове. Приличаха на банда разбойници в аматьорска пантомима.

— Какво е всичко това? — излая доктор Вамбрейс.

Чъдли Померой пристъпи напред. В ръката си държеше старинен мускет с месингова цев, широка като на тромпет. Катрин забеляза, че още историци наблюдаваха случващото се от сенките по краищата на фоайето, криеха се зад витрините и насочваха пушкала на парна тяга през ребрата на скелети на динозаври.

— Господа — започна нервно Померой, — намирате се на територията на Гилдията на историците. Предлагам ви веднага да освободите тези младежи.

— Веднага! — съгласи се доктор Каруна и насочи прашния си мускет в червеното колело между веждите на Вамбрейс.

Инженерът се разсмя.

— Стари глупаци! Мислите ли, че можете да се мерите с нас? Вашата гилдия ще бъде разпусната заради своеволията ви тук днес. Глупавите ви дрънкулки ще бъдат хвърлени в пещите, а телата ви ще бъдат пречупени под уредите за мъчения в Дълбокия търбух. Щом като историята е единственото, което ви интересува, тогава вие ще бъдете история! Ние сме Гилдията на инженерите! Ние сме бъдещето!

Настъпва трепетна пауза, тишина, в която се чува единствено ехото от гласа на Вамбрейс, който увисва в плесенясалия въздух, и слабият звук от вдигане на оръжия и стягането на старчески пръсти около древни спусъци. Фоайето се скрива в дим и огнени дири. Трясъците отекват от високия куполовиден таван и се връщат обратно долу. Насечен пукот, прекъснат от дълбокото бумтене на мускета на Померой, а сетне старинното оръдие, скрито в нишата зад будката за билети, с рев изригва пламъци, когато доктор Нанкароу допира запалката си до дупката за фитила му. Катрин вижда как Вамбрейс и двамата до него падат, докато доктор Аркънгарт се строполява по гръб, като се опитва да запази равновесие с махане на ръцете. Усеща как мъжът, който я държи, залита и се олюлява, когато парче олово преминава през гуменото му палто.

Той се свлича настрани от нея, а тя пада на колене и се чуди къде да се скрие. Не е останало нищо от Вамбрейс освен димящите му ботуши, които щяха да изглеждат доста забавно, ако краката му не бяха все още в тях. Половината му хора са мъртви, но останалите продължават да се борят. Техните оръжия са по-добри от тези на историците. Обсипват фоайето с изстрели — от мраморния под хвърчат искри и парчета от костите на динозавъра. Витрините избухват в порой от стъкло и историците, които се крият зад тях, си търсят други скривалища — или се свличат насред разхвърляните експонати на пода и повече не помръдват. Аргоновите глобуси над главите им се пръскат и потичат, а във фоайето става все по-тъмно — като в киносалон, в който постепенно изгасва осветлението. Инженерите пристъпват напред към вратите.

Забравен някъде зад тях, Бивъс Под взема едно изоставено оръжие и го вдига. Дългите му ръце опипват лъскавия метал в търсене на петлета и спусъци. Катрин го наблюдава. Въздухът около нея е изпълнен с пронизителни изстрели, отхвърчащи парченца мрамор и свистящи бойни фризбита, но не може да откъсне очи или да спре да мисли за Бивъс достатъчно дълго, за да потърси скривалище. Вижда го как издърпва дългата ръкохватка на оръжието, поставя я в свивката на лакътя си и започва да стреля, докато в гърбовете на инженерите не се появяват малки сини дупки. Ръцете им подскачат, а оръжията им падат от тях, телата им се извиват и се свличат на пода. Бивъс Под ги наблюдава през мерника със спокоен и сериозен поглед. Това не е нейният нежен Бивъс, а човек, който убива съвсем хладнокръвно, сякаш инженерът в него наистина няма никакво уважение към човешкия живот или просто е виждал прекалено много смърт в Дълбокия търбух и случващото се не е нищо особено ѝ не си струва да се тормози с него.

Когато прекратява стрелбата, става много тихо. Чува се единствено гуменото шумолене на наместващите се трупове и някакво тракане, което Катрин бързо разпознава като тракането на собствените ѝ зъби.

От всички ъгли на фоайето започнаха да се измъкват историци. Бяха повече, отколкото мислеше Катрин. Смяташе, че всички са застреляни в разгара на битката, но при все че някои бяха ранени, единствените мъртви бяха мъж на име Уеймът, с когото никога не беше разговаряла, и доктор Аркънгарт. Старият уредник в секцията за керамика лежеше покосен близо до вратата и изглеждаше възмутен, сякаш смъртта е някаква глупава модерна прищявка, която не одобрява.

Бивъс Под беше коленичил и се взираше в оръжието в треперещите си ръце. От цевта му излизаше синкав дим и се виеше на спирали към тавана.

Померой се заклати тежко по стълбите. Перуката му беше отнесена и се държеше за раната на ръката си, където се беше забило парче кост.

— Вижте това! — каза той. — Аз съм първият човек, ранен от динозавър за последните седемдесет милиона години! — Историкът примига пред Катрин и Бивъс, а после погледна мъртвите инженери. Никой не се засмя на шегата му. — Е! Е, хм? Господи! Показахме им! След като споделих с колегите си какво е на път да се случи, всички се съгласихме, че няма да го позволим. Е, поне повечето от нас се съгласиха. Останалите са заключени в столовата, заедно с чираците, които смятахме, че може да подкрепят хората на Кроум. Трябваше да ни видиш, Кейт! „Няма да им позволим да отведат госпожица Валънтайн!“, казахме всички и не го позволихме. Това е достатъчно показателно, виждаш. Един инженер не може да се сравнява с един разгневен историк!

— Или разгневена историчка, Чъдли! — изчурулика Мойра Плим и се изкачи бързо по стълбите, за да застане до колегата си. — О, това ще им бъде за урок, задето унищожиха мебелите ми! Ще видят те какво се случва, когато… — Визьорът на шлема, който носеше на главата си, се захлопна и останалата част от изречението остана неясна.

Катрин намери падналата сред безпорядък и кръв раница на стълбите. Изглеждаше непокътната, с изключение на няколко неприятни петна.

— Трябва да отида на Горния етаж и да спра МЕДУЗА. Ще се кача на асансьор…

— Не! — Клайти Потс се появи на стъпалата на централния вход. — Няколко инженери, които бяха разположени отвън, се измъкнаха — обясни тя. — Вече са вдигнали тревога. Ще има охранители на асансьорите и всеки момент тук ще дойдат още инженери. Вероятно и преследвачи. — Историчката срещна разтревожения поглед на Померой и наведе глава, сякаш всичко това беше по нейна вина. — Съжалявам, Чъдли.

— Няма нищо, госпожице Потс. — Историкът я потупа нежно по рамото и едва не я събори. — Не се тревожи, Катрин. Ще отвличаме вниманието на гадовете, докато ти се промъкваш към Горния етаж по Котешката стълба.

— Какво е това? — попита момичето.

— Нещо, което историците помнят и всички останали са забравили — обясни доволен Померой. — Старо стълбище, останало от първите дни на Лондон, когато не е можело да се разчита изцяло на асансьорната система. Започва от третия и стига до Горния етаж, като минава през Музея. Готова ли си да тръгваш?

Не беше, но въпреки това кимна.

— Отивам с нея — заяви Бивъс.

— Не!

— Всичко е наред, Кейт. Искам да дойда. — Младежът преобръщаше мъртвите тела на инженерите и търсеше някое палто, в което да няма много дупки. Намери едно и се зае да му разкопчава копчетата. — Ако инженерите те забележат сама, веднага ще разберат какво става — обясни той. — Но ако аз съм с теб, ще те помислят за затворничка.

— Прав е, Кейт — съгласи се Померой и кимна, а Клайти Потс помогна на младия инженер да си облече палтото и избърса по-голямата част от кръвта с края на робата си. Погледна колко е часът. — Осем и половина. Според наблюдателните екрани МЕДУЗА ще бъде задействана в девет. Това ще ви осигури достатъчно време да направите каквото сте планирали. Но по-добре да тръгвате, преди онези инженери да се върнат с подкрепления.

33.

Вино, хапки и зората на една нова ера

„Джени Ханивър“ беше изпълнен със спомени за Ана Фанг — отпечатъка на устните ѝ върху мръсната чаша, формата на тялото ѝ върху неоправеното легло, половина прочетената книга в пилотската кабина, отбелязана с панделка на страница 205. В едно от шкафчетата Хестър намери сандъче, пълно с пари. Вътре имаше не само бронзови монети, но също така сребърни таели и златни суверени — това бяха повече пари, отколкото тя или Том бяха виждали някога.

— Била е богата! — прошепна Хестър.

Том се извъртя на пилотското място и погледна парите. През целия дълъг полет от Шан Гуо нито за миг не си беше помислял, че крадат дирижабъла; смяташе, че го заемат, за да довършат работата, започната от госпожица Фанг. Сега, докато гледаше как Хестър вдига блестяща шепа с монети, се почувства като крадец.

— Е — започна момичето и затвори сандъчето с пари. — Няма да са ѝ от полза в смъртта. Няма да са ни от полза и на нас, тъй като очаквам скоро да се присъединим към нея. — Погледна го. — Освен ако не си променил решението си?

Том поклати глава, макар че гневът, който изпитваше по-рано, се беше разсеял, докато се мъчеше да управлява дирижабъла и да го насочи на запад, въпреки капризния планински климат. Започваше да се страхува и да се чуди какво ли щеше да се случи с Катрин, когато баща ѝ бъде убит. Но все още искаше Валънтайн да си плати за всичките злини, които беше сторил. Започна да сканира радиочестотите в търсене на фара на Лондон, а Хестър претърсваше чекмеджетата, докато не намери търсеното — тежък черен пистолет и дълъг тънък нож.

* * *

Тази вечер голямата заседателна зала на Лондон е превърната в място за забавления благодарение на множеството поставени светлини и банери. Важните персони от големите и малките гилдии са в приповдигнато настроение и разговарят помежду си на пейките, тапицирани в зелена кожа, или седнали на подиума. Обсъждат развълнувани новия ловен район и все по-често поглеждат часовниците си с наближаването на часа за пускането в действие на МЕДУЗА. Чираци инженери ходят напред-назад между гостите и раздават експериментални храни, приготвени от отдела на началник Нимо. Храните са кафяви и имат странен вкус, но поне са изрязани в перфектни геометрични фигури.

Валънтайн си проправя път през тълпата, докато не намира Кроум и сподвижниците му — високите черни преследвачи, които са новата му охрана. Иска да пита лорд-кмета какво се е случило с агента, който е изпратил след Хестър Шоу. Върви към тях, като блъска с лакти добре облечени съветници и улавя части от разговорите им:

— Ето го Валънтайн, виж, върнал се е от Шан Гуо!

— Чух, че е взривил цялата аерофлота на Лигата!

— Какви вкусни хапки!

— Валънтайн! — провиква се лорд-кметът, когато изследователят стига до него. — Тъкмо човекът, когото очакваме!

Звучи почти радостно. До него са гениите, накарали МЕДУЗА да заработи отново: доктор Чандра, доктор Чъб и доктор Уисмър Сплей, заедно с доктор Туикс, която се усмихва престорено и прави фалшив реверанс, докато го поздравява за пътуването му до Шан Гуо. Черните охранители зад нея стоят като статуи и Валънтайн кима към тях.

— Виждам, че си намерил употреба на старите части от преследвачи, които ти намерих, Кроум…

— Така е — съгласява се лорд-кметът с ледена усмивка. — Цяла нова раса Възкресени. Те ще бъдат наши слуги и войници в новия свят, който сме на път да създадем. Някои изпълняват мисия дори в момента долу в Музея.

— В Музея?

— Да. — Кроум го гледа внимателно и преценява реакциите му. — Някои от твоите историци са предатели, Валънтайн. Въоръжени предатели.

— Искаш да кажеш, че там се води битка? Кейт е в Музея! Трябва да отида при нея!

— Невъзможно е — сопва се лорд-кметът и го хваща за ръката, когато се обръща да си ходи. — Вторият етаж е затворен. Музеят е заобиколен от преследвачи и охранителни екипи. Но това не трябва да те тревожи. Получиха строги заповеди да не нараняват дъщеря ти. Съвсем скоро очакваме да се присъедини към нас. Искам да види с очите си МЕДУЗА в действие. Искам те и теб тук, Валънтайн. Остани.

Главният историк го поглежда. Лицата на много от празнуващите са застинали. Настъпила е внезапна тишина.

— Чудя се към кого си наистина лоялен, Валънтайн — казва Кроум. — Към Лондон или към дъщеря си? Остани.

Все едно му казва „Стой!“ като на някакво куче. Ръката на Валънтайн се стяга за момент около дръжката на меча, но е наясно, че няма да го извади. Истината е, че се страхува и всичките му приключения и експедиции са били опит да се скрие от тази истина: той е страхливец.

На треперещото му лице се появява усмивка и той се покланя.

— Аз съм ваш покорен слуга, лорд-кмете.

* * *

Имаше врата в стената до секцията за естествена история — врата, покрай която Катрин беше минавала стотици пъти, без дори да я забележи. Померой я отключи и отвори и отвътре се разнесе странният и ехтящ стон на вятъра в някоя дълга шахта, примесен с грохота на двигателите на града. Историкът подаде на Бивъс ключа и факлата.

— Успех, господин Под. Успех и на теб, Кейт…

Някъде зад него се чу гръм и стъклата на витрините се разтресоха.

— Тук са — каза Померой. — Трябва да се върна на поста си…

— Елате с нас! — замоли го Катрин. — Ще бъдете в безопасност сред тълпите на Горния етаж…

— Това е моят музей, госпожице Валънтайн — напомни ѝ историкът, — затова смятам да остана. Бездруго само ще ви се пречкам.

Катрин го прегърна, притисна лице в робата му и подуши миризмата на нафталин и тютюн.

— Бедният ви музей!

Померой сви рамене.

— Не мисля, че инженерите щяха да ни позволят да задържим реликвите си още дълго. Поне така ще си отидем в борба.

— Възможно е да победите…

— О, да — старият историк се усмихна печално. — Постоянно ги биехме на футболното първенство между гилдиите, знаеш. Разбира се, там не разполагаха с автомати и преследвачи, които да им помагат… — Померой повдигна лицето ѝ и я погледна много сериозно в очите. — Спри ги, Катрин. Пъхни тояга между спиците им.

— Ще се опитам — обеща момичето.

— Съвсем скоро ще се видим отново — уверено каза историкът и вдигна пистолета си. — Наследила си харизмата на баща си, Кейт — хората те следват. Виж само как ни разбуни!

Отново се разнесе оръдеен гръм, когато Померой излезе и затвори вратата след себе си, последван от изстрелите на по-малки оръжия, които приближаваха и се примесваха с приглушени писъци.

* * *

— Ето там! — каза Том.

Летяха високо през тънки облаци, а Лондон се намираше далеч пред тях.

— Ето го!

Градът беше по-голям, отколкото го помнеше, и много по-грозен. Сега не можеше да повярва как когато живееше там, вярваше на всичко, което излъчваха по наблюдателните екрани относно елегантните му очертания и перфектната му красота. Не беше така. Градът беше грозен, нищо повече от кой да е друг град, просто беше голям; представляваше смесица от пушек и димящи комини и вълна от мрак, която се движеше към планините с белите си вили в Хай Лондон, които сърфираха на върха като някакъв деликатен кораб. Не му изглеждаше като дом.

— Ето… — посочи отново.

— Виждам го — отвърна Хестър до него. — Нещо се случва на Горния етаж. Осветен е като панаир. Том, Валънтайн ще е точно там! Вероятно се приготвят да използват МЕДУЗА!

Момчето кимна и изпита вина при споменаването на древната машина. Знаеше, че ако госпожица Фанг беше тук, щеше да измисли план как да спре това могъщо оръжие, но той не се сещаше какво може да направи. Тази задача беше прекалено голяма, ужасна и трудна за изпълнение. По-добре щеше да бъде, ако се съсредоточеше върху опазването на себе си и Хестър, а останалата част от света можеше да се оправя сама.

— Той е там долу — прошепна момичето. — Усещам го.

Том не искаше да се приближава прекалено много, в случай че лорд-кметът е изпратил хора или разузнавателни дирижабли, които да наблюдават небето. Зае се с контролното табло и усети бавната и тромава реакция на „Джени Ханивър“. Дирижабълът се издигна нагоре и постепенно Лондон се превърна в петно от светлина под облака. Том пое на юг и поде широк вираж около града.

* * *

Излизаха от мрака само за да влязат отново в него. Факлата на Бивъс Под осветяваше метално стълбище след метално стълбище, които бяха напълно еднакви. Големите им сенки се плъзгаха по стените на шахтата. Не говореха много, но се бяха заслушали в дишането на другия, доволни, че не са сами. Катрин продължаваше да поглежда назад, като все още очакваше да види Куче след себе си.

— Петстотин стъпала — прошепна Бивъс, спря на една тясна площадка и вдигна факлата си нагоре. Стълбището се виеше в спирала като че ли до безкрайност. — Това трябва да е първият етаж. На половината път сме.

Катрин само кимна. Чувстваше се прекалено изморена, за да говори, и прекалено нервна, за да спре да си почине. Приемът на лорд-кмета над тях вероятно беше в разгара си. Тя продължи да се изкачва. Коленете ѝ се бяха вдървили, всяко вдишване ѝ донасяше студена болка в гърлото, а възтежката раница се удряше в хълбоците ѝ.

* * *

Хестър гледаше през прозорците на дирижабъла Безлюдните територии, над които минаваха. Намираха се на около трийсет метра под тях и бяха осеяни със същите прави дълбоки следи, по които двамата с Том вървяха през първите няколко дни от запознанството си. Лондон беше пред тях, в мрака се виждаха червените му задни светлини, които притъмняха, когато момчето вкара дирижабъла в гъстата отровна мъгла на изгорелите газове на града. Биваше го в тая работа, осъзна Хестър, и се замисли колко е жалко, че планът му няма да сработи.

Радиото оживя; пристанищната служба на Лондон ги караше да се идентифицират.

Том я погледна изплашен, но тя знаеше как да се справи с това. Отиде при радиото и започна да включва и изключва бързо превключвателя, на който пишеше „предава“. По този начин създаваше впечатлението, че има проблем с комуникациите.

— Лондонски дирижабъл GE47 — каза тя, като си спомни кодовото име, което беше чула по високоговорителя в странноприемницата във Въздушен пристан преди няколко седмици. — Връщаме Шрайк обратно в Инженериума.

Хората отсреща казаха нещо, но Хестър изключи радиото. В прозорците се притисна черен смог, а по стъклото се кондензираха капки, които потекоха надолу като криви пътеки.

— Ще обикалям около града двайсет минути, след което ще дойда да те прибера — каза Том. — Ще имаш достатъчно време да намериш Валънтайн…

— Ще бъда мъртва след двайсет минути, Том — отвърна Хестър. — Просто се измъкни оттук цял. Забрави за мен.

— Ще кръжа около града…

— Ще бъда мъртва.

— Въпреки това ще се върна…

— Няма смисъл, Том.

— Ще кръжа и ще се върна да те прибера.

Момичето го погледна и видя сълзи в очите му. Той плачеше, защото тя щеше да е в опасност и можеше да не я види никога вече. Стори ѝ се странно, че толкова много го е грижа за нея, но ѝ стана много хубаво.

— Том, ще ми се… — започна тя. — Том, ако аз… — и други подобни недовършени изречения, които завършваха с мълчание, защото дори не знаеше какво иска да каже. Просто трябваше да му обясни, че той е най-хубавото нещо, което някога ѝ се е случвало.

В мрака се появи светлина, а после друга. Издигаха се над третия етаж. Плъзнаха се покрай втория, на който ги зяпаха някакви хора от наблюдателната палуба. Последва Съркъл парк с неговите фенери, закачени за дърветата. Том се зае с контролите и „Джени Ханивър“ тръгна напред, за да мине точно над покривите на Найтсбридж по пътя си към задния край на Горния етаж. Хвърли бърз поглед на Хестър. Тя искаше да го прегърне, да го целуне, да направи нещо, но сега нямаше време, затова просто каза:

— Гледай да не те убият, Том.

Отвори люка, прибяга до него и скочи, докато дирижабълът се изви в арка в края на Горния етаж.

Хестър падна върху палубата и се претърколи няколко пъти. „Джени Ханивър“ бързо се оттегляше, осветен от огнените следи на ракетите, изстреляни от противовъздушната батарея на Инженериума. Те пропуснаха целта си и дирижабълът беше погълнат от мрак. Хестър остана сама в сенките.

* * *

— Един-единствен дирижабъл, лорд-кмете — казва изнервен инженер, за чието ухо е закрепено подобно на черупка радио. — Той се изтегли, но смятаме, че е оставил някого на борда ни.

— Антимобилисти на Горния етаж? — Кроум кима, сякаш това е някакъв дребен проблем, който възниква всеки ден: — Ех, ех. Доктор Туикс, мисля, че това е хубава възможност да изпробваме новите ти модели.

— О, чудесно! — вълнува се жената и изтърва чиния с хапки. — Хайде, елате, пиленца! Елате!

Преследвачите ѝ се обръщат като един, нареждат се във формация зад нея и тръгват през тълпата от присъстващи към изходите.

— Доведете ми натрапниците живи! — провиква се Кроум след докторката. — Ще е жалко, ако пропуснат голямото събитие.

34.

Фойерверки

Том избърса очите си с длан и се съсредоточи върху пилотирането, като отдалечаваше „Джени“ от Лондон и я издигаше нагоре. Вече не се страхуваше. Хубаво беше най-накрая да върши нещо. Още по-хубаво беше да управлява тази огромна и прекрасна машина. Насочи я на изток, към последната слаба светлинка от деня, която идваше от върха на Жан Шан. Щеше да кръжи двайсет минути. Имаше чувството, че половината от това време вече е минало, но когато провери хронометрите, установи, че са изтекли по-малко от две минути, откакто Хестър скочи в Лондон и…

Нещо скоростно и бляскаво се вряза в гондолата и взривът го изхвърли от мястото му. Том се хвана за един стълб и видя документи, панели, кабели, олтара със снимките и лентичките и наполовина прочетената книга на госпожица Фанг да изхвърчат през една голяма дупка в корпуса и да политат в небето като непохватни птици. Големите прозорци се строшиха и навсякъде се посипаха стъкла.

Той изви врат, надникна през счупените прозорци и се опита да види дали балонът гори. Нямаше пламъци, но едно голямо тъмно туловище се плъзна отгоре и лунната светлина освети бронирания му балон. „Асансьор до 13-ия етаж“ минаваше покрай „Джени“ и мързеливо завиваше в победна обиколка далеч над подножията на Шан Гуо, преди да се върне да довърши започнатото.

* * *

Магнъс Кроум гледа как гостите му се скупчват на площада и зяпат битката, която се води сред облаците. Поглежда часовника си.

— Доктор Чандра, доктор Чъб, доктор Сплей, време е да задействаме МЕДУЗА. Валънтайн, ела с нас. Сигурен съм, че нямаш търпение да видиш какво сме постигнали с машината ти.

— Кроум — започва изследователят, като препречва пътя му, — има нещо, което искам да ти кажа…

Лорд-кметът повдига вежда заинтригуван.

Валънтайн се колебае. Цяла вечер планира тази реч и знае, че Катрин би желала да каже точно това. Изправен пред ледения поглед на лорд-кмета, той се подвоумява и запелтечва:

— Струва ли си, Кроум? — пита най-накрая. — Унищожаването на Защитната стена няма да унищожи Лигата. Ще има други твърдини за превземане, ще има стотици крепости, хиляди животи. Струва ли си да се пожертва толкова много заради един нов ловен район?

Стоящите наблизо са изумени. Кроум отговаря спокойно:

— Малко е късно за съмнения, Валънтайн. Тревожиш се прекалено много. Доктор Туикс може да създаде цели армии от преследвачи, повече от достатъчно за унищожаването на всякаква съпротива от страна на онези диваци антимобилистите.

Кроум понечва да продължи напред, но Валънтайн отново му застава на пътя.

— Помисли, лорд-кмете. Колко дълго ще ни поддържа един нов ловен район? Хиляда години? Две хиляди? Един ден никъде няма да остане плячка и ще се наложи Лондон да спре да се движи. Вероятно трябва да приемем това, да спрем сега, преди още невинни хора да бъда убити, и да използваме всичко, което сме научили за МЕДУЗА, за мирни цели…

Кроум се усмихва.

— Наистина ли мислиш, че съм толкова късоглед? — пита той. — Гилдията на инженерите планира много по-напред в бъдещето, отколкото предполагаш. Лондон никога няма да спре да се движи. Движението е живот. Когато погълнем последния скитащ се град и унищожим последното статично селище, ще започнем да копаем. Ще построим огромни двигатели, задвижвани от топлината на земното ядро, и ще изместим планетата от орбитата ѝ. Ще погълнем Марс, Венера и астероидите. Ще погълнем и самото Слънце и ще се понесем през открития Космос. Дори след милион години градът ни ще продължава да пътува и няма да ловува градове, а цели нови светове!

Валънтайн тръгва с Кроум и двамата излизат на площада, откъдето се насочват към „Свети Павел“. Катрин е права — мисли си главният историк. — Той е луд! Защо не сложих край на плановете му, когато имах тази възможност? Над облаците летят и трещят ракети и светлината от експлодиращ дирижабъл окъпва обърнатите нагоре лица на тълпата, която надава вопъл:

— Ооооооооо!

* * *

Хестър Шоу се скрива в края на етажа, когато Възкресените минават покрай нея. Зелените им очи обхождат стените и палубите, а стоманените им нокти са извадени и потрепват.

* * *

Котешката стълба свърши в малка кръгла стая с изписани номера на мокрите стени и една-единствена метална врата. Бивъс вкара ключа в ключалката и го завъртя. В краищата на вратата се появиха линии светлина и се разнесоха гласове отвън — протяжното и възбудено „Оооо!“ на тълпата.

— Намираме се на алея на „Патерностер Скуеър“ — каза момчето. — Чудя се защо ли са толкова развълнувани?

Катрин извади часовника си и го задържа на слабата светлина от вратата.

— Девет без десет — каза тя. — Чакат МЕДУЗА.

Бивъс я прегърна за последно и ѝ прошепна бързо и срамежливо:

— Обичам те!

След това я бутна през вратата и влезе след нея, като се опитваше да изглежда като човек, който я е заловил, а не като неин приятел, и се запита дали някой друг инженер беше изричал някога това, което ѝ каза, или дали се беше чувствал така, както той, когато беше с Катрин.

* * *

Том с мъка си проправи път през хаоса в килнатата на една страна гондола на „Джени“. Светлините бяха изгаснали, а очите му се пълнеха с кръв от раната на челото му, която го заслепяваше. Болката от счупените му ребра се надигаше на неприятни зашеметяващи вълни. Искаше само да полегне, да затвори очи и да си почине, но знаеше, че не може да го направи. Затърси контролните механизми на ракетните установки и се примоли на всички богове, за които беше чувал, да не са повредени от взрива. Натисна десния превключвател и на командното табло се появи екран. Том избърса кръвта от очите си и видя в средата на мерника обърнатия с главата надолу призрак на „Асансьор до 13-ия етаж“, който се уголемяваше с всяка секунда.

Той натисна с цялата си тежест лостовете за изстрелване и усети как палубата потрепери под краката му, щом ракетите излетяха от гнездата си под гондолата. Те намериха целта си и го озари ослепителен светлик. Когато обаче премига няколко пъти, за да проясни зрението си, черният дирижабъл все още беше там. Том осъзна, че едва е одраскал огромния му брониран балон и че е на път да умре.

Но поне си беше спечелил още малко време, тъй като ракетните установки в дясната част на „Асансьора“ бяха повредени. Дирижабълът мина покрай „Джени“ и започна да се обръща. Том се опита да се успокои. Опита се да мисли за Катрин с надеждата, че нейният образ ще го последва в Мрачните владения, но беше минало доста време, откакто мечтаеше за нея, и дори не можеше да си спомни как изглежда. Единственото лице, което изникваше в съзнанието му, беше на Хестър, затова се замисли за нея и за нещата, които бяха преживели заедно, как се почувства, когато я прегърна на Защитната стена миналата вечер, как миришеше косата ѝ и колко топло беше стегнатото ѝ и кокалесто тяло под парцаливото палто.

От едно ъгълче на съзнанието му се появи споменът за ракетите на Лигата, които бяха обстреляли „Асансьор до 13-ия етаж“ при излитането му от Батмунк Гомпа — грохота на експлозиите и тихия, едва доловим шум от чупене на стъкла.

Балонът е брониран, но прозорците не са.

Том се върна обратно на лостовете на ракетите и се прицели наново, като този път мерникът на малкия екран не беше насочен към балона на „Асансьора“, а към прозорците му. Броячът до екрана му показваше, че са му останали три ракети. Изстреля ги наведнъж и повредената му гондола изстена и се разтресе, когато полетяха към целта си.

За стотна от секундата зърна Пюси и Генч в пилотската им кабина. Гледаха го с изумени и ужасени изражения. В следващия миг изчезнаха насред експлозията, когато ракетите се врязаха през прозорците им и гондолата им се изпълни с пламъци. На стълбите между палубата и балона изригна огнен гейзер, който отнесе горната част на дирижабъла. Когато зрението на Том се проясни, той видя летящата руина да се отдалечава от него. Всичко беше погълнато от пламъците — разбитата гондола, люковете, насочващите перки, двигателите и вътрешността на балона, докато не заприлича на огромен китайски фенер, който се носеше към светлините на Лондон.

* * *

Катрин излезе от алеята и се натъкна на бягаща тълпа от хора, всички гледаха нагоре, някои все още стискаха питиета и хапки, а очите и устите им бяха широко отворени. Момичето погледна към „Свети Павел“. Куполът още не се беше отворил, така че не той беше причината за тази суматоха. Каква беше онази светлина, онова уголемяващо се оранжево петно, което светеше по-силно от аргоновите лампи и караше сенките да танцуват?

В този момент горящият скелет на дирижабъл се яви в небето и се разби във фасадата на Инженериума в буря от огън, стъкла и парчета обгорен метал. Целият двигател се откъсна от разрушения кораб и се затъркаля по площада към Катрин — беше огненочервен и навсякъде пръскаше гориво. Бивъс я изблъска от пътя му. Застана над нея, заговори ѝ нещо, закрещя, но не го чуваше. Двигателят го връхлетя като ураган — Катрин забеляза едно синьо око върху нажежената му обшивка — и го разкъса на парчета. Полетяха крайници и парцали от бялото му палто. Писъците му се изгубиха под рева на смачкан метал, когато руината се вряза в асансьорната станция на Горния етаж.

На обвивката на двигателя имаше синьо око. Знаеше, че това означава нещо, но не можеше да се сети какво.

Изправи се съвсем бавно, защото цялата се тресеше. На палубата около нея горяха малки огньове и един огромен пламтеше в Инженериума и хвърляше светлина по целия етаж като за Вси светии. Катрин се заклатушка към горящите останки от двигателя. Огромните му перки се подаваха от палубата като мегалити. Вдигна ръка пред лицето си, за да се предпази от жегата, и затърси Бивъс.

Той лежеше прекършен сред останките. Тялото му беше изкривено в такива невъзможни ъгли, че Катрин осъзна на мига, че това е краят. Пламъците се усилваха и палтото му започна да става на мехури и да се разтича като разтопен кашкавал. Топлината нападна лицето ѝ, превърна сълзите ѝ в пара и я принуди да отстъпи назад през останки, трупове и части от тела.

— Госпожице Катрин?

На обвивката на двигателя имаше синьо око. Очертанията му бяха съвсем ясни в съзнанието ѝ. Боята се беше разтекла под езиците на огъня. Корабът на баща ѝ.

— Госпожице Катрин?

Обърна се и видя един от служителите на асансьорната станция, който стоеше до нея и се опитваше да бъде мил. Мъжът я хвана за ръката и нежно я дръпна, като преди това ѝ посочи към руината и вилнеещата огнена буря в Инженериума.

— Той не беше там, госпожице!

Катрин беше потресена от усмивката му. Не схващаше. Разбира се, че беше там! Видя го със собствените си очи — мъртвото му прекършено тяло, мъртвото му лице с отворена уста, бушуващите около него пламъци. Бивъс, когото беше довела тук и който я обичаше. Защо ѝ се усмихваше този човек?

И продължаваше.

— Не беше на борда, госпожице. Имам предвид, баща ви. Преди пет минути го видях да влиза в „Свети Павел“ с лорд-кмета.

Катрин усети тежестта на раницата на рамото си и си спомни, че има работа за вършене.

— Елате, госпожице — прикани я мъжът. — Вие сте в шок. Елате да седнете. Ще ви донеса една хубава чаша чай…

— Не — отвърна тя. — Трябва да намеря баща си.

Катрин го остави и се заклатушка по площада към „Свети Павел“, през паникьосаните тълпи от хора в опушени от дима роби и рокли, под съпровода на протяжни и пронизителни сирени.

* * *

Хестър бягаше към Лондонската палата на гилдиите, когато експлозията я вдигна във въздуха и я запрати от сенките към светлината, която се носеше от горящата сграда на Инженериума. Тя се претърколи няколко пъти на треперещата платформа. Беше замаяна, пистолетът ѝ изхвърча нанякъде и шалът ѝ се откъсна. Настъпи моментна тишина, след която се разразиха писъци и сирени. Хестър се опита да подреди спомените си отпреди взрива. Светлината над покривите, онова горящо нещо, което падаше от небето… това беше дирижабъл. „Джени Ханивър“.

— Том — прошепна тя името му на горещата земя и се почувства по-малка и по-самотна от всякога.

Застана на четири крака. Наблизо един от новите преследвачи беше попаднал в обсега на експлозията и беше разкъсан на две; краката му бяха продължили да се движат безцелно и да се удрят в разни неща. Шалът, който Том ѝ подари, мина покрай нея. Тя го хвана, завърза го около врата си и се огледа за падналото оръжие, но видя отряд преследвачи, които не бяха засегнати от експлозията, да я приближават изотзад. Ноктите им приличаха на огнени черти в мрака, а пламъците осветяваха дългите им мъртви лица. Хестър осъзна с огромно разочарование, че това беше краят ѝ.

Над черните покриви на Палатата на гилдиите, над дима и танцуващите пламъци, куполът на „Свети Павел“ започна да се отваря.

35.

Катедралата

Повредената гондола на „Джени Ханивър“ стенеше като флейта под напора на западния вятър, който я отнасяше далеч от Лондон.

Том се зае изтощен с контролното табло. Ръцете и лицето му бяха целите в парченца стъкла. Опита се да не обръща внимание на ненормалното въртене на стрелките на манометрите, докато водородът изтичаше от повредения балон. Даде всичко от себе си да не мисли за Пюси и Генч, които изгаряха в гондолата си, но всеки път, в който затвореше очи, виждаше агонизиращите им лица, на които черните дупки на отворените им усти бяха досущ като празните им очни ябълки.

Вдигна поглед и видя Лондон далеч на изток. Нещо се случваше с катедралата, а от Инженериума се издигаха потоци от розов и зелен огън. Том започна да осъзнава какво се беше случило. Всичко беше по негова вина! Вероятно хората там долу бяха мъртви, не само Пюси и Генч, а и мнозина други, и ако не беше свалил „Асансьор до 13-ия етаж“, все още щяха да са живи. Прииска му се да не беше изстрелвал тези ракети. По-добре да беше умрял, отколкото да стои и да гледа как Горният етаж гори по негова вина.

Тогава се сети за Хестър.

Даде и обещание, че ще се върне. Тя щеше да го чака там долу, сред огньовете. Не можеше да я изостави. Пое си дълбоко въздух и се наведе над управлението. Двигателите зареваха. „Джени Ханивър“ се обърна тромаво на вятъра и се насочи обратно към града.

* * *

Катрин вървеше като сомнамбул през „Патерностер Скуеър“ към трансформираната катедрала. Огньовете се разпространяваха около нея, но тя едва ги забелязваше. Погледът ѝ не можеше да се отлепи от ужасната красота над нея; тази бяла змийска качулка се разтвори на фона на нощното небе и се обърна на изток. Вече не се страхуваше. Знаеше, че Клио бди над нея и я пази, за да поправи злините, сторени от баща ѝ.

Охранителите на входа на катедралата бяха прекалено заети да гледат пожарите, за да обърнат особено внимание на някаква ученичка с раница. Казаха ѝ да се разкара, но когато им обясни, че баща ѝ е вътре, и размаха смачкания си златен пропуск, те само свиха рамене и я пуснаха.

Катрин никога не беше влизала в „Свети Павел“, но беше виждала снимки. Те нямаха нищо общо с това, което завари.

Пътеките, колоните и високите сводести тавани си бяха на мястото, но Гилдията на инженерите беше покрила стените с бял метал и окачила аргонови глобуси в метални клетки от тавана. Целият главен кораб[12] на църквата беше омотан с дебели електрически кабели, които захранваха с ток нещо в сърцето на катедралата.

Катрин тръгна бавно напред, като се придържаше към сенките на колоните, за да не бъде забелязана от инженерите, които се щураха наоколо, проверяваха свръзките и пишеха нещо в големите си бележници. Върху подиума под големия купол пред нея имаше някаква странна машинария. Безброй колони и хидравлика поддържаха тежестта на огромната змийска качулка, която се извисяваше навън в нощта, а основата ѝ беше заобиколена от високи метални бобини, които жужаха и пукаха при преминаването на електричеството през тях. Инженерите се лутаха наоколо и се качваха и слизаха от централната кула по метални стълби. Други се бяха събрали около близката конзола като свещеници около олтара на някакъв машинен бог и говореха бързо и развълнувано. Сред тях забеляза лорд-кмета, до когото стоеше баща ѝ със суров вид.

Катрин застина в безопасната прегръдка на сенките. Виждаше лицето му съвсем ясно. Той гледаше Кроум и беше намръщен. Тя знаеше, че му се иска да е навън и да помага да бедстващите, но стои тук само заради заповедите на лорд-кмета. За момент забрави, че е убиец, и ѝ се прииска да отиде при него и да го прегърне. Но в момента тя беше инструмент на Клио — същински агент на историята — и имаше работа за вършене.

Приближи се по-близо, докато не застана под един стар купел до стълбите на подиума. Оттам имаше добра видимост към Кроум и останалите. Терминалът им за управление приличаше на плетеница от кабели, шнурове и маркучи, в средата на която беше поставена малка сфера, не по-голяма от футболна топка. Катрин можеше да предположи какво е това. Пандора Шоу го беше намерила в лабораторията на изгубена Америка и го беше отнесла със себе си в Оук Айлънд, а баща ѝ го беше откраднал в нощта, в която я беше убил. Инженерите го бяха почистили и поправили, като бяха подменили повредената електроника с примитивни машини, които бяха сглобили от мозъците на преследвачи. Доктор Сплей стоеше пред нея, а пръстите му приличаха на паяци върху кремавата клавиатура, докато въвеждаше поредици от зелени числа на портативен наблюдателен екран. На втори екран се виждаше неясно изображение на онова, което се намираше пред Лондон — мерникът беше насочен в средата на далечната Защитна стена.

— Акумулаторите са заредени — каза някой.

— Ето, Валънтайн! — рече Кроум и сложи кокалестата си ръка на тази на баща ѝ. — Готови сме да творим история.

— А пожарите, Кроум…

— Може да си играеш на пожарникар по-късно — сопна се лорд-кметът. — Трябва да унищожим Защитната стена сега, в случай че МЕДУЗА бъде повредена от огъня.

Пръстите на Сплей продължиха да танцуват върху клавиатурата, но другите звуци от катедралата заглъхнаха. Инженерите гледаха с благоговение гората от бобини, в която се образуваха странни и изкривени призраци от светлина, реещи се нагоре към небето над отворения купол със слабо насекомско жужене. Катрин започна да подозира, че не разбираха напълно това технологично чудо, което баща ѝ беше намерил за тях. Изпитваха към него почти същото страхопочитание като нея самата.

Ако се затичаше, задействаше бомбата и я метнеше към древния компютър, можеше да промени всичко. Но как да го стори? Баща ѝ стоеше точно до нещото и макар да си повтаряше, че вече не ѝ е баща, и да се опитваше да се убеди, че неговият живот не беше по-ценен от хилядите в Батмунк Гомпа, пак не можеше да го нарани. Беше се провалила. Погледна сводестия таван и попита: „Какво искаш да направя? Защо ме доведе тук?“.

Не получи отговор от Клио.

Кроум пристъпи към клавиатурата.

— Въведете координатите на целта в МЕДУЗА — нареди той.

Пръстите на Сплей затанцуваха върху клавиатурата, докато въвеждаха географската дължина и ширина на Батмунк Гомпа.

— Целта е прихваната — съобщи един механичен глас по високоговорителите над станцията на Сплей. — Разстояние: 210 километра и приближава. Въведете код за действие „Омега“.

Доктор Чъб извади няколко дебели пластмасови листа — ламинирани фрагменти от древни документи. На тях имаше изписани цифри, които приличаха на уловени в кехлибар насекоми. Той прелисти няколко, намери търсения и го показа на Сплей.

Но преди Сплей да успее да въведе информацията от него, от главния вход се разнесе объркан брътвеж. Доктор Туикс беше там, заедно с няколко от преследвачите си.

— Здравейте всички! — изчурулика тя, тръгна по пътеката и направи знак на създанията си да я последват. — Вижте какво намериха за вас умните ми бебчета, лорд-кмете! Истинска жива антимобилистка, точно както пожелахте. Макар да се опасявам, че е малко грозничка…

— Въведете код за действие „Омега“ — повтори МЕДУЗА. Механичният глас не се беше променил, но на Катрин ѝ прозвуча малко нетърпелив.

— Млъквай, Туикс! — излая Магнъс Кроум, без да отлепя поглед от инструментите, но другите се обърнаха, когато един от преследвачите отиде до подиума и остави товара си в краката на лорд-кмета.

Това беше Хестър Шоу, със завързани отпред ръце, безпомощна, намръщена и питаща се защо преследвачите не я бяха убили веднага. Мъжете на подиума застинаха, когато видяха обезобразеното ѝ лице, сякаш погледът ѝ ги беше вкаменил.

О, велика Клио! — прошепна Катрин. Едва сега виждаше какво беше сторил мечът на баща ѝ. Отмести поглед от лицето на Хестър към това на Валънтайн и видяното там я шокира още повече. Изражението му беше лишено от всякакви черти — приличаше на сива нечовешка маска и беше по-ужасно от това на момичето. Вероятно беше изглеждал по същия начин, когато беше убил Пандора Шоу и беше установил, че Хестър е свидетел на станалото. Разбра какво ще се случи сега, още преди баща ѝ да е извадил меча си от ножницата.

— Не! — изпищя тя, но устата ѝ беше пресъхнала и гласът ѝ не беше нищо повече от шепот. Изведнъж осъзна защо богинята я беше довела тук и какво трябваше да направи, за да поправи престъпленията на баща си. Хвърли безполезната раница и хукна по стълбите. Хестър отстъпваше назад с вдигнати завързани ръце, за да се предпази от удара на меча. Катрин се хвърли между момичето и баща си и се озова на пътя на острието, което се плъзна в нея, докато дръжката не стигна ребрата ѝ.

Инженерите простенаха. Доктор Туикс изписка уплашена. Дори Кроум изглеждаше обезпокоен.

— Въведете код за действие „Омега“ — настоя на своето МЕДУЗА, като че ли нищо не се беше случило.

Валънтайн изкрещя „Не!“ и заклати глава, сякаш не разбираше как дъщеря му се беше озовала тук с неговия меч в тялото ѝ.

— Кейт, не! — Той отстъпи назад и извади острието.

Катрин го видя как излиза от нея. Всичко това ѝ изглеждаше нелепо като някаква глупава шега. Не усещаше никаква болка, но от дупката в туниката ѝ течеше ярка кръв и капеше по пода. Главата ѝ се замая. Хестър Шоу се вкопчи в нея, но Катрин я отблъсна.

— Татко, не я наранявай — каза тя, направи две крачки напред и падна върху клавиатурата на доктор Сплей. Безсмислени зелени букви се появиха на малкия наблюдателен екран, когато главата ѝ се удари в клавишите. Баща ѝ я вдигна и я остави нежно на пода. Гласът на МЕДУЗА избумтя от високоговорителите:

— Неправилен код.

На екраните се появиха нови поредици от цифри. Нещо експлодира сред мрежите от кабели.

— Какво става? — изхленчи доктор Чъб. — Какво прави?

— МЕДУЗА отхвърли координатите на целта ни — оплака се доктор Чандра. — Но продължава да набира мощност…

Инженерите се върнаха бързо по местата си, като по пътя си прескачаха лежащата на пода Катрин, чиято глава беше в скута на баща ѝ. Тя не им обръщаше никакво внимание, погледът ѝ беше насочен в лицето на Хестър. Имаше чувството, че гледа собственото си изражение в счупено огледало. Усмихна се доволна, че най-накрая срещна своята полусестра и се запита дали двете ще станат приятелки. Започна да хълца и устата ѝ се напълни с кръв. Тялото ѝ изстиваше. Усети как се отнася нанякъде. Звуците от катедралата утихваха. Ще умра ли? — запита се наум тя. — Не мога, не още, не съм готова!

— Помогнете ми! — изкрещя на инженерите Валънтайн, но те бяха заинтересовани единствено от МЕДУЗА.

Хестър беше тази, която отиде при него и повдигна Катрин, докато той късаше парче от робата си и се опита да спре кървенето. Погледна единственото ѝ останало сиво око и прошепна:

— Хестър… благодаря ти!

Момичето го погледна. През всичките тези години беше изминала доста дълъг път, за да го убие, но сега, когато беше изцяло оставен на милостта ѝ, тя не изпитваше нищо. Мечът му лежеше на пода, където го беше изпуснал. Никой не гледаше към нея. Дори със завързани ръце можеше да го вдигне и да го прониже в сърцето. Но като че ли това нямаше значение сега. Главата ѝ се замая, докато го гледаше как плаче, а сълзите му капеха в голямата локва с кръв, която се образуваше под тялото на дъщеря му. Объркани мисли се преследваха в главата ѝ. Той я обича! Тя ми спаси живота! Не мога да я оставя да умре!

Хестър го докосна и каза:

— Тя се нуждае от доктор, Валънтайн.

Той погледна инженерите, които се бяха скупчили около машината си и работеха с неистова бързина. Нямаше да получи никаква помощ от тях. Пред вратите на катедралата се развяваха огнени завеси, които се простираха до „Патерностер Скуеър“. Погледна нагоре и видя нещо червено на високите прозорци.

— Това е „Джени Ханивър“! — изкрещя Хестър и стана на крака. — О, това е Том! На борда има лазарет… — За съжаление, беше наясно, че дирижабълът не можеше да кацне насред пламъците на Горния етаж. — Валънтайн, можем ли по някакъв начин да се качим на покрива?

Главният историк вдигна меча си и сряза въжетата на ръцете ѝ. Хвърли го настрани, вдигна Катрин и тръгна между фучащите бобини към зигзагообразното метално стълбище, водещо до купола. Преследвачите се насочиха към Хестър, но Валънтайн им заповяда да я оставят и се провикна на един стреснат бийфийтър:

— Капитане! Не стреляйте по този дирижабъл!

Магнъс Кроум дойде при него и го улови за ръкава.

— Машината полудя! — изхленчи той. — Само Куърк знае какви команди е вкарала в нея дъщеря ти! Не можем да стреляме, но не можем и да я спрем да набира мощност! Направи нещо, Валънтайн! Ти откри проклетото нещо! Накарай го да спре!

Валънтайн го блъсна настрани и тръгна нагоре по стъпалата през надигащите се воали от светлина, статичен шум и мириса на изгоряла ламарина.

— Просто исках да помогна на Лондон! — изхлипа старецът. — Просто исках да направя Лондон силен!

36.

Сенки от кости

Хестър пое водачеството, като излезе през отворения купол и се озова в осветената от огньовете, задимена нощ и в сянката на мощното оръжие. Вдясно от нея, върху руините на Инженериума, лежеше обгореният скелет на „Асансьор до 13-ия етаж“, който приличаше на някаква изоставена въртележка. Пожарите се бяха разпространили до Лондонската палата на гилдиите. Отделът по планиране и архивът бяха завладени от пламъци и от дъжд от искри и милиони розови и бели документи. „Свети Павел“ беше остров в море от огън, а „Джени Ханивър“ висеше над него като някаква нискобюджетна луна, обгорена и килната на една страна, която се олюляваше като пияница, подмятана от въздушните течения от горящите сгради.

Хестър се изкачи още по-нагоре и застана над змийската качулка на МЕДУЗА. Валънтайн я последва. Чуваше го как шепти на Катрин, а погледът му беше насочен в повредения дирижабъл.

— Кой идиот управлява това нещо? — попита той, докато се изкачваше по качулката, за да се присъедини към нея.

— Том! — провикна се в отговор Хестър и започна да маха с две ръце. — Том! Том!

* * *

Първото нещо, което Том видя, беше шалът — онзи, който ѝ купи в Перипатетиаполис. В момента беше завързан около врата ѝ и се развяваше на вятъра. Червеният му цвят попадна в периферното му зрение, той погледна надолу и съзря махащата му Хестър. Обгърна я черен облак от дим и той се зачуди дали не си беше въобразил, че е видял крехката ѝ фигура върху змийската качулка, тъй като му се струваше невъзможно някой да е оцелял в огромния пожар, който предизвика. Приближи „Джени Ханивър“. Димът се вдигна и Том видя мятащото ръце момиче с дългото черно палто, наперената стойка и грозното ѝ прекрасно лице.

* * *

Катрин отвори очи. Студът вътре в нея нарастваше и се разпространяваше от мястото, където я беше пронизал мечът. Продължаваше да хълца и се обезпокои колко глупаво ще бъде да умре с хълцане, колко недостойно. Прииска ѝ се Куче да беше с нея.

— Том! Том! — не спираше да вика някой.

Катрин обърна глава и видя един дирижабъл да се снижава под пушеците и да приближава все повече и повече, докато едната страна на гондолата не одраска качулката на МЕДУЗА и не усети тягата от повредените двигатели. Баща ѝ я носеше към него. Видя надничащия през счупения прозорец Том, Том, който беше там, когато всичко започна, Том, когото смяташе за мъртъв. Но ето го и него, жив и здрав, шокиран и покрит със сажди, с V-образна рана на челото, която приличаше на знака на непозната гилдия.

Гондолата беше много по-голяма вътре, отколкото очакваше. В интерес на истината, приличаше много на Клио Хаус. Куче и Бивъс я чакаха там, хълцането ѝ престана, а раната ѝ не беше толкова лоша, колкото смятаха всички, беше просто драскотина. Слънчевата светлина се процеди през прозорците, докато Том издигаше дирижабъла все по-нагоре в най-прекрасното синьо небе, и тя се отпусна, изпълнена с благодарност, в ръцете на баща си.

Първа стигна до дирижабъла Хестър и се качи на борда през потрошения корпус. Тя бързо се обърна и подаде ръка на Валънтайн, но видя, че историкът е паднал на колене, и осъзна, че Катрин е мъртва.

Застина на място с протегната ръка, без да знае защо. Във въздуха над бялата метална качулка просветваше електричество.

— Валънтайн! Побързай! — провикна се тя.

Той вдигна очи от лицето на дъщеря си единствено за да ѝ отговори:

— Хестър! Том! Отлитайте! Спасявайте се!

Зад нея Том беше сложил ръце до ушите си и крещеше:

— Какво каза той? Това Катрин ли е? Какво стана?

— Просто отлитай! — провикна се Хестър, мина покрай него и стартира онези двигатели, които още можеха да работят.

Когато погледна отново надолу, Валънтайн се губеше от поглед — носеше тъмна фигура в ръцете си, чиято бледа ръка висеше от едната му страна. Чувстваше се, сякаш чрез нея самата духът на Катрин се извисява нагоре в небесата. Усещаше ужасна болка вътре в себе си, дишането ѝ се превърна в хлипания и нещо мокро и топло потече по бузата ѝ. Зачуди се дали не е била ранена, без да забележи, но когато потърка лице с длани, пръстите ѝ се намокриха и тя осъзна, че плаче — плачеше за майка си и за баща си, за Шрайк, за Катрин и дори за Валънтайн, докато светлината около катедралата стана по-ярка и Том насочи „Джени Ханивър“ в мрака.

* * *

Долу в Търбуха огромните мотори на Лондон изведнъж спряха да работят, без предупреждение и едновременно, изгасени от странното лъчение, което беше започнало да се пропива в града. За първи път, откакто прекоси сухоземния мост, големият самоходен град започна да забавя.

В набързо барикадираната галерия в Лондонския музей Чъдли Померой надникна предпазливо иззад модела на синия кит и видя, че отрядите от преследвачи, които бяха на път да превземат и последния му рубеж, бяха застинали на място и над металните им глави се извиваха облаци искри като корони от бодлива тел.

— Велики Куърк! — изуми се историкът и се обърна към малцината си оцелели колеги. — Спечелихме!

* * *

Валънтайн наблюдава заминаването на червения дирижабъл, осветен от пламъците на Горния етаж и от проточените езици от светлина, които започват да изригват от „Свети Павел“. Някъде отдолу се носят безнадеждни аларми и навсякъде около него звучат паническите писъци на бягащи инженери. Около лицето на Катрин се е образувал ореол от блуждаещи огньове, а косата ѝ искри и пука, докато я гали. Внимателно отмахва един кичур, който е влязъл в устата ѝ, прегръща я силно и чака… огнената буря се завихря около тях и те стават част от огъня, той ги поглъща и в следващия миг вече ги няма: единствено сенките на техните кости се отпечатват на фона на озареното небе.

37.

Птичите пътища

Лондон беше обвит от венец от мълнии. Като че ли лъчът, който е трябвало да пропътува сто и петдесет километра, за да стопи камъните на Батмунк Гомпа, се беше заплел в горните етажи и бе създал водопади от стопен метал по всички страни на града. Експлозиите вилнееха в целия Търбух и изпращаха в небето огромни парчетии от града като леки листа, пометени от буря. Няколко дирижабъла се опитаха да избягат, но балоните им се подпалиха и бързо паднаха — приличаха на малки ярки снежинки насред огромния пожар.

Само „Джени Ханивър“ оцеля, яхнала периферията на бурята. Дирижабълът се въртеше и полюшваше под напора на шоковите вълни. През корпуса и перките на роторите се процеждаше разноцветна светлина. Всичките двигатели отказаха едновременно още при първата енергийна вълна и нито един от опитите на Том да ги включи отново не се увенча с успех. Той се отпусна в каквото беше останало от пилотското място, и безпомощно захлипа, докато нощният вятър го отвеждаше все по-надалеч от умиращия му град.

— Вината е моя — беше единственото, което изрече. — Всичко това е по моя вина…

Хестър също наблюдаваше отдалечаващия се град и мястото, на което беше „Свети Павел“, сякаш все още можеше да вижда образите на Катрин и баща ѝ, изгубени в пожара.

— О, Том, не е така — каза тя. — Стана злополука. Нещо се обърка с машината им. Вината е на Валънтайн и на Кроум. На инженерите, задето се захванаха с това нещо, и на майка ми, задето го изрови. На древните, че са я изобретили. На Пюси и Генч, че се опитаха да те убият, и на Катрин, че ми спаси живота…

Хестър седна до него. Искаше да го утеши, но се страхуваше да го докосне, докато отражението ѝ се хилеше насреща ѝ от пукнати циферблати и стъкла и изглеждаше по-чудовищно от всякога на светлината от МЕДУЗА. Глупачке, той се върна, нали? — каза си наум. — Върна се за теб. Тя обви треперещи ръце около него, притисна го до себе си, погали главата му, целуна срамежливо раната между веждите му и пак го притисна силно, докато умиращото оръжие не изчерпа цялата си енергия и първите сиви утринни лъчи се процедиха иззад равнините.

— Всичко е наред, Том — продължаваше да му повтаря. — Всичко е наред…

Лондон беше далеч зад тях, осакатен и неподвижен под слоевете дим. Том намери старите увеличителни очила на госпожица Фанг и ги фокусира върху града.

— Все някой трябва да е оцелял — каза той, като се надяваше, че самото изричане на думите ще ги превърне в истина. — Обзалагам се, че господин Померой и Клайти Потс са някъде там, организират спасителни екипи и раздават чаши чай… — За съжаление обаче, не виждаше нищо над дима, парата и покрова от пепел, нищо, нищо, и макар отчаяно да настройваше лещите напред и назад, единственото, което видя, бяха кривите форми на обгорени подпори и изпепелената земя, посипана със счупени колела, блестящи езера от гориво и скъсани вериги, които се бяха навили като захвърлени кожи на огромни змии.

— Том? — Хестър изпробваше управлението и за голяма своя изненада установи, че направляващите лостове все още работят. „Джени Ханивър“ реагираше на насоките ѝ, докато се носеше на вятъра. — Том, може да опитаме да стигнем до Батмунк Гомпа — каза му нежно тя. — Там сме добре дошли. Вероятно ще те сметнат за герой.

Момчето поклати глава. Пред очите му „Асансьор до 13-ия етаж“ продължаваше да пада в спирала върху Горния етаж, а Пюси и Генч пищяха, обгърнати от пламъци. Не знаеше какъв е точно, но определено не беше герой.

— Добре — съгласи се Хестър. Разбираше го добре. Знаеше, че понякога е необходимо време, за да се преодолеят някои неща. Щеше да бъде търпелива с него. — Да идем на Черния остров. Може да поправим „Джени“ във въздушния кервансарай. След това ще поемем по Птичите пътища и ще заминем някъде надалеч. Стоте острова, планините Танхойзер или Южната ледена пустош. Където искаш. Стига да ме вземеш със себе си.

Хестър коленичи до Том, сложи ръце на коленете му и отпусна глава върху тях. Момчето осъзна, че против волята си се усмихва в отговор на нейната крива усмивка.

— Ти не си герой, а аз не съм красива и надали ще заживеем дълго и щастливо, но поне сме живи и сме заедно, така че в крайна сметка ще се оправим.

Благодарности

Изключително съм задължен на Лион Робинсън и Брайън Мичъл, които ме вдъхновиха, окуражиха и ми дадоха много добри идеи, на Майк Грант, който публикува ранните ми опити в отдавна споминалото се нискотиражно списание „Хелиограф“, и на Лиз Крос, Кирстен Скидмор и Холи Скийт, без чието търпение, ентусиазъм и навременни съвети тази книга щеше да завърши своя житейски път в камината ми под формата на красиво написани подпалки.

Филип Рийв

За автора

Филип Рийв е роден в Брайтън през 1966 г. Още като ученик се запалва по рисуването, легендата за крал Артур и правенето на ултранискобюджетни филми. Завършва Кембриджширския колеж по изкуства и технологии, където интересите му прерастват до писане, илюстриране, история и актьорско майсторство. Образованието му на човек на изкуството не е от особена полза при намирането на работа, затова се завръща в Брайтън, за да работи в малка независима книжарница, а в свободното си време се занимава с различни непечеливши занимания като сценарист/продуцент/режисьор на ниско бюджетни филми и комедийни проекти. Също така е съавтор на мюзикъла „Министерството на бисквитите“, но в началото на 90-те години недостигът на средства го принуждава да се захване с рисуване и да стане илюстратор на свободна практика.

По това време започва да пише романи и дебютът му „Смъртоносни машини“, е публикуван през 2001 г. Той печели наградите „Смартис Голд“, „Блу Питър: Книга на годината“ и „Блу Питър: Книга, която не успях да оставя“ — изненада, която довежда до изказването му „Майка му стара!“ пред милиони зрители. (Може би поради тази причина не получава „Блу Питър: Значка“.) Следват четири продължения, последното от които — „Тъмна равнина“ — печели наградата за детски книги на „Гардиън“ и тази на „Лос Анджелис Таймс“. Също така написва роман, чието действие се развива по време на Тъмните векове на Великобритания — „Тук почива Артур“, който печели „Карнеги медал“, и самостоятелен роман за млади читатели — „Дракони не съществуват“. Едни от последните му книги — „Фийвър Кръмб“ и „Мрежа от въздух“ — се завръщат в света на „Смъртоносни машини“.

Филип и съпругата му Сара се преместват от Брайтън в Девон през 1998 г., а сега живеят в Дартмур със сина си Сам.

1

Изчезнали мекотели от клас Главоноги с многокамерна спираловидна черупка с диаметър от няколко сантиметра до два метра. — Б.пр.

2

Мобилен град (фр.). — Б.пр.

3

Джайнизъм — традиционна дхармическа религия, възникнала в Индия през периода от IX до VI в. пр.н.е. Той проповядва избягване на вреда на всички живи същества по света. — Б.пр.

4

Кхоса — един от официалните езици на ЮАР. Характерни за него са цъкащите съгласни. — Б.пр.

5

Инуити — ескимоски народи, произлизащи от туле. — Б.пр.

6

Туареги — африкански берберски народ. — Б.пр.

7

Уйгури — тюркска народност, обитаваща Северозападен Китай. — Б.пр.

8

Името на града е непреводима игра на думи. Тънбридж Уелс е английски град, чието име е деривативно от името на близкия град Тонбридж и от думата „wells“, която означава „кладенци“. В романа втората част на името е „wheels“, което означава „колела“.

9

Процес на постепенно натрупване на структурни повреди в резултат на повтарящи се променливи натоварвания, при които якостта на материала прогресивно намалява. — Б.пр.

10

Процес на сливане на големите градове и разположените около тях по-малки селища в една обща територия. — Б.пр.

11

Използват се в тибетския будизъм — представляват цилиндър и дръжка, като мантрата се изписва на външната страна на цилиндъра. — Б.пр.

12

Корабът на една църква е голямо правоъгълно пространство, обособено от останалите ѝ помещения с колонада или по друг начин. В него се събират вярващите по време на богослужение. — Б.ред.

Content

Филип Рийв
Смъртоносни машини
Смъртоносни машини #1

Първа част

1. Ловният район

2. Валънтайн

3. Шахтата за отпадъци

4. Безлюдните територии

5. Лорд-кметът

6. Бързодом

7. Хай Лондон

8. Търговското сборище

9. Джени Ханивър

10. „Асансьор до 13-ия етаж“

11. Въздушен пристан

12. Балон и гондола

13. Възкресените

14. Лондонската палата на гилдиите

15. Тресавищата с ръждива вода

16. Отходните резервоари

17. Пиратското предградие

18. Бивъс

19. Казашко море

20. Черният остров

21. В Инженериума

22. Шрайк

23. МЕДУЗА

Втора част

24. Агент на Лигата

25. Историците

26. Батмунк Гомпа

27. Доктор Аркънгарт си спомня

28. Странник в Небесните планини

29. На път за дома

30. Посрещане на герой

31. Подслушвачът

32. Чъдли Померой успява

33. Вино, хапки и зората на една нова ера

34. Фойерверки

35. Катедралата

36. Сенки от кости

37. Птичите пътища

Благодарности

За автора

1